Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/784/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Антонова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Каплун О.В. - довіреність № б/н від 17.11.2018, ;

від відповідача: ТомашевськийО.В. - довіреність № б/н від 19.11.2018, ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи підприємця Усенка В'ячеслава Володимировича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер-Житомир"

про визнання договору застави б/н від 17.01.2018 р. дійсним

Фізична особа підприємець Усенко В'ячеслав Володимирович звернувся до суду з позовом, згідно якого просить визнати дійсним договір застави б/н від 17.01.2018, укладений між фізичною особою підприємцем Усенко В'ячеславом Володимировичем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Партнер-Житомир", та звернути стягнення на предмет застави шляхом визнання за фізичною особою - підприємцем Усенко В'ячеславом Володимировичем (АДРЕСА_3 ІПН НОМЕР_1) права власності на об'єкт нерухомого майна, який належить ТОВ "Партнер-Житомир", а саме: приміщення універмагу "Ювілейний" площею 1139,9 кв. м, що розташований за адресою: Житомирська область, м. Коростишів, вул. Київська, 87.

Ухвалою суду від 18.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

У підготовчому засіданні 19.11.2018 було закрито підготовче провадження, розпочато розгляд справи по суті та оголошено перерву до 11:00 год. 18.12.2018.

Після перерви представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що позов відповідач визнає.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

17 січня 2018 року між Фізичною особою підприємцем Усенком В'ячеславом Володимировичем (позивач/позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Партнер-Житомир" (відповідач/позичальник) укладено Договір позики (безвідсотковий), за умовами якого позикодавець передає позичальникові безпроцентну позику на суму 800000,00грн для господарської діяльності ТОВ "Партнер-Житомир", а останній зобов'язується повернути зазначену суму у строк до 17.05.2018.

Позивач 17.01.2018 передав відповідачу обумовлену суму позики, що підтверджується прибутковим касовим ордером (а.с. 14).

З метою забезпечення виконання вищевказаного договору позики, 17.01.2018 сторонами укладено Договір застави (а.с. 16-17), предметом якого стало нежитлове приміщення універмагу "Ювілейний" площею 1139,9кв.м.

Позивач вказує, що всупереч приписів Цивільного Кодексу України та Закону України "Про іпотеку", договір іпотеки нотаріально посвідчений не був. При цьому зазначає, що на даний час позбавлений можливості зареєструвати право власності на предмет застави, оскільки чинне законодавство України вимагає належну реєстрацію прав власності на нерухоме майно у разі його виникнення.

Зсилаючись на ст. 220 ЦК України, просить суд визнати договір застави від 17.01.2018 дійсним.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги визнає (а.с. 42-43), про що вказав його представник у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд позовні вимоги вважає такими, що не узгоджуються з приписами законодавства, з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом слід розуміти дії уповноваженої особи, а також діяльність органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов'язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права, шляхом покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на особу, яка такі права порушує.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частина 2 статті 4 ГПК України встановлює, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З аналізу вищенаведених норм слідує, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Так, звертаючись до суду з позовом, позивач не наводить обставин, які б свідчили про порушення чи оспорювання його прав або інтересів, з метою захисту яких подано позов, з боку відповідача. Жодних доказів ухилення останнього від здійснення нотаріального посвідчення Договору матеріали справи не містять та представниками сторін під час розгляду справи не наведено.

Водночас слід зазначити, що згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.180 Господарського кодексу України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Позивач просить суд визнати договір застави нерухомого майна (іпотеки) дійсним у зв'язку з тим, договір нотаріально не посвідчений. При цьому, позивач зсилається на приписи ч. 2 ст. 220 ЦК України,

Так, ч. 2 ст. 220 ЦК України визначає, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Разом з тим, слід зазначити, що загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 ЦК України.

Зокрема, за ч.4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За ч.3 ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

При цьому, суд враховує приписи п. 13 Постанови Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", де визначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

У статті 1 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, укладений позивачем і відповідачем договір застави за своєю правовою природою є договором іпотеки.

Статтею 3 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Стаття 4 вказаного закону визначає, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Крім того, ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року № 1952-IV передбачає, що Державній реєстрації прав підлягає, зокрема, іпотека.

Враховуючи вищевказане та ті обставини, що договір іпотеки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, суд дійшов висновку, що договір від 17.01.2018 є неукладеним і при цьому до нього не підлягає застосуванню ч.2 ст. 220 ЦК України щодо визнання його дійсним, оскільки такий договір є вчиненим виключно з моменту державної реєстрації. Вказане виключає можливість задоволення заявлених позивачем вимог про визнання Договору застави нежитлового приміщення від 17.01.2018 дійсним.

Враховуючи що відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с. 42-43) позовні вимоги визнав, про що також вказав його представник у судовому засіданні, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 191 ГПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв'язку з визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

При цьому ч. 4 цієї статті обумовлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи імперативні приписи ч.4 ст. 191 ГПК України та встановлені судом обставини, з яких вбачається, що задоволення позовних вимог суперечитиме вимогам законодавства, яке регулює правовідносини між сторонами у даній справі, суд відмовляє у прийнятті визнання позову. При цьому взято до уваги і те, що недотриманням вимог законодавства щодо укладення договору іпотеки можуть бути порушені права та інтереси інших осіб, дотримання яких гарантується саме шляхом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

За вказаних обставин суд ухвалив відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, позивачем не доведено факту порушення чи оспорювання його прав або інтересів, з метою захисту яких подано позов. До того ж, не доведено обґрунтованості його позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, в позові про визнання дійсним договору застави б/н від 17.01.2018 суд відмовляє.

Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 2, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 22.12.18

Суддя Вельмакіна Т.М.

Віддрукувати:

1- у справу;

2 - позивачу (10000, АДРЕСА_1) - рек. з пов.;

3 - відповідачу ( 10009, м.Житомир, вул.Вітрука,33, кв.14) - рек. з пов.