ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.12.2018

Справа № 910/11694/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., дослідивши матеріали справи

за позовом           товариства з обмеженою відповідальністю «АКРОС-М»

до                     товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський хлібокомбінат № 11»

про                     стягнення 75 485,85 грн.,

Представники сторін:

не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося з позовом товариство з обмеженою відповідальністю «АКРОС-М» до товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський хлібокомбінат № 11» про стягнення 85 666,46 грн., з яких: 34 920,00 грн. боргу, 3 145,00 грн. 3% річних, 34 584,20 грн. пені, 13 017,26 грн. інфляційних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов’язання щодо повноти та своєчасності внесення плати за виконані роботи за договором ремонту обладнання № М9/14 від 16.09.2014.

Суд своєю ухвалою від 13.09.2018 відкрив провадження у справі № 910/11694/18, постановив розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності. Так, згідно з умовами договору, відповідач повинен був розрахуватися за виконані роботи протягом трьох днів з дня підписання акту виконаних робіт (акт підписано сторонами 23.03.2015), тобто до 27.03.2015. Отже строк позовної давності сплив 27.03.2018, а позивач звернувся з позовом до суду 30.08.2018.

Позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог до 75 485,85 грн., з яких: 30 769,87 грн. боргу, 2 771,82 грн. 3% річних, 30 473,96 грн. пені, 11 470,20 грн. інфляційних. Позивач зазначив, що не пропустив строк позовної давності, оскільки відповідач у своєму листі № 350 від 01.07.2015 визнав заборгованість на суму 30 769,87 грн. та гарантував сплатити її до кінця серпня 2015 року.

У свою чергу відповідач, не заперечуючи існування листа № 350 від 01.07.2015, зазначив, що у цьому листі відповідач просив зменшити суму зобов’язання на 4 150,13 грн., що потребувало подальшого погодження сторін. Сторони не встановили інші ніж ті, що передбачені договором, строки виконання зобов’язань.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з’ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

16.09.2014 товариство з обмеженою відповідальністю «АКРОС-М» (виконавець) та товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровський хлібокомбінат № 11» (замовник) уклали договір ремонту обладнання № М9/14 (далі – Договір), відповідно до умов якого, замовник доручає, а виконавець виконує ремонт обладнання замовника, перелік якого наведений у відповідних специфікаціях.

Ремонт обладнання (техніки) здійснюється виконавцем на підставі заявки замовника і в строки погоджені сторонами в кожній конкретній специфікації (п. 2.1 Договору).

У специфікації № 1 сторони погодили, що вартість виконаних робіт - 69 840,00 грн. з ПДВ; замовник сплачує 70% від загальної суми вказаної в рахунку виконавця після підписання сторонами акту про виявлені дефекти обладнання (п. 1); остаточний розрахунок за виконані роботи, 30% від загальної суми вказаної в рахунку виконавця, протягом 3-х (трьох) банківських днів після підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт (п. 2); строк виконання виконавцем робіт з ремонту обладнання становить 30 (тридцять) робочих днів з моменту отримання виконавцем від замовника оплати в розмірі 70% від загальної суми, вказаної в рахунку виконавця, і доставки обладнання в майстерні виконавця (п. 3).

09.10.2014 відповідач перерахував позивачеві 34 920,00 грн.

Позивач здійснив ремонті роботи обладнання на загальну суму 69 840,00 грн., що підтверджується підписаним сторонами актом виконаних робіт (надання послуг) № 82 від 23.03.2015.

Позивач надіслав відповідачеві вимоги № 09/06 від 09.06.2015 та № 12/06 від 22.06.2015 про сплату 34 920,00 грн.

У своєму листі № 350 від 01.07.2015 відповідач у відповідь на вимоги позивача № 09/06 від 09.06.2015 та № 12/06 від 22.06.2015 визнав існування заборгованості у розмірі 34 920,00 грн., запропонувавши зменшити її на штраф у розмірі 4 150,13 грн., який, на його думку, підлягає сплаті позивач за прострочення виконання робіт. Одночасно відповідач гарантував оплату робіт у розмірі 30 769,87 грн. у серпні 2015 року.

Після звернення з позовом до суду відповідач кошти не сплатив.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, що передбачено ст. 525 Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 30 769,87 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований.

Вирішуючи питання позовної давності суд виходить з такого.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності, відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі ст. 257, 258 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За умовами Договору відповідач повинен був сплатити за виконані роботи до 27.03.2015. Отже, позивач про порушення свого права дізнався 28.03.2015 і з цієї дати розпочався перебіг позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов’язку.

При цьому правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Лист відповідача № 350 від 01.07.2015 свідчить про визнання останнім боргу і є підставою для переривання позовної давності.

Згідно з ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Новий перебіг позовної давність розпочався 01.07.2018 і сплив 30.06.2018.

Оскільки позивач подав позовну заяву до суду 31.08.2018, він пропустив строки позовної давності за вимогою про стягнення боргу в сумі 30 769,87 грн.

Оцінюючи доводи позивача про те, що строк позовної давності почався з кінця серпня 2015 року, оскільки відповідач у своєму листі № 350 від 01.07.2015 гарантував сплатити 30 769,87 грн. до кінця серпня 2015, суд виходить з такого.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦК України).

За умовами Договору (п. 9.3) додаткові угоди, доповнення до Договору є його невід’ємною його частиною і мають юридичну силу у випадку, якщо вони викладені в письмовій формі, підписані сторонами і скріплені їх печатками.

Отже, лист відповідача № 350 від 01.07.2015 не є домовленістю сторін щодо зміни умов Договору про строк оплати, а тому при визначені строку оплати підлягають застосуванню строки, наведені у тексті Договору.

За приписами ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Вказане свідчить про те, позовна давність за вимогами про стягнення 30 473,96 грн. пені, 2 771,82 грн. 3% річних та 11 470,20 грн. інфляційних також сплила.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «АКРОС-М» до товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський хлібокомбінат № 11».

Судові витрати покласти на товариство з обмеженою відповідальністю «АКРОС-М».

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана в порядку, передбаченому підпунктом 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                           С. А. Ковтун