РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.12.2018Справа № 910/9712/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О. при секретарі судового засідання Астаповій Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Златодом" про стягнення 49 121,59 грн. та зобов'язання укласти договір, за участю представників позивача - Пуляєвої Ю.Д., довіреність №7 від 02.01.2018 року, відповідача - Гнатуш Н.В., довіреність №б/н від 03.03.2018 року, Боярчука Д.В., керівник.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення 47 922,00 грн. витрат по утриманню неподільного майна, 782,73 грн. інфляційних втрат, 416,86 грн. 3% річних на підставі ст. ст. 356, 360, 322, 382, 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України та ст. ст. 1, 20 ЗУ "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку", а також просить суд зобов'язати відповідача укласти договір про компенсацію витрат на утримання неподільного майна з позивачем.

В обґрунтування позову, позивач вказує на те, що позивачем здійснюється обслуговування індивідуального теплового пункту, що розміщений у багатоквартирному будинку по вул. Златоустівська, 55/ Чорновола, 27 та який належить відповідачу та витрати на утримання якого складають 47 922,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Разом із тим, між позивачем та відповідачем повинен був укладений договір, який мав би забезпечити відшкодування витрат позивача на утримання зазначеного вище індивідуального теплового пункту, однак такий договір укладений не був, у зв'язку із чим позивач просить суд зобов'язати відповідача укласти договір про компенсацію витрат на утримання неподільного майна.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.07.2018 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 05.09.2018 року.

01.08.2018 року від позивача до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, у якій він просить суд стягнути з відповідача 20 096,32 грн. витрат по утриманню неподільного майна, яка прийнята судом до розгляду.

05.09.2018 року відповідачем через канцелярію суду надано заяву про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі».

Так, згідно ч. 1. ст. 50 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Разом із тим, відповідачем не доведено того, яким чином рішення у даній справі впливатиме на права та охоронювані законом інтереси вказаної особи, а відтак, у задоволенні вказаної заяви відповідача про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору судом відмовлено.

05.09.2018 року відповідачем через канцелярію суду надано заяву про зупинення провадження у справі, у якій він просив суд зупинити провадження у справі № 910/9712/18 до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 910/23740/17 від 12 липня 2018 року після розгляду справи апеляційним судом.

Згідно п. 5. ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Так, відповідачем не доведено об'єктивної неможливості розгляду справи № 910/9712/18 у зв'язку із розглядом справи № 910/23740/17, а відтак у задоволенні заяви відповідача про зупинення провадження у справі слід відмовити.

05.09.2018 року відповідачем через канцелярію суду надано заяву про закриття провадження у справі, у якій він просив суд закрити провадження у справі № 910/9712/18 у зв'язку із тим, що справа не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Так, за приписом п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Разом із тим, відповідачем у вказаній заяві не доведено та не обгрунтовано відсутності підстав для розгляду даної справи у порядку господарського судочинства, а відтак - підстави для закриття провадження у справі відсутні, у зв'язку із чим у задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі слід відмовити.

12.09.2018 року позивачем через канцелярію суду надано письмові пояснення у справі.

04.10.2018 року від позивача до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, у якій він просить суд стягнути з відповідача 8 766,19 грн. витрат по утриманню неподільного майна, яка прийнята судом до розгляду.

13.10.2018 року відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач посить суд відмовити в позові з тих підстав, що позивачем не доведено розміру заявлених до стягнення витрат по утриманню неподільного майна та у зв'язку з відсутністю правових підстав для зобов'язання відповідача укласти вказаний в позові договір.

13.10.2018 року позивачем через канцелярію суду надано відповідь на відзив на позовну заяву.

29.10.2018 року відповідачем через канцелярію суду надано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.10.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.11.2018 року.

26.11.2018 року в судовому засіданні було оголошено перерву на 03.12.2018 року.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.12.2012 року рішенням Правління Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київмісьбуд», оформленого протоколом засідання Правління №47 було прийнято рішення щодо визначення Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» експлуатуючою організацією будинків по об'єкту «Житлові будинки з підземними гаражами та об'єктами соціально-побутової сфери в кварталі, обмеженому вулицями Павлівською, Чорновола та Златоустівською у Шевченківському районі м. Києва». Передано на баланс, обслуговування і експлуатацію Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" вказаний житловий будинок.

Факт передачі будинків, по вул. Чорновола, 27 та вул. Златоустівська, 55, Товариству з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Актів прийому-передачі від 01.09.2014 року.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» є балансоутримувачем житлового комплексу, що складається з будинків по вул. Чорновола, 27 та вул. Златоустівська, 55.

05.07.2016 року відбулася державна реєстрація Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Златодом», що підтверджується доданими до матеріалів справи документами.

22.07.2016 року відбулися загальні збори членів Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Златодом», які прийняли рішення, зокрема, про самозабезпечення потреб співвласників будинку по вул. Златоустівська, 55 починаючи з 01.10.2017 року та відмову від послуг обслуговуючої організації - Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр», починаючи з 01.10.2017 року.

Відповідно до ч.2 ст.382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

За приписами ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.358 Цивільного кодексу України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно зі ст.385 Цивільного кодексу України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об'єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об'єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 20.04.2016 р. у справі № 221/515/15-а та від 05.10.2016 р. у справі №753/2526/16-ц

Статтями 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивачем, у свою чергу, не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження факту понесення витрат на утримання майна відповідача та доказів їх розміру (8 766,19 грн.), які він просить стягнути з відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не порушено відповідачем, а тому в позові в частині стягнення 8 766,19 грн. витрат на утримання майна відповідача слід відмовити.

Позивачем також заявлено позовні вимоги про зобов'язання відповідача укласти договір про компенсацію витрат на утримання неподільного майна з позивачем.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, і з урахуванням вказаних положень Закону позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг, а відповідач є їх споживачем.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року N 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова N 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 Цивільного кодексу України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови N 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 Цивільного кодексу України та ст. ст. 19, 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги».

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 у справі № 6-110цс12.

Проте, відповідно до частини третьої статті 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з частинами другою та третьою статті 181 ГК України проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Частиною восьмою статті 181 ГК України визначено, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Врахувавши наведені законодавчі приписи та враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про зобов'язання відповідача укласти з позивачем договір про компенсацію витрат на утримання майна, однак, позовна заява не містить відповідного тексту договору, який пропонується позивачем для укладення; сторонами не досягнуто згоди щодо ціни договору, що є істотною умовою даного договору; позивачем не вчинено дій, які свідчили б про однозначне волевиявлення щодо укладення договору на чітко визначених і запропонованих умовах, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, тому в позові в частині зобов'язання відповідача укласти договір про компенсацію витрат на утримання неподільного майна з позивачем також слід відмовити.

Судовий збір відповідно до вимог ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та у строк, які визначені розділом IV ГПК України.

Повне рішення складено 13.12.2018р.

Суддя С.О. Чебикіна