ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" грудня 2018 р. Справа№ 910/23491/17
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Михальської Ю.Б.
суддів: Тищенко А.І.
Скрипки І.М.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Міністерства оборони України
на рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2018 (повний текст складено 16.10.2018)
у справі №910/23491/17 (суддя Спичак О.М.)
за позовом Державного підприємства «Стивідорна компанія «Ольвія»
до Міністерства оборони України
третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна компанія з експорту та імпорту і послуг військового призначення «Укрспецекспорт»
про стягнення 88 921,60 грн.

В С Т А Н О В И В :

Державне підприємство «Стивідорна компанія «Ольвія» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою (із урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 20.08.2018) до Міністерства оборони України (далі, відповідач) про стягнення 88 921,60 грн. заборгованості за охорону майна за 2015, 2016 та за січень-квітень 2017 років.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про те, що за 2015, 2016 та за січень-квітень 2017 років позивачем були понесені витрати внаслідок зберігання майна відповідача, які останнім позивачу відшкодовані не були.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2018 залучено до участі у справі Державну компанію з експорту та імпорту і послуг військового призначення «Укрспецекспорт» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (далі, третя особа або ДК «Укрспецекспорт»).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.10.2018 у справі №910/23491/17 позов задоволено повністю.
Присуджено до стягнення з Міністерства оборони України на користь Державного підприємства «Стивідорна компанія «Ольвія» 88 921,60 грн. основного боргу, 30 030,00 грн. витрат по оплаті експертного дослідження, судовий збір у розмірі 1 762,00 грн. та інші судові витрати в сумі 3 366,17 грн.
Рішення суду мотивоване тим, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заявленої суми заборгованості є обґрунтованими, підтверджуються наявними матеріалами справи, не спростовані відповідачем, а відтак підлягають задоволенню.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство оборони України звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2018 у справі №910/23491/17 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що між позивачем та відповідачем були відсутні договірні відносини стосовно збереження боєприпасів, а надані позивачем докази понесених ним витрат за зберігання боєприпасів насправді є неналежними доказами і не підтверджують його витрати.
Також, скаржник зазначає, що з 2000 року до 2017 року позивач жодного разу не звертався до відповідача для встановлення договірних відносин зі зберігання майна з встановленням за згодою сторін відповідної оплати.
Крім того, відповідач наголошує, що відповідно до висновку судового експерта за результатами проведення судової-економічної експертизи №8403/18-45 від 25.07.2018, судовий експерт дійшов висновку про неможливість підтвердження витрат позивача по зберіганню майна відповідача протягом 1992-2017 років.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2018 апеляційну скаргу справу Міністерства оборони України у справі №910/23491/17 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Скрипки І.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України; розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), оскільки дана справа відноситься до малозначних у розумінні Господарського процесуального кодексу України; встановлено сторонам строк для надання можливості скористатися наданими статтями 166, 167, 263, 267 Господарського процесуального кодексу України правами до 28.11.2018.
21.11.2018 позивач подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у її задоволенні відмовити. Водночас, позивач у відзиві наголошує, що не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення витрат позивача на забезпечення участі представника в суді в сумі 3 366,17 грн. замість заявлених в остаточному розрахунку 8 511,17 грн., які складають з витрат на проїзд представника позивача та проживання в готелі та просить рішення суду в цій частині скасувати та постановити нове про стягнення в повному обсязі інших судових витрат.
03.12.2018 від третьої особи через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надішли письмові пояснення, у яких третя особа зазначила, що вимоги апеляційної скарги відповідача вважає безпідставними, а оскаржене рішення суду обґрунтованим.
Враховуючи наявність у матеріалах справи відзиву позивача на апеляційну скаргу, пояснень третьої особи, та закінчення встановленого ухвалою суду від 12.11.2018 строку для подачі сторонами документів, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.
У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та пояснень до неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.
Як вбачається із матеріалів справи, на території державного підприємства «Стивідорна компанія «Ольвія» (до перейменування - державне підприємство «Спеціалізований морський порт «Октябрьск») з 1992 року по 2017 рік зберігались вантажі Міністерства оборони України.
19.11.1992 на територію позивача залізничним транспортом з військової частини 11786 ст. Цветоха надійшло 1780 ящиків набоїв 100мм-44 СУ і ТАНК ОСК-ФУГ, загальною вагою 151 300 кг, вантаж прийнятий на зберігання карткою обліку експортного вантажу №3947/6.
25.12.1992 на територію позивача залізничним транспортом надійшло з військової частини НОМЕР_1 Балаклея 12 500 ящиків набоїв калібру 14,5 мм з кулею Б-32ГС загальною вагою 275 000 кг, вантаж прийнятий на зберігання карткою обліку експортного вантажу №4332/6 від 25.12.1992.
07.05.2000 на територію позивача залізничним транспортом надійшло з військової частини 1358 ст. Цветоха, 35 715 ящиків патронів калібру 7,62 мм зразка 1943 року з кулею ПС-гс загальною вагою 1071430 кг, вантаж прийнятий на зберігання карткою обліку експортного вантажу №2575/3. Вантаж надійшов для відправки на експорт до Республіки Ефіопія згідно договору комісії №USE-20/2-130D/K-00 від 21.04.2000, укладеного між Міністерством оборони України та ДК з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального, призначення «Укрспецекспорт».
У 2000 році було введено ембарго на поставку військового майна до Республіки Ефіопія.
18.07.2002 з території позивача по дорученню ДК «Укрспецекспорт», на підставі рознарядки №1/07/02, було вивезено до м. Гостомель аеропорт «Антонов» 1072 ящики зазначеного вантажу вагою 32 150 кг.
24.01.2003 по дорученню ДК «Укрспецекспорт», на підставі рознарядки №24/01/03, з території позивача було вивезено 16 800 ящиків зазначеного вантажу вагою 504 000 кг. Вказані обставини підтверджуються листом ДК «Укрспецекспорт» від 11.07.2012 №USE-20.2/6579. Після часткового вивезення вантажу, на території позивача залишилось 17 843 ящика патронів загальною вагою 535280 кг.
24.01.2003 на територію позивача було доставлено для ДК «Укрспецекспорт» 1 ящик патронів калібру 7,62ПС гс 7,62 гз загальною вагою 28 кг, вантаж прийнятий на зберігання карткою обліку експортного вантажу №378/3 від 24.01.2003.
З метою отримання плати за зберігання вантажу, яке сталось через те, що вантажовласник не приймав ніяких рішень по розпорядженню вантажем, а позивач зобов`язаний був забезпечити збереження прийнятого на зберігання вантажу, позивачем було направлено листи-запити щодо оплати послуг зберігання та вивезення вантажу до експедиторів (які були зазначені у картках обліку вантажу при прийнятті вантажу).
Зокрема, позивачем на адресу Державного підприємства «Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «Прогрес» було направлено лист №18/07/487 від 09.04.2014 стосовно 1780 та 12 500 ящиків набоїв, у відповідь на що ДП «СЗФ «Прогрес» листами від 22.04.2014 №28/274 та від 21.12.2016 №28/2841 повідомило, що вантаж завозився на територію позивача відповідачем самостійно і фірма не підписувала з відповідачем ніяких договорів на реалізацію вантажів.
Також позивачем було направлено до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фенікс Транс Сервіс ЛТД» (яке позивач вважав експедитором вантажу), лист №18/07/489 від 09.04.2014 стосовно 17 843 ящика патронів та 1 ящика патронів, у відповідь на що ТОВ «Фенік Транс Сервіс ЛТД» листом від 28.04.2014 №112 повідомило, що інформація передана до вантажовласника ДК «Укрспецекспорт».
ДК «Укрспецекспорт» листом від 24.07.2014 №USE-13.3-9561 повідомило позивача, що не має відношення до вантажу, оскільки відповідач не передавав на комісію зазначений спецвантаж та завозив його до позивача самостійно.
У зв`язку з отриманням відповідей, що жоден експедитор не підтверджує право розпорядження вантажем і всі зазначають вантажовласником Міністерство оборони України, позивач звернувся до відповідача листом від 04.08.2014 за №18/07/1285, в якому просив підтвердити право власності на вантаж. У відповідь на зазначений лист відповідач своїм листом від 23.08.2014 №342/2/10700 повідомив, що власника майна встановлює Генеральна прокуратура України.
Повторне звернення до відповідача щодо права власності на вантаж позивачем було направлено 24.09.2015 за вих. №07/2028, у якому позивач просив підтвердити право власності на вантаж та вивезти його з території позивача.
Позивач листом від 28.10.2015 №07/2263 просив Міністерство оборони України сплатити вартість зберігання вантажу, у відповідь на що відповідач листом від 26.11.2015 №296/1/4587 повідомив, що питання оплати покладено на Генеральний штаб збройних сил України. Проте, відповіді від генштабу, як і оплати, позивач так і не отримав.
В обґрунтування факту належності відповідачу вантажу, що знаходився на території позивача, останній посилається на ухвали про тимчасовий доступ до речей та документів Печерського районного суду м. Києва від 02.02.2017 у справі №757/6153/17-к та від 25.04.2017 №757/23549/17-к, а також на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.03.2017 у справі №826/3386/17.
Зокрема, на підставі ухвали про тимчасовий доступ до речей та документів Печерського районного суду м. Києва від 25.04.2017 у справі №757/6153/17-к, в рамках кримінального провадження №0001145, яке розслідується Військовою прокуратурою Київського гарнізону по факту недбалого ставлення військових службових осіб Міністерства оборони України до служби, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 425 Кримінального кодексу України, увесь військовий вантаж, що зазначений у позові, був вилучений зі складів позивача. Вилучення тривало з 16.05.2017 по 23.05.2017.
Позивач зазначає, що протягом всього часу знаходження військового вантажу на території позивача з 1992 по 2017 роки (по дату вилучення) позивачем забезпечувалось зберігання та охорона вантажу у спеціалізованих складах та на складських майданчиках під цілодобовою воєнізованою охороною, неслись витрати на утримання спеціалізованих складів, які були задіяні виключно під розміщення вказаного у позові вантажу, енергоресурсів.
Позивач вважає (із урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог), що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому понесені витрати на зберігання майна за останні три роки: 2015, 2016 та за січень-квітень 2017 року, оскільки має за цей період підтверджуючі витрати документи та визначає ті витрати, які безпосередньо пов`язані з конкретним складом, де зберігалось майно відповідача склад розрядних вантажів (спецсклад) №3 інвентарний №6740 та відкрита складська ділянка складу розрядних вантажів №3 інвентарний № 6800.
Так, до складу витрат, які позивач вважає за необхідне заявити відповідачу до відшкодування є витрати на амортизацію складу і складської ділянки, відшкодування земельного податку від площі складу і складської ділянки, відшкодування охорони складу і складської ділянки. Всі витрати розподілені пропорційно до площ, що були зайняті майном відповідача.
В обґрунтування розрахунку позовних вимог позивачем зазначено про те, що майно відповідача, прийняте позивачем по приймальному акту № 575/3 від 07.05.2000 в кількості 17 843 ящиків та по приймальному акту №378/3 від 24.01.2003 в кількості 1 ящик, зберігалось на спецскладі (склад розрядних вантажів) №3 інв №6740, загальна площа складу - 1 185,11 кв.м., площа, що була зайнята майном відповідача 380 кв.м.
Майно відповідача, прийняте по приймальному акту №3947/6 від 19.11.1992 в кількості 1780 ящиків та по приймальному акту №4332/6 від 25.11.1992 в кількості 12500 ящиків, зберігалось на відкритій складській ділянці спецскладу №3 інв №6800 у контейнерах, загальна площа складської ділянки 657 кв.м., площа, що була зайнята майном відповідача 200 кв.м. Розміри площ підтверджуються витягами з технічних паспортів будівель та довідкою начальника вантажного складу (групи складів) №3 від 12.06.2017.
Позивач зазначає, що надання послуг з охорони підтверджується копіями договорів, на підставі яких здійснювалась охорона території спецскладів у 2015, 2016, 2017 роках, листом Управління поліції охорони в Миколаївській області від 16.08.2018 №2186/43/34/2/02-2018 про забезпечення фізичної охорони, копіями рахунків на оплату за послуги охорони, копіями актів надання послуг з охорони, витягами з електронної системи клієнт-банк платіжних доручень та банківських виписок про оплату послуг охорони, а також копіями плану території спецскладів, де зазначено загальну площу території.
Витрати позивача щодо відшкодування оплати земельного податку підтверджуються витягами податкових декларацій зі сплати земельного податку за 2015, 2016, 2017 роки із електронної системи звітності («М.Е.Док»), де зазначається ставка податку, площа земельної ділянки, помісячний задекларований платіж; витягами електронних квитанцій про подання декларацій контролюючому органу; витягами з електронної системи Клієнт-банк платіжних доручень та банківських виписок про оплату щомісячних сум земельного податку, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стосовно земельної ділянки).
Витрати щодо амортизації підтверджуються бухгалтерською довідкою про суми амортизацій за 2015, 2016, 4 місяці 2017 року, копією довідки вантажного складу (групи спецскладів) №3 від 12.06.2017, витягами з паспорту технічного стану будівлі складу розрядних вантажів і щодо площі складу), паспортом технічного стану будівлі (споруди) щодо площі складської відкритої ділянки складу розрядних вантажів №3.
Загальна сума витрат позивача, понесених внаслідок зберігання майна відповідача за 2015, 2016 та 4 місяці 2017 року, за твердженнями останнього становить: 17 840,80 грн. витрат з охорони, 3 039,20 грн. витрат зі сплати земельного податку, а також 68 041,60 грн. витрат по амортизації частини об`єктів, а всього 88 921,60 грн.
Відповідач, у свою чергу, проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що вищенаведений вантаж не є власністю Міністерства оборони України. Зокрема, відповідач посилався на те, що 21.04.2000 між Міністерством оборони України та Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» був укладений договір комісії №USE-20/2-130-D/K-00, за умовами якого передбачалося реалізувати Федеративній Демократичній Республіці Ефіопія 50000000 набоїв калібру 7,62 мм зразка 1943 року з кулею ПС (1970-1973 років виготовлення) вартістю 2 566 685,00 грн. На виконання вказаного договору з військової частини НОМЕР_2 було передано 35 715 ящиків патронів калібру 7,62 мм зразка 1943 року загальною вагою 1 071 430,00 кг, із зняттям їх з обліку в військовій частині А 1358. Платіжним дорученням від 16.07.2002 ДК «Укрспецекспорт» перерахував Спеціалізованому морському порту «Октябрьск» 532 880,00 грн. за зберігання вантажу (призначення платежу - зберігання вантажу). Таким чином, відповідач вважає, що вищезазначеними діями ДК «Укрспецекспорт» визнав факт володіння майном, яке було передано Міністерством оборони України за договором комісії №USE-20/2-130-D/K-00 від 21.04.2000 та вчинив дії на встановлення договірних зобов`язань зі Спеціалізованим морським портом «Октябрськ» зі зберігання майна. Також, відповідачем зазначено про те, що в умовах відсутності договірних відносин між позивачем і відповідачем стосовно збереження боєприпасів, надані позивачем докази понесених ним витрат за зберігання боєприпасів є неналежними доказами і не підтверджують його витрати.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Державного підприємства «Стивідорна компанія «Ольвія» (із урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог), а заперечення відповідача не приймає до уваги з огляду на наступне.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.
Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
За змістом статті 144 Господарського кодексу України майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати, зокрема, внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, придбання або збереження майна за рахунок іншої особи без достатніх підстав.
Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
У відповідності до статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав.
Відповідно до частин 1-2 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Відповідно до частини 2 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що 19.11.1992 на територію позивача залізничним транспортом з в/ч 11786 ст. Цветоха надійшло 1780 ящиків набоїв 100мм-44 СУ і ТАНК ОСК-ФУГ, загальною вагою 151 300 кг, вантаж прийнятий на зберігання карткою обліку експортного вантажу №3947/6.
25.12.1992 на територію позивача залізничним транспортом надійшло з в/ч 61798 Балаклея 12 500 ящиків набоїв калібру 14,5 мм з кулею Б-32ГС загальною вагою 275 000кг, вантаж прийнятий на зберігання карткою обліку експортного вантажу №4332/6 від 25.12.1992.
21.04.2000 між Міністерством оборони України, як комітентом, та Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового призначення «Укрспецекпорт», як комісіонером, було укладено Договір комісії №USE-20/2-130-D/K-00, відповідно до пункту 1.1. якого комісія Міноборони доручає компанії, а компанія бере на себе зобов`язання за комісійну винагороду укласти на умовах, що не суперечать даному договору комісії, та виконати від свого імені в інтересах Міноборони та за рахунок останнього контракт з покупцем на експортну поставку боєприпасів згідно з додатком № 1 до даного договору комісії (набої 7,62 х 39 зразка 1943 року виготовлення з кулею ПС, надалі «спец вироби») на умовах FOB, порт «Октябрьск», м. Миколаїв, відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів «Інкотермс» у редакції 1990 року.
07.05.2000 на територію позивача залізничним транспортом надійшло з в/ч 1358 ст. Цветоха, 35 715 ящиків патронів калібру 7,62 мм зразка 1943 року з кулею ПС-гс загальною вагою 1071430кг, вантаж прийнятий на зберігання карткою обліку експортного вантажу №2575/3. Вантаж надійшов для відправки на експорт до Республіки Ефіопія згідно договору комісії №USE-20/2-130D/K-00 від 21.04.2000, укладеного між Міністерством оборони України та ДК з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт».
18.07.2002 з території позивача по дорученню ДК «Укрспецекспорт», на підставі рознарядки №1/07/02, було вивезено до м. Гостомель аеропорт «Антонов» 1072 ящика зазначеного вантажу вагою 32150 кг.
24.01.2003 по дорученню ДК «Укрспецекспорт», на підставі рознарядки №24/01/03, з території позивача було вивезено 16 800 ящиків зазначеного вантажу вагою 504 000кг. Вказані обставини підтверджуються листом ДК «Укрспецекспорт» від 11.07.2012 №USE-20.2/6579. Після часткового вивезення вантажу на території позивача залишилось 17 843 ящика патронів загальною вагою 535280 кг.
24.01.2003 на територію позивача було доставлено для ДК «Укрспецекспорт» 1 ящик патронів калібру 7,62ПС гс 7,62 гз загальною вагою 28 кг, вантаж прийнятий на зберігання карткою обліку експортного вантажу №378/3 від 24.01.2003.
07.05.2000 відповідно до умов договору комісії Міноборони організувало переміщення залізничним транспортом спецвиробів з військової частини НОМЕР_2 (с. Цветоха) до державного підприємства «Спеціалізований морський порт «Октябрьск» м. Миколаїв, де останні повинні були зберігатися до реалізації на зовнішній ринок.
Разом тим, резолюцією Ради безпеки ООН 1298 (2000) «Щодо військового ембарго РБ ООН стосовно Ефіопії та Еритреї» було введено заборону продажу/поставки у зазначені країни озброєння, боєприпасів, військово-транспортних засобів, техніки та іншого військового майна.
У зв`язку з неможливістю здійснення експортної поставки спецвиробів (боєприпасів) до Ефіопії, приймання-передача спецвиробів від Міноборони до Компанії у порядку, визначеному умовами договору комісії з підписанням відповідного акту прийому-передачі згідно з додатком № 5 до договору комісії, здійснено не було, акт приймання-передачі в порядку, передбаченому пунктом 3.2. договору комісії, не оформлявся.
27.04.2007 ДК «Укрспецекспорт» та Міноборони підписали Акт (Звіт комісіонера) про виконання умов та документальної звірки взаєморозрахунків за договором комісії від 21.04.2000 USE-20/2-130-D/K-00, яким засвідчили, що майно за вказаним договором комісії на реалізацію не передавалось, витрати не здійснювались, договір вважається закритим.
Таким чином, з наявних у матеріалах справи документів вбачається, що спецвироби, які зберігались на території позивача, відповідачем до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового призначення «Укрспецекпорт» не передавались, перебувають у його господарському віданні.
Також, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.03.2017 у справі № 826/3386/17 встановлено факт належності майна (патронів), які були доставлені у порт «Октябрьск», м. Миколаїв (на даний час назва ДП «СК «Ольвія») до сфери управління Міністерства оборони України.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що матеріалами справи підтверджується належність вищезазначеного майна до сфери управління Міністерства оборони України, а отже і наявність у останнього виключної компетенції у питанні розпорядження цим майном.
З матеріалів справи вбачається, що на складах позивача (склад розрядних вантажів (спецсклад) №3 інвентарний №6740 та відкрита складська ділянка складу розрядних вантажів №3 інвентарний № 6800) у 2015, 2016 та у січні-квітні 2017 року знаходилося майно відповідача. Позивачем були здійснені витрати, пов`язані зі зберіганням вищенаведеного майна.
Зокрема, судом встановлено, що позивачем були понесені витрати на охорону майна, оплачено земельний податок, а також оплачено понесені витрати на амортизацію.
Із доданого до позову розрахунку вбачається, що вартість наданих послуг позивачем розраховується пропорційно до площ, що були зайняті майном відповідача.
Так, із матеріалів справи вбачається, що майно відповідача прийняте позивачем по приймальному акту №575/3 від 07.05.2000 в кількості 17 843 ящики та по приймальному акту №378/3 від 24.01.2003 в кількості 1 ящик, зберігалось на спецскладі (склад розрядних вантажів) №3 інв №6740, загальна площа складу - 1 185,11 кв.м., площа, що була зайнята майном відповідача - 380 кв.м..
Майно відповідача, прийняте по приймальному акту №3947/6 від 19.11.1992 в кількості 1780 ящиків та по приймальному акту №4332/6 від 25.11.1992 в кількості 12500 ящиків, зберігалось на відкритій складській ділянці спецскладу №3 інв №6800 у контейнерах, загальна площа складської ділянки 657 кв.м., площа, що була зайнята майном відповідача - 200 кв.м.. Розміри площ підтверджуються витягами з технічних паспортів будівель та довідкою начальника вантажного складу (групи складів) №3 від 12.06.2017.
Надання послуг з охорони підтверджується копіями договорів, на підставі яких здійснювалась охорона території спецскладів у 2015, 2016, 2017 роках, листом Управління поліції охорони в Миколаївській області від 16.08.2018 №2186/43/34/2/02-2018 про забезпечення фізичної охорони, копіями рахунків на оплату за послуги охорони, копіями актів надання послуг з охорони, витягами з електронної системи клієнт-банк платіжних доручень та банківськими виписками про оплату послуг охорони, а також копіями плану території спецскладів, де зазначено загальну площу території.
Витрати позивача щодо відшкодування оплати земельного податку підтверджуються витягами податкових декларацій зі сплати земельного податку за 2015, 2016, 2017 роки із електронної системи звітності («М.Е.Док»), де зазначається ставка податку, площа земельної ділянки, помісячний задекларований платіж; витягами електронних квитанцій про подання декларацій контролюючому органу; витягами з електронної системи Клієнт-банк платіжних доручень та банківських виписок про оплату щомісячних сум земельного податку, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стосовно земельної ділянки).
Витрати щодо амортизації підтверджуються бухгалтерською довідкою про суми амортизацій за 2015, 2016, 4 місяці 2017 року, копією довідки вантажного складу (групи спецскладів) №3 від 12.06.2017, витягами з паспорту технічного стану будівлі складу розрядних вантажів і щодо площі складу), паспортом технічного стану будівлі (споруди) щодо площі складської відкритої ділянки складу розрядних вантажів №3.
Здійснений позивачем розрахунок витрат на утримання майна відповідача є арифметично вірним та таким, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами.
У відповідності до здійсненого розрахунку сума витрат позивача, понесених внаслідок зберігання майна відповідача за 2015, 2016 та 4 місяці 2017 року становить: 17 840,80 грн. витрат з охорони, 3 039,20 грн. витрат зі сплати земельного податку, а також 68 041,60 грн. витрат по амортизації частини об`єктів, а всього 88 921,60 грн.
Сплату вказаної суми відповідачем не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що між позивачем та відповідачем були відсутні договірні відносини стосовно збереження боєприпасів, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог у даній справі, не приймаються судом до уваги, оскільки не відповідають заявленому позивачем предмету та підставам позову. Так, позивач у позові вимагає від відповідача не оплати послуг зі зберігання (як комерційної послуги/упущеної вигоди (доходу)), а компенсації прямих витрат за забезпечення збереження майна. Позивач позовні вимоги обґрунтовує наявністю господарського зобов`язання згідно статей 144, 173, 174 Господарського кодексу України, які встановлюють, що майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати, зокрема, у зв`язку зі збереженням майна суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те правових підстав.
Як встановлено судом вище, для забезпечення збереження майна відповідача позивач ніс певні витрати у вигляді витрат на фізичну охорону, амортизацію складу, сплату податку за земельну ділянку під складом/складським майданчиком, а тому ці витрати мають бути компенсовані відповідачем, який фактично використовував складські площі позивача для зберігання свого майна.
Отже, саме на підставі зазначених норм права позивач вимагав компенсації своїх витрат (розрахунки витрат по кожному року окремо з підтверджуючими документами наявні в матеріалах справи і подавались позивач разом із заявою про зменшення розміру позовних вимог).
Посилання відповідача на те, що відповідно до висновку судового експерта за результатами проведення у справі судової-економічної експертизи №8403/18-45 від 25.07.2018 судовий експерт дійшов висновку про неможливість підтвердження витрат позивача по зберіганню майна відповідача протягом 1992-2017 років, також не приймаються судом до уваги, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, позивач врахував доводи судового експерта та перерахував (заява про зменшення розміру позовних вимог) свої витрати за три останні роки 2015, 2016, та січень-квітень 2017 року, з додаванням всіх документів, підтверджуючих витрати помісячно щодо складу/складської ділянки, де зберігалось майно, як про це зазначив судовий експерт.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача, оскільки останні не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.
У свою чергу, позивачем доведено порушення його прав та законних інтересів зі сторони відповідача.
При цьому, посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на необхідність скасування оскарженого рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача в повному обсязі понесених судових витрат на забезпечення участі представника позивача в суді, - судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на припис статті 263 Господарського процесуального кодексу України, який встановлює вимоги саме до відзиву.
Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Міністерства оборони України є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.
Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2018 у справі №910/23491/17 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2018 у справі №910/23491/17 залишити без змін.
Матеріали справи №910/23491/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 286 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б.Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка