РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.12.2018Справа № 910/11030/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Купної В.В., розглянув матеріали господарської справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діпі Ейр Газ»

до публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про стягнення 149 378,20 грн.

за участю представників сторін:

від позивача Євсєєва І.В. - представник (довіреність № 186 від 04.01.2018),

від відповідача Телюк С.О. - представник (довіреність № 18040406 від 04.04.2018)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі Ейр Газ» (далі - ТОВ «Діпі Ейр Газ», позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - ПАТ «Київенерго», відповідач) про стягнення 149 378,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем його зобов'язань з оплати товару, поставленого позивачем на виконання умов договору про закупівлю товарів № 1394-16 від 18.10.2016 та договору постачання № 1097/ДМТЗ-17 від 03.10.2017.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 149 378,20 грн., з яких:

- за договором № 1394-16 від 18.10.2016: 27 820,00 грн. - основний борг, 862,70 грн. - 3% річних, 1 352,10 грн. - інфляційна складова боргу, 10 098,90 грн. - пеня;

- за договором № 1097/ДМТЗ-17 від 03.10.2017: 93 555,00 грн. - основний борг, 887,70 грн. - 3% річних, 4 358,30 грн. - інфляційна складова боргу, 10 442,70 грн. - пеня.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.08.2018 відкрито провадження у справі № 910/11030/18 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.09.2018.

24.09.2018 відповідачем було подане клопотання про продовження встановленого судом процесуального строку для надання відзиву на позовну заяву, визнання причин пропуску такого строку поважними та відкладення розгляду справи.

25.09.2018 у підготовчому засіданні судом була оголошена перерва до 09.10.2018.

05.10.2018 відповідачем був поданий до суду відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що згідно з умовами укладених сторонами договорів підставою для оплати товару є підписані представниками сторін акти приймання-передавання товару, а не видаткові накладні, як вказує позивач. Крім того, відповідач вказав, що умовами вказаних договорів передбачений обов'язок позивача передати відповідачу разом з товаром ряд документів, а саме: рахунок-фактуру, видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, акт приймання-передавання товару та сертифікат якості або технічний паспорт, а не виконання такого обов'язку, як і не підписання сторонами акту приймання-передавання товару, зумовлює право відповідача затримати оплату за товар та звільняє його від відповідальності за таку затримку оплати. Враховуючи викладене, відповідач вважав, що позивачем не доведена поставка товару відповідачу та наявність у останнього заборгованості перед позивачем, тому просив суд у задоволенні позову відмовити.

09.10.2018 у підготовчому засіданні позивач подав доповнення до позовної заяви, в яких просив не стягувати з відповідача пеню, проте збільшив розмір 3% річних (заявлених до стягнення по обом договорам) та інфляційної складової боргу (заявленої до стягнення по договору № 1394-16 від 18.10.2016). Так, позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 127 880,98 грн., з яких: за договором № 1394-16 від 18.10.2016: 27 820,00 грн. - основний борг, 983,20 грн. - 3% річних, 2 856,23 грн. - інфляційної складової боргу; за договором № 1097/ДМТЗ-17 від 03.10.2017: 93 555,00 грн. - основного боргу, 2 106,31 грн. - 3% річних, 560,24 грн. - інфляційної складової боргу. Таким чином, вказані доповнення до позовної заяви позивача за своєю суттю є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

09.10.2018 у підготовчому засіданні судом була оголошена перерва до 06.11.2018.

23.10.2018 позивач подав до суду заперечення на відзив до позовної заяви.

06.11.2018 у підготовчому засіданні судом були розглянуті доповнення до позовної заяви позивача, подані до суду 09.10.2018. Дійшовши висновку про те, що такі доповнення за своєю суттю є заявою про зменшення розміру позовних вимог, суд не прийняв їх до розгляду, оскільки, всупереч вимогам ст. 46 Господарського процесуального кодексу, України така заява не була направлення відповідачу у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 29.11.2018

29.11.2018 у судовому засіданні судом була оголошена перерва до 06.12.2018.

04.12.2018 позивач подав до суду виправлення технічних помилок при розрахуванні господарських санкцій до позовної заяви за договорами № 1394-16 від 18.10.2016 та № 1097/ДМТЗ-17 від 03.10.2017, в яких просив не стягувати з відповідача пеню, проте збільшив розмір 3% річних (заявлених до стягнення по обом договорам) та інфляційної складової боргу (заявленої до стягнення по договору № 1394-16 від 18.10.2016). Так, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 131 809,12 грн., з яких: за договором № 1394-16 від 18.10.2016: 27 820,00 грн. - основний борг, 1 127,20 грн. - 3% річних, 3 893,54 грн. - інфляційної складової боргу; за договором № 1097/ДМТЗ-17 від 03.10.2017: 93 555,00 грн. - основного боргу, 1 549,90 грн. - 3% річних, 3 863,48 грн. - інфляційної складової боргу.

Отже, вищевказані виправлення технічних помилок позивача за своєю суттю є заявою про зменшення розміру позовних вимог, яку суд не прийняв до розгляду з огляду на її подання позивачем після закінчення підготовчого провадження, тобто поза межами строку для вчинення такої процесуальної дії, встановленого приписами ст. 46 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 06.12.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав, вважав їх обґрунтованими та правомірними, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору, суд вважав за можливе розглянути справу по суті.

У судовому засіданні 06.12.2018 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

18.10.2016 між ПАТ «Київенерго» (покупець) та ТОВ «Діпі Ейр Газ» (постачальник) був укладений договір про закупівлю товарів № 1394-16 (далі - договір № 1394-16).

Згідно з п. 1.1 договору № 1394-16 постачальник зобов'язується у 2016-2017 роках поставити покупцеві товар « 19.20.3. Газ нафтовий та інші газоподібні вуглеводні, крім природного газу (суміш пропану і бутану технічних (СПБТ))», зазначений у специфікації до цього договору (далі товар), а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Відповідно до п. 1.2 договору № 1394-16 (в редакції додаткової угоди № 1 від 05.12.2016) найменування (номенклатура, асортимент) товару - 19.20.3 газ нафтовий та інші газоподібні вуглеводні, крім природного газу (суміш пропану і бутану технічних (СПБТ). Кількість товару 29505 кг. Вага газу в балоні 21 кг.

Розрахунки за поставлений постачальником товар за цим договором здійснюються покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника з відтермінуванням платежу 60 календарних днів після підписання сторонами акту приймання-передавання товару, якщо інше не передбачено у відповідних специфікаціях до цього договору (п. 4.1 договору № 1394-16).

У пункті 3 додаткової угоди № 1 від 05.12.2016 сторони погодились викласти специфікацію в редакції цієї додаткової угоди.

Пунктом 4 специфікації (в редакції додаткової угоди № 1 від 05.12.2016) передбачено, що розрахунки за поставлений постачальником товар за цим договором здійснюється покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника з відтермінуванням платежу 60 календарних днів після підписання сторонами акта приймання-передавання товару.

Відповідно до п. 5.7 договору № 1394-16 разом з товаром постачальник зобов'язаний надати покупцеві такі документи: рахунок-фактуру, видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, акт приймання-передавання, сертифікат якості або технічний паспорт (за видми) оформлені належним чином згідно діючої нормативної документації та завірені печаткою заводу виробника та підприємства постачальника.

03.10.2017 між ПАТ «Київенерго» (покупець) та ТОВ «Діпі Ейр Газ» (постачальник) був укладений договір постачання № 1097/ДМТЗ-17 (далі - договір № 1097/ДМТЗ-17).

Згідно з п. 1.1 договору № 1097/ДМТЗ-17 постачальник зобов'язується поставити покупцю товар, зазначений у специфікації, а покупець - прийняти і оплатити такий товар, код ДК 021:2015:09122 Пропан і бутан (суміш пропану і бутану технічних (СПБТ) (далі - товар), в кількості, комплектності асортименті та за ціною згідно із специфікацією.

Пунктом 4.1 договору № 1097/ДМТЗ-17 передбачено, що розрахунки проводяться шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника з відтермінуванням платежу 60 календарних днів з дати підписання сторонами акту приймання-передавання товару, якщо інше не передбачено у відповідних специфікаціях до цього договору.

Відповідно до п. 5.6 договору № 1097/ДМТЗ-17 при поставці постачальник надає покупцю одночасно з товаром, що поставляється, видаткову накладну на товар, що поставляється, товарно-транспортну накладну, сертифікат відповідності (якщо товар підлягає обов'язковій сертифікації), технічну документацію, зокрема, сертифікат (або паспорт) якості заводу-виготовлювача на кожну партію товару та/або паспорт на товар (одиницю товару), копії митних декларацій.

На виконання умов укладеного сторонами договору № 1394-16 позивач передав відповідачу товар загальною вартістю 29 030,40 грн., що підтверджується видатковими накладними № КПЕГ0002256 від 03.07.2017, № КПЕГ0002279 від 04.07.2017, № КПЕГ0002256 від 03.07.2017, № КПЕГ0002274 від 04.07.2017, № КПЕГ0002335 від 06.07.2017, № КПЕГ0002353 від 07.07.2017, № КПЕГ0002395 від 11.07.2017, № КПЕГ0002420 від 13.07.2017, № КПЕГ0002495 від 18.07.2017, № КПЕГ0002515 від 19.07.2017, № КПЕГ0002537 від 20.07.2017, № КПЕГ0002544 від 20.07.2017, № КПЕГ0002566 від 21.07.2017, № КПЕГ0002598 від 25.07.2017, № КПЕГ0002628 від 26.07.2017, № КПЕГ0002638 від 26.07.2017, № КПЕГ0002716 від 01.08.2017, № КПЕГ0003705 від 06.10.2017.

Відповідач, у свою чергу, товар, переданий позивачем за договором № 1394-16, оплатив частково в розмірі 1 209,60 грн., що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача за період з 01.10.2016 до 08.10.2018, сформованою 08.10.2018.

Таким чином, судом встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором № 1394-16 від 18.10.2016 становить 27 820,80 грн. (29 030,40 грн. - 1 209,60 грн.). Водночас, позивач просить суд стягнути з відповідача основний борг за договором № 1394-16 у меншому розмірі, а саме - 27 820,00 грн., що не суперечить вимогам чинного законодавства України та є правом позивача.

На виконання умов укладеного сторонами договору № 1097/ДМТЗ-17 позивач передав відповідачу товар загальною вартістю 106 722,00 грн., що підтверджується видатковими накладними № КПЕГ0000336 від 05.02.2018, № КПЕГ0000015 від 03.01.2018, № КПЕГ0004038 від 27.10.2017, № КПЕГ0004149 від 06.11.2017, № КПЕГ0004249 від 10.11.2017, № КПЕГ0004449 від 24.11.2017, № КПЕГ0000425 від 12.02.2018, № КПЕГ0000442 від 13.02.2018, № КПЕГ0000444 від 13.02.2018, № КПЕГ0000451 від 14.02.2018, № КПЕГ0000453 від 14.02.2018, № КПЕГ0000461 від 14.02.2018, № КПЕГ0000466 від 15.02.2018, № КПЕГ0000519 від 20.02.2018, № КПЕГ0000531 від 20.02.2018, № КПЕГ0000556 від 22.02.2018, № КПЕГ0000550 від 22.02.2018, № КПЕГ0000561 від 23.02.2018, № КПЕГ0000566 від 23.02.2018, № КПЕГ0000573 від 23.02.2018, № КПЕГ0000586 від 26.02.2018, № КПЕГ0000609 від 28.02.2018, № КПЕГ0000651 від 06.03.2018, № КПЕГ0000707 від 14.03.2018, № КПЕГ0000719 від 16.03.2018, № КПЕГ0000723 від 16.03.2018, № КПЕГ0000723 від 16.03.2018, № КПЕГ0000742 від 19.03.2018, № КПЕГ0000768 від 20.03.2018, № КПЕГ0000766 від 20.03.2018, № КПЕГ0000811 від 23.03.2018, № КПЕГ0000838 від 27.03.2018, № КПЕГ0000841 від 27.03.2018, № КПЕГ0000948 від 11.04.2018, № КПЕГ0000950 від 11.04.2018, № КПЕГ0000953 від 11.04.2018, № КПЕГ0000955 від 11.04.2018, № КПЕГ0000964 від 12.04.2018, № КПЕГ0000960 від 12.04.2018, № КПЕГ0000978 від 13.04.2018, № КПЕГ0000976 від 13.04.2018, № КПЕГ0000980 від 13.04.2018, № КПЕГ0000974 від 13.04.2018, № КПЕГ0000998 від 16.04.2018, № КПЕГ0001000 від 16.04.2018, № КПЕГ0001087 від 25.04.2018.

Відповідач, у свою чергу, товар, переданий позивачем за договором № 1097/ДМТЗ-17, оплатив в розмірі 13 167,00 грн., що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача за період з 01.10.2016 до 08.10.2018, сформованою 08.10.2018.

Таким чином, судом встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором № 1097/ДМТЗ-17 від 03.10.2017 становить 93 555,00 грн. (106 722,00 грн. - 13 167,00 грн.).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 263 Господарського кодексу України господарсько-торговельною є діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання у сфері товарного обігу, спрямована на реалізацію продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання, а також допоміжна діяльність, яка забезпечує їх реалізацію шляхом надання відповідних послуг. Господарсько-торговельна діяльність опосередковується, зокрема, господарськими договорами купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач документів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем в повному обсязі або спростовували доводи останнього, суду не надав.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 27 820,00 грн. за договором № 1394-16 та основного боргу у розмірі 93 555,00 грн. за договором № 1097/ДМТЗ-17 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у вказаному розмірі.

Поряд з наведеним, суд зазначає, що не бере до уваги заперечення відповідача, наведені ним у відзиві на позовну заяву, та вважає, що строк виконання зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару на момент розгляду та вирішення даного позову настав, з огляду на наступне.

Пунктом 5.4 договору № 1097/ДМТЗ-17 передбачено, що товар вважається поставленим покупцю з дати підписання сторонами видаткових накладних (дата поставки товару).

Пунктом 5.6 договору № 1394-16 передбачено, що фактичною датою поставки вважається дата підписання обома сторонами акта приймання-передавання товару.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію (ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Судом встановлено, що вищевказані видаткові накладні засвідчені підписами представників обох сторін та скріплена їх печатками, вони містять усі необхідні реквізити та відповідають вимогам закону, що встановлені для первинних документів. Отже, саме видаткові накладні є належним документом, що засвідчують факт здійснення господарської операції з передачі товару, а відсутність актів приймання-передавання за наявності інших первинних документів, котрі підтверджують факт здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Водночас, суд зазначає, що обов'язок оплатити товар за умовами укладених сторонами договорів не ставиться в залежність від обов'язку позивача, передбаченого п. 5.7 договору № 1394-16 та п. 5.6 договору № 1097/ДМТЗ-17, передати відповідачу разом з товаром ряд документів. Враховуючи викладене, суд не бере до уваги відповідні твердження відповідача.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 10 098,90 грн. за договором № 1394-16 від 18.10.2016 та пеню в розмірі 10 442,70 грн. за договором № 1097/ДМТЗ-17 від 03.10.2017.

Щодо правомірності заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача пені суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що відповідач товар, поставлений позивачем, оплатив частково, відтак допустив порушення зобов'язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 (далі - постанова Пленуму ВГСУ № 14) роз'яснено, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У свою чергу, договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовані Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону).

Таким чином, в силу наведених положень норм права, пеня може бути стягнута лише у тому випадку, коли основне зобов'язання прямо забезпечено неустойкою у договорі, а також встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

З огляду на те, що укладені сторонами договори № 1394-16 від 18.10.2016 та № 1097/ДМТЗ-17 від 03.10.2017 не містять положень, якими сторони визначили б розмір та базу нарахування пені, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивач про стягнення з відповідача пені в розмірі 10 098,90 грн. за договором № 1394-16 та пені в розмірі 10 442,70 грн. за договором № 1097/ДМТЗ-17 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 862,70 грн. та інфляційну складову боргу в розмірі 1 352,10 грн. за договором № 1394-16, а також 3% річних у розмірі 887,70 грн. та інфляційна складову боргу в розмірі 4 358,30 грн. за договором № 1097/ДМТЗ-17

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційної складової боргу по договору № 1097/ДМТЗ-17 та № 1394-16, суд встановив, що їх розмір є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Однак, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних та інфляційна складова боргу в розмірах визначених позивачем, а саме:

- за договором № 1394-16: 3% річних у розмірі 862,70 грн. та інфляційна складову боргу в розмірі 1 352,10 грн.;

- за договором № 1097/ДМТЗ-17: 3% річних у розмірі 887,70 грн. та інфляційна складову боргу в розмірі 4 358,30 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача:

- за договором № 1394-16 від 18.10.2016: основного боргу в розмірі 27 820,00 грн., 3% річних у розмірі 862,70 грн. та інфляційної складової боргу в розмірі 1 352,10 грн.

- за договором № 1097/ДМТЗ-17 від 03.10.2017: основного боргу в розмірі 93 555,00 грн., 3% річних у розмірі 887,70 грн. та інфляційної складової боргу в розмірі 4 358,30 грн.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Київенерго» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, буд. 31, ідентифікаційний код 00131305) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діпі Ейр Газ» (01021, м. Київ, вул. Кловський Узвіз, буд. 7-А, офіс № 8-10, ідентифікаційний код 36858311) за договором № 1394-16 від 18.10.2016: основний борг у розмірі 27 820,00 грн. (двадцять сім тисяч вісімсот двадцять грн. 00 коп.), 3% річних у розмірі 862,70 грн. (вісімсот шістдесят дві грн. 70 коп.), інфляційну складову боргу в розмірі 1 352,10 грн. (одна тисяча триста п'ятдесят дві грн. 10 коп.); за договором № 1097/ДМТЗ-17 від 03.10.2017: основний борг у розмірі 93 555,00 грн. (дев'яносто три тисячі п'ятсот п'ятдесят п'ять грн. 00 коп.), 3% річних у розмірі 887,70 грн. (вісімсот вісімдесят сім грн. 70 коп.), інфляційну складову боргу в розмірі 4 358,30 грн. (чотири тисячі триста п'ятдесят вісім грн. 30 коп.) та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 932,54 грн. (одна тисяча дев'ятсот тридцять дві грн. 54 коп.).

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 22.12.2018.

Суддя О.Г. Удалова