ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2018

Справа № 910/12760/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ІР СОМ” (61072, м. Харків, вул. 23 Серпня, 31Б)

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, 31)

про стягнення 82 483,63 грн.

Представники сторін: без повідомлення (виклику)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “ІР СОМ” до Публічного акціонерного товариства “Київенерго” про стягнення 82 483,63 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов’язань за договором закупівлі товарів № 1130/ДМТЗ-16 від 12.08.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2018 судом залишено позовну заяву без руху.

11.10.2018 позивач через відділ діловодства суду подав заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

16.11.2018 позивач через відділ діловодства суду подав заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2018 прийнято до розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “ІР СОМ” про збільшення розміру позовних вимог у справі № 910/12760/18, у якій позивач просить суд стягнути з відповідача 79 320,00 грн. основного боргу, 2 958,73 грн. втрат від інфляції грошових коштів, 1447,32 грн. штрафу.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Ухвала про відкриття провадження у справі від 18.10.2018 була надіслана на адреси сторін рекомендованим листом та отримана їх уповноваженими представниками, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення.

Оскільки відповідач у встановлений строк не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, Суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов’язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

12.08.16 між відповідачем (Покупець) та позивачем (Постачальник) було укладено Договір про закупівлю товарів №1130/ДМТЗ-16 (далі також – Договір), за умовами якого (п. 1.1) Постачальник зобов’язується поставити Покупцю товари, а Покупець - прийняти і оплатити такі товари.

Згідно з п. 1.2 Договору, найменування (номенклатура, асортимент) товару: Меблі, інші (меблі металеві).

Кількість товару, а також номенклатура, асортимент, ціна та вартість товару зазначається сторонами у видаткових накладних на товар (п. 1.4 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору, ціна Договору становить 833 325,00 грн. (вісімсот тридцять три тисячі триста двадцять п'ять грн. 00 коп.) без ПДВ, крім того ПДВ: 166 665,00 грн. (сто шістдесят шість тисяч шістсот шістдесят п’ять грн. 00 коп.). загальна ціна Договору з урахуванням ПДВ 999 990,00 грн. (дев'ятсот дев'яноста дев'яті дев'яноста грн. 00 коп.).

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 10.1 (в редакції Додаткової угоди № 2 від 20.12.17 до Договору) з дня підписання його обома сторонами і діє до 31.12.18. включно, а частині проведення розрахунків до повного їх виконання.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов’язків з постачання товару.

За своїм змістом та правовою природою Договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5.3 Договору строк поставки Товару починається рахуватися з моменту відправлення покупцем заявки по електронній пошті на адресу постачальника, зазначеного в п. 5.2 договору та зазначається постачальником у рахунку – фактурі, який постачальник підтверджує прийняття заявки до виконання та додатково узгоджується з покупцем. У разі поставки товару відповідно до письмового замовлення покупця постачальник зобов’язаний протягом 14 календарних днів з моменту отримання письмового замовлення покупця направити письмове повідомлення покупцю про отримання та прийняття замовлення до виконання.

Пунктом 5.6 Договору встановлено, що граничною датою поставки товару вважається дата, зазначена сторонами в п.5.3 договору.

Відповідно до підписаного сторонами Акту приймання-передавання №12 від 22.03.2018 позивач поставив, а відповідач прийняв Товар за Договором на загальну суму 158 640,00 грн.

Оцінюючи представлені позивачем в обґрунтування викладених в позовній заяві обставин щодо поставки Товару відповідачу докази, Суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Статтею 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов’язок повідомити продавця про порушення умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Жодних заперечень з приводу отримання Товару, його якості, кількості відповідачем суду надано не було.

Отже, суд при розгляді справи приймає до уваги відсутність у відповідача як Покупця за Договором будь-яких заперечень та претензій щодо належного виконання Постачальником прийнятих за Договором зобов’язань з передання Товару на суму 158 640,00 грн.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлені позивачем накладні є належним доказом передачі Товару відповідачу, а отже виконання позивачем своїх зобов’язань з поставки Товару на суму 158 640,00 грн. в межах Договору здійснено належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.1 Договору встановлено, що розрахунки за Товар за цим Договором здійснюються Покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника: попередні оплата у розмірі 50% від вартості замовленого Товару, а іншу частину у розмірі 50% від вартості замовленого Товару - за фактом постачання, протягом 14 календарних днів, після передачі Товару, що оформляється шляхом підписання Сторонами відповідного акта приймання-передавання Товару за кількістю та якістю.

Враховуючи дати поставки Товару за Актом № 12 приймання-передавання від 22.03.2018 та пункт 4.1 Договору, строк оплати товару є таким, що настав.

Проте, оскільки відповідачем була здійснена лише попередня оплата товару у розмірі 50% від вартості замовленого Товару на суму 79 320,00 грн., Суд доходить висновку, що заборгованість Публічного акціонерного товариства «Київенерго» перед позивачем за Договором становить 79 320,00 грн.

Проте, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76, 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати відповідачем грошових коштів позивачу в розмірі 79 320,00 грн.

За наведених вище обставин Судом встановлено, що відповідач порушив свої зобов’язання за Договором, не здійснив оплату поставленого товару у повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 79 320,00 грн., факт існування якої належним чином доведений та відповідачем не спростований.

Отже, Суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в розмірі 79 320,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім суми основного боргу з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 1 447,32 грн, розрахованих за час прострочення боржника з 06.04.2018 по 13.11.2018, та інфляційні втрати в розмірі 2 958,73 грн за квітень-жовтень 2018 року.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитору зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов’язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань» №14 від 17.12.2013)

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань» №14 від 17.12.2013)

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних у розмірі 1 447,32 грн та інфляційних втрат у розмірі 2 958,73 грн за визначений позивачем період прострочки виконання боржником його грошового зобов’язання, Суд дійшов висновку, що ці позовні вимоги обраховані вірно та підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

При зверненні до суду позивач просив стягнути з відповідача на його користь штраф у розмірі 2 000,00 грн. за порушення відповідачем зобов’язань, передбачених п. 7.3 Договору.

Як зазначає позивач, враховуючи, що в розділі XIII Договору місцезнаходження відповідача зазначено як: 01001, м. Київ, пл. І.Франка, 5, а відповідач після укладення Договору змінив своє місцезнаходження 30.09.2016, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та повідомив про це позивача лише листом №63/4-4010 від 26.06.2018, який є відповіддю на претензію та в якому зазначено про зміну місцезнаходження - 04050, м. Київ, вул. Мельникова, 31, тобто не протягом 14 календарних днів, а протягом майже двох років, що є порушенням умов п.7.3. Договору, то відповідач повинен сплатити на користь Позивача штраф в розмірі 2000,00 грн.

Згідно з приписами ст. ст. 216 – 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з положеннями ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Дійсно, відповідно до п. 7.3 Договору, сторони несуть повну відповідальність за правильність зазначених у цьому Договорі реквізитів (повна та скорочена назва, місцезнаходження, код ЄДРПОУ, банківські реквізити тощо) та зобов'язуються повідомляти одна одну письмовим повідомленням про зміни у зазначених у цьому Договорі реквізитах протягом 14 календарних днів з дати виникнення таких змін. При цьому у разі зміни індивідуального податкового номеру, відповідального представника, зазначеного у п. 12.2, Сторони зобов'язані письмово повідомляти одна одну про такі зміни протягом 3 (трьох) календарних днів з дати виникнення таких змін.

У разі неповідомлення про настання зазначених змін, Сторона зобов'язана сплатити на користь іншої Сторони штраф у розмірі 2000,00 (дві тисячі) грн.

Проте, Суд зазначає, що твердження позивача про дату зміни Публічним акціонерним товариством «Київенерго» місцезнаходження не відповідають дійсності, оскільки реєстрацій          на дія, на яку посилається позивач щодо зміни місцезнаходження відповідача, стосується Структурного відокремленого підрозділу «Автотранспорт» ПАТ «Київенерго».

Водночас, як встановлено судом з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зміна місцезнаходження юридичної особи-відповідача відбулася 17.05.2018, а не 30.09.2016, як вважає позивач.

Проте, з огляду на встановлений в п. 7.3 Договору 14-денний строк, Суд зазначає, що відповідачем в будь-якому разі порушено цей строк, оскільки про зміну місцезнаходження повідомлено відповідача у листі від 26.06.2016 № 63/4-4010, у зв’язку з чим позовні вимоги позивача про стягнення 2 000,00 грн штрафу підлягають задоволенню у повному обсязі.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

При винесенні даного рішення Суд також звертає увагу, що відповідач обставин свого прострочення у відносинах з позивачем не спростував, доказів своєчасного виконання зобов’язань за Договором не подав.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, 31, ідентифікаційний код 00131035) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ІР СОМ ” (61072, м. Харків, вул. 23 Серпня, 31Б, ідентифікаційний код 32338465) основний борг у розмірі 79 300 грн. 00 коп., втрати від інфляції у розмірі 2 958 грн. 73 коп., 3% річних у розмірі 1 447 грн. 32 коп., штраф у розмірі 2 000 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 грн. грн. 00 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 17.12.2018

Суддя                                                                        Трофименко Т.Ю.