ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 922/2657/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 13.12.2017 (у складі Медуниця О.Є. - головуючого, суддів Пелипенко Н.М., Гребенюк Н.В.) та на рішення Господарського суду Харківської області від 23.10.2017 (суддя Ольшанченко В.І.),

за позовом Приватного акціонерного товариства "Насінневе"

до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області

про визнання поновленим договору оренди землі

за участю:

позивача: Кузьменко В.С. (довіреність від 01.03.2018),

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Приватне акціонерне товариство "Насінневе" (далі - позивач) просило визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди землі від 21.12.2006, який укладено між Нововодолазькою районною державною адміністрацією та Відкритим акціонерним товариством "Насінневе", у редакції запропонованій позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач виконав приписи статті 33 Закону України "Про оренду землі", тому договір оренди землі вважається поновленим строком на 10 років і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 23.10.2017, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 13.12.2017, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати вище вказані судові рішення та прийняти нове, яким в позові відмовити, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги відповідач посилався на те, що судами не врахована правова позиція Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 18.10.2017 у справі № 904/8337/16, а також те, що відповідач листом від 04.04.2017 № 32-20-14-6931/0/19-17 відмовив позивачу у поновленні договору, що виключало підстави для задоволення позову.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити без змін вказані судові рішення, посилаючись на те, що судами у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 21.12.2006 між Нововодолазькою районною державною адміністрацією (орендодавець) та Відкритим акціонерним товариством "Насінневе" (оерндар), правонаступником якого було Публічне акціонерне товариство "Насінневе", а останнього позивач, було укладено договір оренди землі № 51, за умовами якого, з урахуванням угоди від 15.02.2011 до нього, орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, загальною площею 95,6308 га, кадастровий номер :07:000:0719, яка знаходиться на території Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, нормативно грошова оцінка якої становила 1040370,50 грн.

Пунктом 8 договору встановлено, що він укладено на 10-ть років, а по закінченню строку, на який було його укладено, орендар, який належно виконав обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на його продовження на новий термін. У цьому разі зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про наміри щодо продовження дії договору на новий термін не пізніше ніж за два місяці до його закінчення, при цьому надати відомості про стан земельної ділянки та документи, що свідчать про сплату за оренду землі. У разі продовження договору на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

24.05.2007 вказаний договір був зареєстрований у встановленому законом порядку.

Листом від 19.10.2016 № 2142 позивач звернувся до відповідача, до якого додав, зокрема, проект додаткової угоди, та просив поновити договір оренди на той же строк і на тих же умовах, що визначені договором шляхом укладення додаткової угоди до нього.

Проте листом від 18.11.2016 № 19-20-14-35218/0/19-16 відповідач запропонував позивачу повторно звернутися до нього, надавши згоду орендодавця на поновлення договору, проект додаткової угоди із встановленням строку дії договору на рівні 7 років та розміру орендної плати на рівні 8% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, витяг про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а також довідку про відсутність заборгованості зі сплати орендної плати.

Позивач врахувавши наведені пропозиції відповідача, листом від 02.03.2017 № 355 звернувся до нього додавши, зокрема, проект додаткової угоди та просив його поновити договір на сім років та встановити розмір орендної плати на рівні 8 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, але відповідач до закінчення терміну дії договору, тобто до 24.05.2007 відповіді не надав та відповідно додаткову угоду не підписав.

Також встановлено, що 26.06.2017 позивач надіслав відповідачу лист № 1301 до якого додав проект додаткової угоди та просив на підставі ч.6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" поновити договір оренди на той же строк і на тих же умовах. Однак листом від 12.07.2017 № 19-20-14-11320/0/19-17 відповідач відмовив у поновленні договору через сплив строку його дії та одночасно вказав на те, що листом від 04.04.2017 № 32-20-14-6931/0/19-17 він вже давав відповідь позивачу на лист від 02.03.2017 № 355, якою було відмовлено в поновленні договору з тих підстав, що земельна ділянка, яка є об'єктом оренди за договором може бути виділена учасникам антитерористичної операції.

Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач не надіслав позивачу протягом одного місяця після закінчення строку дії договору заперечення в поновленні договору оренди землі, який продовжував нею користуватися, тому наявні підстави для поновлення договору на умовах запропонованих позивачем згідно приписів частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Однак з такими правовими висновками судів погодитись не можна виходячи із наступного.

Відповідно до приписів статті 33 Закону України "Про оренду землі" у редакції від 23.03.2017, що діяла на час закінчення строку дії договору оренди землі, укладеного між сторонами, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі (ч.2). До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди (ч.3). При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (ч.4). Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (ч.5). У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності) (ч.6). Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу (ч.7). Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку (ч.8). Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (ч.11). У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди (ч.12).

Таким чином стаття 33 цього Закону фактично об'єднує два випадки пролонгації договору оренди.

При цьому у першому випадку, за яким орендар, який має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк, і який має намір скористатися таким переважним правом, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. І у цьому випадку поновлення договору оренди землі здійснюється на підставі додаткової угоди, проект якої орендар додає до листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі. При цьому при поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін, що вбачається із приписів частин 1-4 вказаної статті.

У другому ж випадку не встановлюється обов'язку для орендаря, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі, а визначається, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Правову позицію щодо розрізнення цих підстав було сформульовано Верховним Судом України, зокрема у постанові від 25.02.2015 у справі № 6-219цс14 і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 594/376/17-ц.

Отже, підстави для поновлення договору оренди земельної ділянки, передбачені у частинах 1-5 і частині 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", не пов'язані одна з іншою.

Якщо орендар та орендодавець у процесі погодження фактично дійшли згоди щодо нових істотних умов договору оренди землі, але не уклали додаткової угоди, то способом захисту прав орендаря буде саме його звернення до суду із позовом про укладення додаткової угоди на нових узгоджених істотних умовах, а не автоматична пролонгація на попередніх умовах.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17.

Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується з правовими позиціями, які викладені у зазначених постановах Верховного Суду, та не вбачає правових підстав відступати від них.

У справі, що переглядається у касаційному порядку сторони дійшли згоди щодо зміни умов договору оренди земельної ділянки в частині строку дії договору - з 10 на 7 років, та встановлення орендної плати 8 % від нормативної грошової оцінки, однак додаткову угоду укладено не було.

Відповідно до приписів статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами статей 641 - 642 вказаного кодексу визначено порядок пропозиції до укладення договору (оферта) та її прийняття (акцепт). Так, пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. А відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

За приписами статті 1 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній на час звернення з позовом та розгляду спору судом першої інстанції, правом на звернення до суду за захистом наділена кожна особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав чи інтересів.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною першою статті 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, указані норми визначають об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права.

Таким чином виходячи із встановлених судами обставин справи та вимог наведених норм права, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у даному спорі права позивача були порушені у тій частині, що дійшовши згоди щодо зміни умов договору оренди земельної ділянки в частині строку дії договору - з 10 на 7 років, та встановлення орендної плати 8 % від нормативної грошової оцінки, відповідач у подальшому ухилився від укладення додаткової угоди щодо продовження дії договору оренди земельної ділянки на нових погоджених умовах, оскільки за положеннями частини 4 статті 33 Закону України "Про оренду землі", при поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін, а у разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору, переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

За вказаних обставин відсутні правові підстави вважати, що у позивача виникло право на позов на підставі частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" з посиланням та те, що позивач після закінчення терміну дії договору оренди землі продовжив користуватися земельною ділянкою з подальшим направленням листа № 1301 щодо поновлення договору на той же строк і на тих же умовах, у задоволенні якого відповідач відмовив, оскільки за досягнення між сторонами згоди щодо зміни умов договору оренди земельної ділянки в частині строку дії договору та орендної плати, виходячи із наведених вище положень чинного законодавства у позивача таке право не виникло.

Європейський суд з прав людини, зокрема у справі Белеш та інші проти Чеської Республіки, неодноразово зазначав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов'язків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відтак, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем вибрано не правильний спосіб захисту, що має наслідком відмову у даному позові з заявлених підстав та за заявленими вимогами, однак дана обставина не звільняє відповідача від обов'язковості укладання додаткової угоди з позивачем на погоджених ними умовах відповідно до вимог частини 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Виходячи із вищенаведеного висновки судів про задоволення позову у даній справі є безпідставними, оскільки у позивача не виникло право на позов у відповідності до вимог частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Отже доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження.

Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу про законність прийнятих у справі рішення і постанови, спростовуються вище викладеним.

Відповідно до приписів статі 311 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (ч.1). Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч.3).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства і мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин для виправлення фундаментальних порушень, які допустили суди попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції вважає за необхідне скасувавши судові рішення прийняти нове, про відмову у позові.

З урахуванням наведеного, відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини першої пункту 4 підпунктів "б", "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі з апеляційної та касаційної скарг покладаються на позивача.

Згідно статті 327 Господарського процесуального кодексу України наказ суду видається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Керуючись статтями 301, 308, 311, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 23.10.2017 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 13.12.2017 у справі №922/2657/17 скасувати повністю та прийняти нове рішення.

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Насінневе" на користь Головного управління Держгеокадастру у Харківській області судовий збір у розмірі 1 760 (одну тисячу сімсот шістдесят) грн. 00 коп. за подання апеляційної скарги та 3 200 (три тисячі двісті) грн. 00 коп. за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов