ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2018 р. Справа№ 920/1122/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Хрипуна О.О.

Секретар судового засідання: Денисюк І.Г.,

за участю представників сторін:

від позивача Цуканов В.В.

від відповідача 1 не з`явився,

від відповідача 2 не з`явився,

від третьої особи 1 не з`явився,

від третьої особи 2 не з`явився,

від третьої особи 3 не з`явився,

розглянувши апеляційну скаргу

Фермерського господарства "Едельвейс-2007"

на рішення Господарського суду Сумської області від 06.06.2018 (повний текст складено 18.06.2018)

у справі №920/1122/17 (суддя В.Л. Котельницька)

За позовом Фермерського господарства "Едельвейс-2007"

до:

1. Буринської районної державної адміністрації Сумської області

2. Селянського фермерського господарства "Рябоконь"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1. ОСОБА_3

2. ОСОБА_4

3. ОСОБА_5

про визнання договорів оренди землі недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року Фермерське господарство "Едельвейс-2007" звернулося до Господарського суду Сумської області з позовною заявою до Буринської районної державної адміністрації Сумської області та Селянського фермерського господарства "Рябоконь" про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Буринської районної державної адміністрації №246 від 31.05.2006 року та визнання недійсним договору №64 від 04.07.2006 року оренди землі, укладеного між Буринською районною державною адміністрацією і Селянським фермерським господарством "Рябоконь", в тому числі, додаткової угоди від 12.09.2013 року №31 до вказаного договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача оскільки між відповідачами було укладено договір оренди земель на території Гвинтівської сільської ради Буринського району Сумської області від 04.07.2006 року №64 (невитребувані паї) використання відповідачем 2 орендованих земельних ділянок єдиними масивом перешкоджає позивачу самому використовувати орендовані ним у фізичних осіб земельні ділянки за цільовим призначенням.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 06.06.2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав та не доведено суду факту порушення даних прав та законних інтересів відповідачами у справі шляхом укладення оскаржуваного договору оренди та видання розпорядження голови райдержадміністрації. Також місцевим господарським судом досліджено та встановлено, що договір оренди землі від 04.07.2006 року №64, не суперечив діючому на момент його укладення законодавству, як не суперечило законодавству й прийняте головою Буринської райдержадміністрації прийняте в межах його компетенції розпорядження №246 від 31.05.2006 року.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Фермерське господарство "Едельвейс-2007" подало до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 06.06.2018 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції під час прийняття судового рішення не повністю з`ясував обставини справи, дослідив не всі доводи позивача, що мають значення для справи, однобічно (на користь відповідачів) описав докази по справі, порушив норми процесуального та матеріального права. Зокрема на думку скаржника, місцевий господарський суд не дослідив предмет договору та додаткових угод, обставини укладення, порядок укладення оскаржуваного договору, додаткових угод. Не досліджено також наявного обсягу повноважень у Буринської РДА щодо предмету договору в частині фактичного володіння та прав розпоряджатися ним. Судом першої інстанції не встановлено статус переданих в оренду земель (визначення терміну «Нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки»). Окрім цього, на думку апелянта судом першої інстанції не досліджено обставини реєстрації договору оренди та додаткових угод, зокрема додаткової угоди від 12.09.2013 року №28.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 17.07.2018 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., судді Крестьянінов О.О., Тарасова І.В.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" № 454/2017 від 29.12.2017 року ліквідовано Київський апеляційний господарський суд. Утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Згідно ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 року в газеті "Голос України" № 185(6940) опубліковано повідомлення про початок роботи Північного апеляційного господарського суду з 03.10.2018 року.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Супровідним листом від 04.10.2018 року справу №920/1122/17 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2018 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2018 року апеляційну скаргу Фермерського господарства "Едельвейс-2007" на рішення Господарського суду Сумської області від 06.06.2018 року прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі та призначено її розгляд на 13.12.2018 року.

11.12.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача 1 подав клопотання про розгляд справи без участі представника.

В судовому засіданні 13.12.2018 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представники відповідача 1, відповідача 2, третьої особи 1, третьої особи 2 та третьої особи 3 в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Отже, звертаючись з даним позовом, позивач вказав, що перебування земельних ділянок в оренді другого відповідача, що були предметом спірного договору, перешкоджає йому користуватися земельними ділянками, що він орендує у фізичних осіб та які знаходяться безпосередньо в масиві земельних ділянок, орендованих другим відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.07.2006 року між Буринською районною державною адміністрацією Сумської області та Селянським фермерським господарством "Рябоконь" на підставі розпорядження голови Буринської районної державної адміністрації №246 від 31.05.2006 року було укладено договір оренди землі №64 (невитребувані паї) на території Гвинтівської сільської ради Буринського району Сумської області. (далі договір оренди; т.1, а.с. 15-16).

Відповідно до п. 1. договору оренди орендодавець (відповідач 1) передав у строкове платне користування орендарю (відповідач 2) земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 82,79 га ріллі із земель невитребуваних паїв.

Згідно з п. 2. договору оренди в оренду передається земельна ділянка загальною площею 82, 79 га, у тому числі 82, 79 га ріллі із земель не витребуваних паїв.

Пунктом 3 договору оренди об`єкти нерухомого майна на земельній ділянці відсутні.

Нормативно грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнту індексації становить 611 245, 08 грн. (п. 4. договору оренди).

Відповідно до п. 5. договору оренди договір укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 календарних днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Вказаний вище договір оренди зареєстровано у Буринському районному відділі Сумської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17.07.2006 року за №91.

В матеріалах справи наявний акт приймання-передачі земельної ділянки відповідно до якого відповідач 1 передав, а відповідач 2 прийняв земельну ділянку площею 82,79 га, в т.ч. 82,79 га ріллі не витребуваних земельних часток (паїв) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. (т.1, а.с. 18).

Відповідно до додаткової угоди №48 від 19.05.2011 року про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 17.07.2006 року №91 внесено зміни в частині розміру загальної площі ріллі із земель не витребуваних паїв з 82,79 на 69,3423. Також внесено зміни щодо нормативно грошової оцінки, а також вказано, що договір укладено до 01.07.2012 року. (т.1, а.с. 19).

Згідно з додаткової угоди №31 від 23.07.2012 року про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 17.07.2006 року №91 внесено зміни в частині розміру загальної площі ріллі із земель не витребуваних паїв з 69,3423 на 58,8188. Також внесено зміни щодо нормативно грошової оцінки, а також вказано, що договір укладено до 31.12.2013 року. (т.1, зворот а.с. 19-20).

Також, відповідно до додаткової угоди №31 від 12.09.2013 року про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 17.07.2006 року №91 встановлено, що договір укладено до 31.12.2014 року, а також зазначено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», земельні ділянки земельні ділянки передаються в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку. (т.1, зворот а.с. 20).

Позивач зазначає, що між ним та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі від 01.12.2014 року (т.1, а.с. 22) та ОСОБА_4 укладено договір оренди землі від 01.09.2016 року (т.1, а.с. 27) та ОСОБА_5 укладено договір оренди землі від 30.01.2009 року. (т.1, а.с. 32).

На думку позивача, на даний час відповідач 2 використовує вищевказані земельні ділянки масивом та перешкоджає ФГ «Едельвейс-2007» використовувати орендовані у фізичних осіб ділянки.

За змістом статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, наведені положення законодавства визначають об'єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов'язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно з частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до положень частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 6-3005цс15, від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав та не доведено суду факту порушення даних прав та законних інтересів відповідачами у справі шляхом укладення оскаржуваного договору оренди та видання розпорядження голови райдержадміністрації.

Чинним законодавством визначено порядок встановлення земельного сервітуту, який, у тому числі, передбачає ініціювання заінтересованою особою питання щодо встановлення сервітуту перед іншою особою. У разі недосягнення сторонами домовленості про його встановлення спір вирішується в судовому порядку. Проте доказів вжиття законодавчо передбачених заходів щодо встановлення земельного сервітуту задля можливості користування позивачем земельними ділянками ФГ "Едельвейс-2007" не надало.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 79 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з положеннями статті 791 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.

Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

За змістом статті 2 Земельного кодексу України об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об'єктами оренди за цим Законом є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Колегія суддів зазначає, що позивач також вказав, що підставою позову є те, що спірним розпорядженням та укладеним договором та додатковою угодою до нього порушується право позивача на користування земельними ділянками, які знаходяться в оренді ФГ «Едельвейс-2007» на підставі договорів, укладених у з власниками земельних паїв з фізичними особами, оскільки позивач, по-перше, не може встановити сервітут, щоб використати орендовані земельні ділянки за цільовим призначенням, по - друге, не може укласти договори оренди з іншими особами, яким належить право на земельну частку (пай).

Отже, колегія суддів вважає за необхідне дослідити питання щодо правового статусу спірних земельних ділянок, які знаходяться в оренді СФГ «Рябоконь» за укладеним на підставі спірного розпорядження договором оренди та додатковою угодою до нього.

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ст. 80 Земельного кодексу України, суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ст. 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно із ч.3 ст. 122 Земельного кодексу України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, відповідно до ст.124 Земельного кодексу України, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Поряд з цим, 08.08.1995 року Президентом України було прийнято Указ «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», якого було встановлено, що, з метою забезпечення реалізації невідкладних заходів щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств підлягають паюванню.

Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними у підприємствах, кооперативах, товариствах з числа їх працівників. Рішення щодо затвердження обчислених цими комісіями розмірів земельної частки (паю) по кожному підприємству, кооперативу, товариству окремо приймається районною державною адміністрацією.

Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.

В подальшому, організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками було конкретизовано в Законі України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Зокрема, вказаним Законом визначалось, що розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства проводиться за згодою не менш як двох третин власників земельних часток (паїв), а за її відсутності - шляхом жеребкування.

Результат розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства оформляється відповідним протоколом, що підписується власниками земельних часток (паїв), які взяли участь у їх розподілі. До протоколу про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) додаються проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), список осіб, які взяли участь у їх розподілі.

Протокол про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією і є підставою для прийняття рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних ділянок (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Колегією суддів встановлено, що на виконання вимог Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)"виконання Указу Президента України №720 та Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", розпаювання земель колишнього САПТЗТ «Нива» у даній справі відбувалось наступним чином.

Так, 27.12.1999 року, за результатом розгляду клопотання загальних зборів членів сільськогосподарських товариств району про надання дозволу на видачу земельних сертифікатів за рахунок земель резервного фонду, головою Буринської районної державної адміністрації Сумської області було видано розпорядження №346 «Про видачу земельних сертифікатів членам сільського сподарських підприємств», яким вирішено видати членам сільськогосподарського підприємства «Нива» земельні сертифікати на право на земельну частку (пай) за рахунок земель резервного фонду, які знаходяться в постійному користуванні вказаного товариства. (т.1, .а.с 162).

Зобов'язано відповідні сільські ради передати у спільну часткову (колективну) власність необхідну площу земель резервного фонду.

Зобов'язано відділ земельних ресурсів визначити по кожному господарству площу земель резервного фонду у фізичних гектарах, необхідну для передачі у спільну часткову (колективну) власність та паюваня між громадянами та внести зміни до державних актів, виданих раніше господарствам.

06.02.2004 року відбулися збори власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) із земель колективної власності колишнього САПТЗТ «Нива» Буринського району Сумської області, на яких відповідно до протоколу загальних зборів №1 прийнято рішення погодити розроблену ДП «Сумський інститут землеустрою» технічну документацію із землеустрою по складанню державних актів на право власності на земельні ділянки власникам земельних часток (паїв) із земель колективної власності колишнього САПТЗТ «Нива» на території Гвинтівської селищної ради. (т.1, а.с. 164-165).

Крім того, на вказаних зборах здійснено розподіл земельних ділянок (паїв) між власниками сертифікатів з урахуванням матеріалів закріплення земельних масивів за громадянами в 2000 році, згідно списку, що являється додатком №1. Сільського голову уповноважено прийняти в натурі (на місцевості) земельні частки (паї) єдиним масивом.

Додатком №1 до протоколу загальних зборів земельні ділянки (паї) було складено список власників сертифікатів земельні частки (паї), відповідно до якого земельні ділянки (паї) були розподілені між 1091 особами - власниками сертифікатів на право на земельну частку (пай). (т.1, а.с. 167-176).

Рішенням 12 сесії Гвинтівської селищної ради Буринського району Сумської області 24 скликання від 13.02.2004 року погоджено технічну документацію із землеустрою по складанню державних актів на право власності на земельні ділянки власникам сертифікатів на право приватної власності на земельну частку (пай) колишнього САПТЗТ «Нива», а також погоджено схему розташування земельних ділянок та номерів їх власників за списком -Додаток №1 до рішення сесії. (т.1, а.с. 166)

Вирішено клопотати перед райдержадміністрацією про затвердження технічної документації із землеустрою по складанню державних актів на земельні ділянки 1091 власнику сертифікатів.

Додатком №1 до рішення сесії, між власниками сертифікатів затверджено розподіл земельних паїв колишнього САПТЗТ «Нива» між учасниками товариства із зазначенням серії та номеру отриманого сертифікату та номеру земельної ділянки. (т.2, а.с. 120-130).

Розпорядженням голови Буринської райдержадміністрації Сумської області №161 від 15.04.2004 за погодженням з Гвинтівською селищною радою було затверджено зведений список громадян-власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) на території Гвинтівської селищної ради (колишнє САПТЗТ «Нива» ) в кількості 1091 осособи. (т.2, а.с. 134-140).

Розпорядженням голови Буринської райдержадміністрації Сумської області №175 від 26.04.2004 було затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право власності на земельні ділянки власникам земельних часток (паїв) із земель колективної власності членів колишнього САПТЗТ «Нива» та вирішено здійснити виділення в натурі (на місцевості)земельних часток (паїв) єдиним масивом згідно з додатком. Зобов'язно видати 1091 громадянину-власнику земельних часток (паїв) державні акти на право приватної власності на землю взамін сертифікатів на право на земельну частку (пай). (т.2, а.с. 144).

Додатком №1 до розпорядження №175 від 26.04.2004 затверджено список громадян-власників земельних сертифікатів на земельну частку (пай) членів колишнього САПТЗТ «Нива» в межах Гвинтівської сільської ради Буринського району, яким передано у приватну власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. (т.2, а.с. 145-150).

05.05.2004 земельні частки (паї) були передані власникам сертифікатів на право земельну частку (пай) із земель колективної власності САПТЗТ «Нива», про що складено відповідний Акт про передачу та прийом земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості). (т.2, а.с. 141).

Згідного Акту, за бажанням громадян (протокол загальних зборів власників права на земельну частку (пай)), відповідно до п. 9 перехідних положень Земельного кодексу України, виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) здійснено єдиним масивом. При цьому, з місцем розташування земельних часток (паїв) відповідно до проекту організації території та наявними на них сервітутами і обмеженнями ознайомлені всі учасники земельних часток (паїв) , що засвідчено їхніми підписами у відповідній графі додатку до протоколу загальних зборів про розподіл земельних часток (паїв) між власниками права на земельну частку (пай).

Таким чином, встановлені по справі обставини свідчать, що угіддя, які знаходились у колективній власності колишнього САПТЗТ «Нива» були розпайовані між учасниками вказаного товариства, про що вони отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок, розподілені між власниками земельних часток (паїв), а в подальшому були віділені громадянам в натурі (на місцевості) єдиним масивом. У зв'язку з цим, земельні ділянки набули правового статусу розподілених земельних ділянок (паїв), які до моменту отримання державного акту на право власності класифікуються як не витребувані.

Як вбачається з плану земельної ділянки , що є додатком до спірного договору оренди, особи, земельні частки (паї) яких були передані у користування СФГ «Рябоконь» за спірним договором оренди, із зазначенням їх номерів, отримали сертифікати та прийняли участь у розподілі земельних ділянок. (т.1, а.с. 17).

Колегією суддів встановлено, що всі особи, земельні паї яких на даний час перебувають в користування СФГ «Рябоконь» на підставі спірного договору оренди, також отримали сертифікати на земельні ділянки (паї) та прийняли участь у розподілі паїв, що підтверджується списком осіб, які отримали сертифікати, та протоколом №1 загальних зборів від 06.02.2004 року. (т.2, а.с. 73-83).

При цьому, Перехідними положеннями Закону України "Про оренду землі" встановлено, що громадяни - власникі сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок мають право на укладення договорів оренди земель сільськогосподарського призначення, місце розташування яких визначається з урахуванням вимог раціональної організації території і компактності землекористування, відповідно до цих сертифікатів з дотриманням вимог цього Закону.

Після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках, визначених цим Законом.

Отже, в контексті наведених норм, сертифікати на право на земельну частку (пай) прирівняні до правовстановлюючих документів та засвідчують право власників таких сертифікатів, які взяли участь у розподілі земельних часток, самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися земельною часткою (паєм), що узгоджується з положеннями п. 3 Указу Президента України № 1529/99 від 03.12.1999 р. "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки".

Як встановлено пунктом 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 р. N 122 ( далі Порядок), нерозподілені (невитребувані) земельні частки (паї) передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

З викладеного вбачається, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки - частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, а перебувають лише у розпорядженні відповідних рад та адміністрацій, а відтак надання таких ділянок у користування здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування відповідно до наданих їм повноважень та до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

Дослідженням спірного договору встановлено, що на підставі розпорядження голови Буринської районної держадміністрації №246 від 31.05.2006 року, в оренду Селянському (фермерському) господарству "Рябоконь" було передано земельна ділянка загальною площею 82,79 га, у тому числі 82,79 га ріллі із земель не витребуваних паїв.

Згідно з роз'ясненнями Дрежавного комітету України із земельних ресурсів, (не витребувані) земельні частки (паї) відносяться до земель приватної власності, тому передача в оренду таких паїв зачіпає тільки інтереси осіб, яким вони належать, тобто пайщиків, про що також було зазначено відповідачами в спірній додатковій угоді, якою сторони виклали п. 5 спірного договору у наступній редакції: «Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», земельні ділянки передаються в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками свідоцтва про право власності на нерухоме майно на земельну ділянку. Орендарю при появі спадкоємців та оформленні спадщини на невитребувані земельні частки ( паї) вносити відповідні зміни до договору оренди землі.»

При цьому, після того як на підставі державного акта землю безкоштовно передали у власність членів колишнього САПТЗТ «Нива», визначили розмір частки (паю) землі, що припадає на кожного з членів КСП, їм видали сертифікати на частки, земля залишається в користуванні всіх членів цих об'єднань на праві спільної часткової власності. Кожний власник, маючи сертифікат, вправі в будь-який час одержати свою частку (пай) землі. У зв'язку з цим, колегія суддів приходить до висновку, що передання в оренду розподілених земельних часток (паїв) фізичних осіб, які мають сертифікат на право на земельну частку (пай), може зачіпати інтереси лише осіб, яким вони належать, тобто тільки пайщиків та може мати негативні наслідки лише для них.

У зв'язку з цим, не може бути прийнято до уваги посилання скаржника на порушення спірним договором його права на користування орендованими у фізичних осіб - власників земельних паїв, оскільки надання на підставі спірного розпорядження в оренду невитребуваних, але розподілених земельних паїв може зачіпати, в першу чергу, права власників земельних сертифікатів, які в силу перехідних положень Закону України "Про оренду землі" мають самостійне право на укладення договорів оренди таких земельних ділянок. Після ж виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), договір оренди землі власником сертифікату переукладається відповідно до отриманого ним державного акта на право власності на земельну ділянку.

При цьому, відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною.

Указом Президента України від 08.08.95 № 720/95 акціонерам сільськогосподарського акціонерного товариства гарантовано право на отримання земельного паю, а в подальшому - на виділення його в натурі та оформлення у приватну власність, і тому за наявності звернень акціонерів з проханням виділити земельні паї в натурі та надати їм землю для ведення особистого селянського господарства укладення договору оренди землі з іншими особами є неправомірним, що, в свою чергу, може бути підставою для визнання відповідного договору оренди недійсним у судовому порядку.

Таким чином, в разі якщо власник сертифікату дійде висновку, що укладенням спірного договору порушено його право як особи, що має право на володіння, користування та розпорядження земельною часткою (паєм), для відновлення свого порушеного права він не позбавлений на особисте звернення до суду з метою визнання недійсним договору оренди, укладеного між першим та другим відповідачами.

Разом з тим, згідно з умовами спірного договору оренди, з урахуванням додаткової угоди до нього від 12.09.2013 №28, земельні ділянки передаються в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками свідоцтва про право власності на нерухоме майно на земельну ділянку, а орендар при появі спадкоємців та оформленні спадщини на невитребувані земельні частки ( паї) вносить відповідні зміни до договору оренди землі.

Доводячи суду свій статус заінтересованої особи позивач виходить з того, що перебування земельних ділянок в оренді другого відповідача, перешкоджає йому користуватися земельними ділянками, які він орендує у фізичних осіб та які знаходяться безпосередньо в масиві земельних ділянок, орендованих другим відповідачем.

Водночас, колегія суддів вважає правомірною правову позицію суду першої інстанції про те, що сам факт передання в оренду земельних ділянок, що є предметом спірного правочину не є порушенням прав позивача, оскільки в разі, якщо спірні земельні ділянки не будуть перебувати в оренді другого відповідача, це не змінить правовий статус орендованих позивачем земельних ділянок та не дасть йому права користування іншими земельними ділянками крім тих, які він орендує на законних підставах.

При цьому, для вирішення питання користування суміжними земельними ділянками для забезпечення користування власною (орендованою) земельною ділянкою існує, зокрема, інститут земельних сервітутів, які законодавцем і передбачено для подібних випадків.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» роз'яснено, що за змістом частини першої статті 98 Земельного кодексу України земельний сервітут може бути встановлений для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки.

Види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України та частини першої статті 100 ЗК України суд може винести рішення про встановлення сервітуту, умови якого визначаються судом з урахуванням обставин справи.

Згідно з частиною третьою статті 402 ЦК України спір про встановлення сервітуту вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі не досягнення домовленості про встановлення сервітуту та його умови. У зв'язку з цим господарським судам необхідно враховувати, що обов'язковою умовою звернення до суду з позовом про встановлення сервітуту є вжиття особою, яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту за домовленістю з власником (володільцем) відповідної земельної ділянки.

Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), господарським судам слід відмовляти у задоволенні відповідних вимог у зв'язку з відсутністю у такої особи права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.

Обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб.

У разі якщо підставою позову про встановлення земельного сервітуту є недосягнення сторонами згоди щодо окремих умов встановлення сервітуту господарський суд, встановлюючи сервітут своїм рішенням, не позбавлений права врахувати досягнуту сторонами домовленість щодо умов сервітуту.

Таким чином, вищенаведеними нормами законодавства визначено порядок встановлення земельного сервітуту, який, між іншого, передбачає ініціювання заінтересованою особою питання щодо встановлення сервітуту перед іншою особою. У разі не досягнення сторонами домовленості про його встановлення спір вирішується в судовому порядку. Разом з тим, в суді апеляційної інстанції представник позивача зазначив, що з приводу вирішення питання щодо встановлення земельного сервітуту задля можливості користування ФГ «Едельвейс-2007» земельними ділянками, що знаходяться в єдиному масиві земельних ділянок, орендованих СФГ "Рябоконь", позивач до останнього не звертався.

Згідно з частиною четвертою статті 15 Закону України "Про оренду землі" невід'ємними частинами договору оренди землі, між іншого, є кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів.

У відповідності до прикінцевих положень спірного договору оренди, невід'ємними частинами договору є кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів.

За змістом п. 25.2. спірного договору, орендодавець при передачі земельної ділянки в оренду зобов'язаний забезпечувати відповідно до закону реалізацію прав третіх осіб щодо орендованої земельної ділянки.

Крім того, згідно із висновком Буринського районного відділу архітектури, містобудування та ЖКГ райдержадміністрації по технічній документації із землеустрою по складанню державних актів на право власності на земельні ділянки власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 20.04.2004 колишнього САПТЗТ «Нива», визначено, що технічною документацією розділено землі колективної власності між власниками земельних сертифікатів з визначенням меж земельних ділянок і паїв, передбачено шляхову мережу, яка забезпечує доступ до земельних ділянок. Організація території враховує наявні інженерні комунікації. Відділ архітектури погоджує розглянуту технічну документацію та у відповідності до Українського класифікатору прав обмеженого користування земельними дялнками встановлює слідуючи обмеження та сервітути, зокрема, використання земельних ділянок для прокладення і ремонту інженерних споруд та комунікацій. (т.2, а.с. 142).

Згідно висновку Буринського районного відділу земельних ресурсів від 20.04.2004, встановлено, що розробленою технічною документацією із землеустрою передбачається виділення земельних паїв для всіх власників земельних сертифікатів господарства шляхом розподілу орних земель та кормових угідь. Також зазначено, що Буринський районний відділ земельних ресурсів погоджує технічну документацію без зауважень. При цьому передбачаються слідуючі обмеження, зокрема, дотримання правил добросусідства, збереження межевих знаків, використання земельної ділянки для прокладення та ремонту існуючих лінійних інженерних споруд та комунікацій. (т.2, а.с. 143).

Таким чином, для вирішення питання користування суміжними земельними ділянками для забезпечення користування власною (орендованою) земельною ділянкою позивач не був позбавлений права звернення до відповідачів для вирішення вказаного питання.

Слід зазначити, що у відповідності до ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст.20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Отже, господарський договір, в тому числі спірний договір може бути визнаний за наявності двох умов: перша це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Із змісту ст. 4 ГПК України вбачається, що звернення до суду має відбуватись не в будь-який момент, і не з будь-якого приводу, а лише в чітко встановлених випадках, а саме - у разі порушення чи оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів суб'єктів господарської діяльності.

Частиною 1 ст. 45 ГПК України визначено, що позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що фізичні та юридичні особи звертаються до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Наявність такого порушення входить до предмету доказування та підлягає з'ясуванню компетентним судом.

Виходячи з вищенаведених норм, право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюється. Навіть у разі обґрунтованого і підставного позову, але у разі, коли жодне право особи, яка звернулася із позовом не порушене і не оспорюється, то правових підстав для задоволення такого позову немає. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи чи інтереси осіб, які звернулись з позовом до суду і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Також, Верховним Судом України по справі № 6-94цс13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, констатовано, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду розглянув справу за позовом Фермерського господарства "Едельвейс-2007" до Буринської районної державної адміністрації Сумської області та Селянського фермерського господарства "Рябоконь", про визнання незаконним і скасування розпорядження голови Буринської райдержадміністрації від 22.06.2006 № 280, визнання недійсним договору оренди землі від 04.07.2006 № 63, укладеного між відповідачами, у тому числі додаткової угоди від 12.09.2013 № 28 до цього договору та виніс постанову від 20.11.2018 року якою залишив без змін Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.08.2018 року та рішення Господарського суду Сумської області від 06.06.2018 року у справі № 920/1121/17, якими було відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з аналогічних підстав.

Отже, дотримуючись правових позицій Верховного Суду України по вказаних справах, та враховуючи норми ст. 4 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що у даній справі право, свобода чи інтерес саме позивача як користувача земельними ділянками не було порушено зазначеними у позові спірними розпорядженнями та укладеним спірним договором з урахуванням додаткової угоди до нього, отже, в такому разі правових підстав для задоволення позову немає. Причому, докази такого об'єктивного порушення своїх прав позивачем у позові не наведено та належних доказів на підтвердження порушення свого права останнім до суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання незаконним і скасування розпорядження голови Буринської районної державної адміністрації №246 від 31.05.2006 року та визнання недійсним договору №64 від 04.07.2006 року оренди землі укладеного між Буринською районною державною адміністрацією і Селянським фермерським господарством "Рябоконь", в тому числі додаткової угоди від 12.09.2013 року №31 до вказаного договору, про що також правомірно зазначено судом першої інстанції.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано позивачеві вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Едельвейс-2007" на рішення Господарського суду Сумської області від 06.06.2018 року у справі №920/1122/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 06.06.2018 року у справі № 920/1122/17 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/1122/17.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.12.2018 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

О.О. Хрипун