ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
УХВАЛА

"18" грудня 2018 р. Cправа № 902/1146/15

Господарський суд Вінницької області у складі: судді Колбасова Ф.Ф., при секретарі судового засідання Вознюк К.В., розглянувши в судовому засіданні скаргу за №4505 від 13.11.2018 р., подану Товариством з обмеженою відповідальністю "Дейв Експрес", на бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області при виконанні наказу Господарського суду Вінницької області від 23.10.2015 р. у справі №902/1146/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дейв Експрес" (буд. 143-А, Київське шосе, м. Житомир, 10007)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАЙЄН" (21027, м. Вінниця, вул. Келецька, буд. 53,офіс 232)

про стягнення 78897,74 грн.

За участю представників сторін:

стягувача (заявника, позивача) - не з'явився;

боржника (відповідача) - Скрежишевський М.С. - за довіреністю від 07.08.2018 р.

Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області - Макушинський Ю.І. - за довіреністю від 18.12.2018 р.

В С Т А Н О В И В :

Господарським судом Вінницької області (суддя Яремчук Ю.О.) розглядалась справа № 18/57/2012/5003 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дейв Експрес" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАЙЄН" про стягнення 78897,74 грн.

08.10.2015 р. у даній справі прийнято рішення, на виконання якого 23.10.2015 р. видано наказ, який надіслано на адресу стягувача.

15.11.2018 р. до суду надійшла скарга за № 4505 від 13.11.2018 р. Товариства з обмеженою відповідальністю "Дейв Експрес" на бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області при виконанні наказу Господарського суду Вінницької області від 23.10.2015 р. у справі №902/1146/15.

Як вбачається зі скарги, остання мотивована тим, що наказ про примусове стягнення боргу, 01.12.2015 р. був пред'явлений стягувачем до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області для виконання. Проте, постановою головного державного виконавця 30.06.2016 р. було повернуто наказ без виконання в зв'язку з відсутністю у боржника майна.

31.01.2017 р. ТОВ "Дейв Експрес" повторно пред'явило наказ Господарського суду Вінницької області від 23.10.2015 р. до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області для виконання.

06.12.2017 р. Головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Шумер О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 23341021 та розпочато примусове виконання рішення суду, яке на даний час не виконано. Цього ж дня винесено постанову про арешт майна боржника. 03.08.2017 р. винесено постанову про арешт коштів боржника.

Скаржник зазначає, що ним, у зв'язку із тривалим невиконанням наказу господарського суду та бездіяльністю Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, 18 червня 2018 року було направлено лист за № 4145 з проханням надати інформацію про хід виконання даного виконавчого провадження з посиланням на відповідні документи. Відповіді на свою заяву скаржник не отримав.

15.03.2018 р. боржник - ТОВ "Лайєн" частково погасило заборгованість в сумі 20000,00 грн.

На думку скаржника, тривале невиконання наказу господарського суду Вінницької області, який був виданий ще у 2015 році, свідчить про бездіяльність з боку посадових осіб Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

Скаргу передано на розгляд судді Колбасову Ф.Ф.

Ухвалою від 16.11.2018 р. скаргу було призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.11.2018 р. з викликом представників заявника, боржника та Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

23.11.2018 р. від представника боржника до суду надійшли пояснення з приводу скарги на дії державного виконавця, в яких боржник просив суд відмовити в задоволенні скарги.

Ухвалою суду від 23.11.2018 р. розгляд справи відкладено на 18.12.2018 р. у зв'язку із неподанням державним виконавцем необхідних для розгляду скарги доказів та з врахуванням клопотань, які надійшли від представника боржника та Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про відкладення розгляду скарги.

На визначену дату - 18.12.2018 р. в судове засідання прибули представники боржника та Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. Представник заявника правом участі у судовому засіданні не скористався, про дату, місце та час розгляду скарги повідомлений належним чином ухвалою суду від 23.11.2018 р., яка була надіслана на його адресу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

При цьому судом враховано, що 23.11.2018 р. від ТОВ "Дейв Експрес" до суду надійшла заява за № 4542 від 23.11.2018 р. про розгляд скарги без участі скаржника. У вказаній заяві скаржник скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник боржника проти скарги заперечував та просив відмовити в її задоволенні.

При розгляді скарги судом враховано наступне.

Розділ VI Господарського процесуального кодексу регулює питання судового контролю за виконанням судових рішень.

Даним розділом унормовано, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду. Скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом. Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. Якщо суд встановить, що особа, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються, звільнена з посади (не здійснює відповідну діяльність), він залучає до участі у справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права заявника. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника. Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Заслухавши пояснення та доводи присутніх представників учасників судового процесу, суд прийшов до висновку про обґрунтованість поданої скарги, виходячи з наступного:

Умови і порядок виконання рішень судів регламентовані Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р., виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Враховуючи, що заявник оскаржує бездіяльність державного виконавця після повторного пред'явлення наказу стягувачем 31.01.2017 року, тобто після набрання чинності Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р., який набрав чинності 05.10.2016 р., оцінка дій державного виконавця судом здійснюється на відповідність нормам Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р. (далі - ЗУ "Про виконавче провадження"), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ст. 2 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов'язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об'єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно зі ч.1 ст.5 ЗУ "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (ст. 3 ЗУ "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів").

Відповідно до ч. 2 ст.7 ЗУ "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЗУ "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, при цьому державний виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження, можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Такими заявами в розумінні норм Закону України "Про виконавче провадження" є: заява стягувача про передачу виконавчого документа від одного приватного виконавця іншому або відповідному органу державної виконавчої служби, або від органу державної виконавчої служби - приватному виконавцю (ч. 5 ст. 5 Закону); заява сторони, а також заінтересованої особи про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником (ч. 5 ст. 15 Закону); заява стягувача про прийняття виконавцем рішення про відстрочку та розстрочку виконання рішення (крім судових рішень) (п. 11 ч. 2 ст.18 Закону); заяви про відвід виконавця (ст. 23 Закону); заява стягувача про примусове виконання рішення (ч. 1 ст. 26 Закону); заяви учасника виконавчого провадження про порядок надсилання документів виконавчого провадження (ч.4 ст. 28 Закону); заяви про відкладення проведення виконавчих дій, заява сторони до державного виконавця про звернення до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення (ст.ст. 32, 33 Закону); заява стягувача про повернення виконавчого документа (ч. 1 ст.37 Закону); заява стягувача про зарахування стягнутих з боржника коштів (ст. 47 Закону); заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно (ст. 59 Закону); заява стягувача про відновлення виконавчого провадження (ч. 6 ст. 67 Закону); заява стягувача про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника (ч. 2 ст. 68 Закону); заява сторони виконавчого провадження про виправлення допущених у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичних і чи арифметичних помилок (ч. 3 ст. 74 Закону); заяви стягувача або боржника повідомляти про розрахунок заборгованості у порядку ст.71 Закону.

Згідно із ст.10 ЗУ "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець має право: з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів (ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про виконавче провадження").

Згідно із ч. 2 ст. 36 ЗУ "Про виконавче провадження" розшук майна боржника виконавець організовує шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Відповідно до ч.ч. 1, 8 ст. 48 ЗУ "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

З системного аналізу вищевказаних норм слідує, що вчинення заходів направлених на примусове виконання рішення суду, включаючи заходи передбачені ст.18 Закону України "Про виконавче провадження", не є абсолютним правом виконавця, а є його обов'язком, оскільки в контексті вимог цієї статті, державний виконавець саме зобов'язаний вживати передбачених Законом та всі можливі заходи для реального, своєчасного та ефективного виконання рішення суду.

Так, як вбачається з наданих до справи копій матеріалів виконавчого провадження ВП № 53341021, 06.02.2017 р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Того ж дня винесено постанову про арешт майна боржника.

Державним виконавцем вчинено запит № 4694 без дати до Держсільгоспінспекції у Вінницькій області, Територіального сервісного центру 0541 та Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

17.05.2017 р. винесено постанову про арешт коштів боржника, про що направлено відповідні листи до банківських установ.

22.05.2017 р. на адресу стягувача направлено відповідь щодо надання інформації по виконавчому провадженню за вих. № 3191.

12.06.2017 р. державним виконавцем здійснено вихід до боржника за зазначеною у виконавчому документі адресою та встановлено його відсутність, про що складено акт.

05.07.2017 р. державним виконавцем повторно підготовлено та направлено платіжні вимоги до банківських установ з метою списання коштів з рахунків боржника.

Також державним виконавцем надано суду копію доручення начальника Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Шуляка В.О.

Даним дорученням від 17.12.2018 р. встановлено, що виконавче провадження за №53341021 з виконання наказу Господарського суду Вінницької області за №902/1146/15 від 23.10.2015 про стягнення 99048,85 грн, знаходилося на виконанні у заступника начальника відділу ОСОБА_5, який звільнився.

Згідно акту передачі виконавчих проваджень від заступника начальника ОСОБА_5 до головного державного виконавця Макушинського Ю.І., виконавче провадження за №53341021 не передавалося, однак дане виконавче провадження згідно відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження значиться за заступником начальника ОСОБА_5

05.12.2018 р. у відділі створено комісію у складі заступника начальника Касяновського М.С., заступника начальника Нагорного Д.В. та діловода Гетьман І.Ю. для встановлення факту втрати матеріалів виконавчого провадження.

14.12.2018 р. при перевірці робочого місця, журналу обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцю, здавального опису та проваджень переданих до архіву, виявлено виконавче провадження за №53341021 з виконання наказу Господарського суду Вінницької області №902/1146/15 від 23.10.2015 р. про стягнення боргу в розмірі 99048,85 грн.

В зв'язку із звільненням державного виконавця Гордієнка А.В. та з метою рівномірного навантаження на державних виконавців виконавчих проваджень щодо виконання рішень судів та інших органів, керівником органу ДВС прийнято рішення про необхідність передати виконавче провадження за №53341021 з виконання наказу Господарського суду Вінницької області №902/1146/15 від 23.10.2015 р. про стягнення боргу в розмірі 99048,85 грн. Комісії доручено передати виконавче провадження за номером №53341021 з виконання наказу Господарського суду Вінницької області №902/l 146/15 від 23.10.2015 р.

Головному державному виконавцю Макушинському Ю.І. доручено в строк до 17.12.2018 р. прийняти виконавче провадження №53341021 з виконання наказу Господарського суду Вінницької області №902/1146/15 від 23.10.2015 р. про стягнення боргу в розмірі 99048,85 грн.

З врахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що виконавче провадження №53341021 не здійснювалось внаслідок встановленої дорученням недбалості службових осіб Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, яка полягає у втраті матеріалів виконавчого провадження що призвело бездіяльності при виконанні наказу Господарського суду Вінницької області за №902/1146/15 від 23.10.2015 р. про стягнення 99048,85 грн.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги скарги в частині визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області стосовно не вчинення виконавчих дій.

Державним виконавцем, всупереч вимогам ст.18 Закону України "Про виконавче провадження", втрачено матеріали виконавчого провадження, через що не в повному обсязі вчинено виконавчі дії з використанням наданих йому повноважень з метою примусового виконання рішення суду.

Частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" закріплено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

В силу приписів ст.326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009 р., виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 р. №18-рп/2012).

У п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 р. у справі №11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

За приписами ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" та ст. 3 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

17.07.1997 р. Україна ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства. Згідно із статтею 19 Конвенції для забезпечення дотримання державами-учасницями взятих на себе зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини.

У справі "Сьорінг проти Об'єднаного Королівства Великої Британії", Європейський суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Крім того, будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої - забезпечення і розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства.

Таким чином, на державі лежить прямий обов'язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції.

Відповідно до п. 40 рішення Європейського суду від 10.03.1997 р. "Горнсбі проти Греції" для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "суду".

Відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні (рішення Суду у справі Антонюк проти України, no. 17022/02, від 11.12.2008).

Право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції, захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 р. в справі "Півень проти України").

Невиконання державою винесеного на користь підприємства-заявника рішення становить порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Суду у справі "Силенок і Техносервіс-плюс проти України", no. 20988/02, від 09.12.2010).

Як зазначив Європейський суд у рішенні, ухваленому у справі "Горнсбі проти Греції", виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Відтак, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Окрім того, Європейський суд з прав людини у п. 32 рішення від 30.05.2013 р. в справі "Наталія Михайленко проти України" визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. у справі "Шмалько проти України" (заява N60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Відповідно до п. 4.2 рішення Європейського суду від 27.07.2004 р. у справі "Ромашов проти України" невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Таким чином, основною ідеєю (аксіомою) права на судовий захист (права на суд) є не лише прийняття судом рішення про захист прав та інтересів особи, а й виконання зазначеного судового рішення, яке в країні, що поважає верховенство права, не може залишатися невиконаним та є складовою частиною судового розгляду. При цьому на державу в особі її органів влади, покладається забезпечення реалізації зазначеного права.

Відповідно до ст. 339, ч. 1 ст. 342, ч.ч.1, 2 ст.343 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З огляду на вище встановлені обставини та наведені норми законодавства, враховуючи, що державним виконавцем було втрачено матеріали виконавчого провадження, факт такої втрати було встановлено лише після призначення судом скарги до розгляду, органом виконання не проведено усіх можливих та необхідних дій щодо виконання рішення суду у справі № 902/1146/15, скарга підлягає задоволенню.

Заперечення боржника, викладені у відзиві стосовно скарги, судом оцінюються критично, так як спростовуються вище встановленими судом обставинами в ході розгляду скарги.

Керуючись ст.ст. 120, 121, 232, 233, 234, 326, 339, 342 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Скаргу за № 4505 від 13.11.2018 р. Товариства з обмеженою відповідальністю "Дейв Експрес" на бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області при виконанні наказу Господарського суду Вінницької області від 23.10.2015 р. у справі №902/1146/15 задовільнити.

2. Визнати незаконною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, допущену при виконанні наказу Господарського суду Вінницької області від 23.10.2015 р. у справі № 902/1146/15.

3. Зобов'язати Центральний відділ державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області здійснити всі передбачені Законом України "Про виконавче провадження" дії на виконання наказу Господарського суду Вінницької області від 23.10.2015 р. у справі № 902/1146/15.

4. Згідно з приписами ст. 235 ГПК України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

5. За приписами п.25 ч. 1 ст. 255 ГПК України ухвала про розгляд скарг на рішення, дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби, державного виконавця, приватного виконавця підлягає оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції.

6. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції.

7. Примірник повного тексту ухвали надіслати сторонам та Центральному відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

8. Копію ухвали направити також на електронні адреси: скаржника - та Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області - .

Ухвалу підписано 26.12.2018 р.

Суддя Колбасов Ф.Ф.

віддрук. 4 прим.:

1 - до справи;

2 - Товариству з обмеженою відповідальністю "Дейв Експрес" (10007, м. Житомир, Київське шосе, буд. 143-А);

3 - Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛАЙЄН" (21027, м. Вінниця, вул. Келецька, буд. 53, офіс 232);

4 - Центральному відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вул. Соборна, 15 а).