ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2018 р.

м. Київ

Справа № 911/1979/18

Суддя Черногуз А.Ф., при секретарі Бразі Л.К, розглянув в порядку загального позовного провадження

позов Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1, )

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" (08150, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Шевченка, буд. 178, )

про визнання договору укладеним,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність №1-222 від 06.09.2018);

відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №Др-58-0518 від 17.05.2018);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява № 1001ВИХ-18-4224 від 06.09.2018 Акціонерного товариства "Укртрансгаз" до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" про визнання договору транспортування природного газу укладеним.

Згідно ст. 176 Господарського процесуального кодексу України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п'яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому ст. 174 цього Кодексу.

Ухвалою від 17.09.2018 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.10.2018, встановлено строк для подання відповідачу відзиву на позов протягом пятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали.

04.10.2018 через канцелярію Господарського суду Київської області відповідачем подано відзив на позов.

16.10.2018 через канцелярію Господарського суду Київської області надійшла відповідь позивача на відзив.

Крім того, 16.10.2018 позивачем подано клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

В судовому засіданні 16.10.2018 суд заслухав пояснення представників позивача та відповідача, відмовив в задоволенні клопотання позивача про залучення третьої особи, з підстав того, що позивачем не обґрунтовано, яким чином рішення у даній справі може вплинути на права та обовязки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, що є обовязковим в силу вимог ст. 50 Господарського процесуального кодексу України. Судом оголошено перерву в підготовчому засіданні до 29.10.2018.

26.10.2018 через канцелярію Господарського суду Київської області відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив.

29.10.2018 через канцелярію Господарського суду Київської області позивачем повторно подано клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

В судовому засіданні 29.10.2018 суд заслухав пояснення представників позивача та відповідача, повторно відмовив у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі третьої особи з тих самих підстав. В порядку ч. 3 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів, оголосив перерву в підготовчому судовому засіданні до 19.11.2018

В судовому засіданні 19.11.2018 суд заслухав пояснення представників позивача та відповідача, постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 04.12.2018.

В судовому засіданні 04.12.2018 суд заслухав пояснення представників позивача та відповідача, позивач підтримав позовні вимоги, відповідач проти позову заперечив.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладення договору транспортування природного газу є обовязковим для учасників ринку газу в силу вимог спеціальних законодавчих актів.

Позивач направив відповідачу для підписання два примірники договору № НОМЕР_1 від 01.08.2018, складеного на основі Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2497, проте відповідач повернув позивачу підписаний ним примірник договору № НОМЕР_1 від 01.08.2018, а також два примірники протоколу розбіжностей від 15.08.2018 до договору транспортування природного газу № НОМЕР_1 від 01.08.2018 для підписання. У вказаному протоколі розбіжностей відповідачем внесено зміни щодо порядку, що регулює оплату вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету. Позивач, зазначає, що така редакція п. 9.3. договору, надана відповідачем, порушує вимоги чинного законодавства, зокрема, постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2497, якою затверджено Типовий договір транспортування природного газу, а також ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що між ним та позивачем вже діє договір про транспортування природного газу № 3 від 17.12.2015, водночас, відповідач не заперечує щодо внесення змін до даного договору, або укладення нового договору. Проте зазначає, що Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій на компенсацій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, втратив чинність з 01.01.2018 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 08.11.2017 № 951, тож посилання на нього в договорі є безпідставним. На думку відповідача, зазначення у договорі діючого Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, є конкретизацією умов договору, що не суперечить вимогам законодавства та не впливає на предмет договору.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від субєктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Укртрансгаз" є оператором газотранспортної системи України, діяльність якого, зокрема, врегульована Законом України "Про ринок природного газу", Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2493.

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу відповідно до ліцензії, виданої на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 29.06.2017 № 855, тобто є оператором газорозподільної системи.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу" оператор газорозподільної системи - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників); регулятор - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу; розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу.

Згідно з ст. 32 Закону України "Про ринок природного газу" транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами. За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов'язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов'язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу. Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором.

Договір транспортування - договір, укладений між оператором газотранспортної системи та замовником послуг транспортування природного газу на основі типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором, згідно з яким оператор газотранспортної системи надає замовнику одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу на період та умовах, визначених у такому договорі, а замовник послуг транспортування оплачує оператору газотранспортної системи вартість отриманих послуг (послуги) (п. 5 Глави 1 Розділу I Кодекс газотранспортної системи).

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України "Про ринок природного газу", права та обов'язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу.

Відповідно до п. 2 глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494, порядок взаємовідносин оператора газорозподільної системи з оператором газотранспортної системи, у тому числі пов'язаних з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з газотранспортної системи до газорозподільної системи, зокрема щодо якості та обліку природного газу (у тому числі приладового), а також з обміном даних щодо прогнозів відборів/споживання природного газу по споживачах та фактичних обсягів споживання ними природного газу, регулює Кодекс газотранспортної системи, договір транспортування природного газу та технічна угода (за наявності), що укладені між сторонами.

Пункт 2 глави 1 розділу VI Кодексу газорозподільних систем передбачає, що взаємовідносини між Оператором ГТС та Оператором ГРМ, пов'язані з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з ГТС до ГРМ, регулюються укладеним між ними договором на транспортування природного газу, який укладається за формою Типового договору транспортування природного газу, затвердженого (далі - типовий договір транспортування природного газу), технічною угодою (за необхідності) та відповідно до вимог Кодексу ГТС.

Отже, укладення договору транспортування природного газу є обовязковим для учасників ринку газу в силу вимог спеціальних законодавчих актів.

Позивач направив відповідачу для підписання два примірники договору № НОМЕР_1 від 01.08.2018, складеного на основі Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2497.

Відповідач із супровідним листом № KV14-СЛ-10479-0818 від 15.08.2018 повернув позивачу підписаний ним примірник договору № НОМЕР_1 від 01.08.2018, а також два примірники протоколу розбіжностей від 15.08.2018 до договору транспортування природного газу № НОМЕР_1 від 01.08.2018 для підписання.

З протоколу розбіжностей від 15.08.2018 до договору транспортування природного газу № НОМЕР_1 від 01.08.2018 вбачається, що п. 9.3. договору позивачем викладено в наступній редакції: «…Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій на компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період.». Тоді як, в запропонований відповідачем редакції п. 9.3.: «…Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період».

Отже, фактично відповідачем запропоновано внести зміни до договору в частині порядку, що регулює оплату вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що така редакція п. 9.3. договору, надана відповідачем, порушує вимоги чинного законодавства, зокрема, постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2497, якою затверджено Типовий договір транспортування природного газу, а також ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, якою встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови. На думку позивача, внесення змін до договору в частині порядку, що регулює оплату вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету є не конкретизацією умов договору, а зміною його умов, що заборонено ст. 179 Господарського кодексу України.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що між ним та позивачем вже діє договір про транспортування природного газу № 3 від 17.12.2015, водночас, відповідач не заперечує щодо внесення змін до даного договору, або укладення нового договору. Проте зазначає, що Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій на компенсацій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, втратив чинність з 01.01.2018 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 08.11.2017 № 951, тож посилання на нього в договорі є безпідставним. На думку відповідача, зазначення у договорі діючого Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, є конкретизацією умов договору, що не суперечить вимогам законодавства та не впливає на предмет договору.

Суд, дослідивши подані матеріали та доводи сторін, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов'язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

За змістом ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати Типові договори. Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно із ч. 7 ст. 181 Господарського кодексу України якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Так, Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 року № 2497 затверджено Типовий договір транспортування природного газу. В п. 9.3. вказаного типового договору встановлено порядку, що регулює оплату вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету, визначено здійснювати її на основі Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20.

Судом встановлено, що Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, втратив чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 08.11.2017 № 951.

Зважаючи на втрату чинності Порядком, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, суд погоджується запереченнями відповідача щодо безпідставності укладення договору з посиланням на акт, що втратив чинність та зазначає наступне.

За загальним правилом дії нормативно-правових актів у часі застосуванню підлягають тільки діючі (чинні) нормативно-правові акти, тобто ті, які набрали і не втратили чинності на момент застосування. Нормативно правові акти починають діяти з моменту набрання чинності і діють до моменту втрати останньої. Нормативно-правовий документ після втрати ним чинності перестає бути джерелом права, а його норми втрачають обов'язкову силу і не підлягають подальшому застосуванню.

Виходячи з того, що у спірному п. 9.3. договору позивач посилається на Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, що втратив чинність, вимога про визнання договору укладеним в редакції позивача не підлягає задоволенню, позаяк нормативно-правові акти підлягають застосуванню лише з моменту набрання чинності і до моменту втрати останньої.

Крім того, суд зазначає, що в іншій частині запропонованого позивачем проекту договору між сторонами відсутній спір, а відтак і відсутні порушені, невизнані або оспорювані права та законні інтереси позивача, які б потребували захисту судом.

Слід зазначити, що за змістом ч. 7 ст. 181 Господарського кодексу України якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Тобто вказаними положеннями закону передбачено передачу на розгляд суду саме розбіжностей, а не договору в цілому.

Щодо інших заперечень відповідачів, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобовязує суди обгрнутовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Зважаючи на вищевикладене, на те, що в проекті договору запропонованому позивачем, міститься посилання на нормативно правовий акт, що втратив чинність, та на те, що щодо інших положень договору спір відсутній, суд вважає вимогу позивача необґрунтованою, недоведеною, відповідачем спростованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 ГПК України сторонами доказів.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 14.12.2018.

Суддя А.Ф. Черногуз