РІШЕННЯ

Іменем України

11 грудня 2018 року м. Чернігівсправа № 927/659/18

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Книш Н.Ю.

за участю секретаря судового засідання Солончева О.П.

розглянуто у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного

провадження справу №927/659/18

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»

бульвар Т.Шевченка, 18, м. Київ, 01601

в особі Чернігівської філії ПАТ «Укртелеком»

проспект Перемоги, 76, м. Чернігів, 14000

до відповідача: Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради

вул. Шевченка, 44, м. Чернігів, 14035

про стягнення 1 661 884 грн 98 коп.

За участю представників учасників справи:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність №2566 від 12.12.2017, начальник відділу

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність №11-08/7330 від 03.04.2018, головний спеціаліст-юрисконсульт

У судовому засіданні була проголошена вступна та резолютивна частини рішення, на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України.

Публічним акціонерним товариством «Укртелеком» в особі Чернігівської філії ПАТ «Укртелеком» подано позов до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради про стягнення 1 676 845 грн 89 коп. заборгованості за відшкодування вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговим категоріям громадян, які проживають в Деснянському районі міста Чернігова, у період з 01.01.2017 по 31.12.2017.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем вимог чинного законодавства України щодо своєчасного відшкодування вартості телекомунікаційних послуг, наданих оператором телекомунікацій пільговим категоріям громадян згідно із Законами України: «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про охорону дитинства», «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», які проживають в Деснянському районі міста Чернігова, у період з 01.01.2017 по 31.12.2017. Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 07.09.2018 було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №927/659/18 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 17 жовтня 2018 року.

18.09.2018 відповідачем через відділ документального забезпечення суду (канцелярія) подано відзив №11-08/24053 від 18.09.2018 на позовну заяву. В поданому відзиві відповідач проти позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні з наступних підстав. Постанова КМУ від 04.03.2002 №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з Державного бюджету» (далі Порядок №256), якою встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету, діяла щодо послуг звязку до 24.06.2017. Відповідач вважає, що вказаний Порядок №256 може стосуватись лише спірних питань, які виникли у період з 01.01.2017 до 24.06.2017. Відповідно до Положення про управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради, Управління є виконавчим органом районної у місті Чернігові ради, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері соціального захисту населення за рахунок коштів державного та місцевого бюджету. З 1 січня 2017 року, відповідно до прийнятих Верховною Радою України 20.12.2016 змін до Бюджетного кодексу України, видатки на надання пільг з послуг звязку окремим категоріям громадян включено до визначених ст. 91 цього Кодексу видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів. Тим самим відповідні видатки у Державному бюджеті України вже не передбачено та на даний час Чернігівською міською радою не прийнято рішення, щодо виділення коштів на відшкодування витрат за надання пільг з послуг звязку окремим категоріям громадян. У звязку з відсутністю бюджетних призначень управління, у період з 01.01.2017 по 31.12.2017, не підписувало актів звіряння розрахунків за надані населенню послуги, на які надаються пільги та не реєструвало зобовязання. Відповідач стверджує, що управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради є неприбутковою організацією і виплачує кошти, які надходять на його рахунок з будь-яких бюджетів; будь-якого фінансування Управління не має; кошторисних призначень на 2017-2018 роки на відшкодування вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговим категоріям громадян, які проживають по ІНФОРМАЦІЯ_1, у період з 01.01.2017 по 31.12.2017 Чернігівська міська рада Управлінню не доводила.

У відповіді на відзив відповідача №14-11/376 від 25.09.2018 позивач не погоджується із запереченнями відповідача, вказавши, що саме Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради реалізує державну політику у сфері соціального захисту населення на території Деснянського району м. Чернігова відповідно до п. 2 Положення про управління. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 117 від 29.01.2003 «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги» структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад організовують збирання, систематизацію і зберігання інформації, внесеної до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, забезпечують її автоматизоване використання для контролю відомостей, які подаються підприємствами, що надають пільги, для розрахунків за надані пільговикам послуги. Відповідно до п. 10 вказаної постанови, саме уповноважений орган, щомісяця звіряє інформацію, проводить розрахунки з підприємствами та організаціями, що надають послуги та надає відповідну інформацію фінансовим органам районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських рад. Позивач наголошує, що повноваження відповідача, визначені постановою КМУ №117 від 29.01.2003, закріплені в п. 2.1.1 розділу 2 Положення про управління. Позивач стверджує, що відсутність місцевої програми щодо компенсації виплат за надані телекомунікаційні послуги окремим категоріям громадян, відсутність коштів, відмова від укладення договору та ухилення від виконання відповідачем функцій головного розпорядника коштів не є підставами для звільнення Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради від виконання встановленого чинним законодавством зобовязання.

У поданих запереченнях на відповідь на відзив №11-08/21237 від 28.09.2018 відповідач, окрім наведених у відзиві заперечень проти позову, також зазначає, що оскільки при складанні місцевого бюджету на 2017 рік видатки на надання пільг з послуг звязку не передбачались, то і відповідні видатки на зазначені цілі не затверджувались у кошторисах розпорядників бюджетних коштів та у відповідних паспортах бюджетних програм.

17.10.2018 відповідачем подані пояснення по справі №11-08/22126 від 17.10.2018, в яких повідомляє, що відповідно до ухвали суду від 26.09.2018 проведено звірку нарахованих пільг та послуг звязку за період з 01.01.2017 по 31.12.2017. За результатами звірки управлінням було виявлено помилки щодо кількості осіб та сум нарахованих пільг. Зазначені розбіжності відображено в акті звіряння розрахунків. Відповідач повідомив, що в акті звіряння розрахунків в інформації за грудень 2017 року окремо виділено категорію пільговиків, які відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» мають право на пільги, що за період з січня по листопад 2017 вищевказана пільгова категорія окремо не виділена.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 17.10.2018 за клопотанням позивача (в звязку з необхідністю проведення звірки розрахунків та визначення остаточної кількості (обсягу) наданих послуг та щомісячних сум наданих послуг звязку по пільговим категоріям за 2017 рік) продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 06.12.2018 та відкладено підготовче засідання на 01.11.2018. Ухвала суду направлена сторонам рекомендованою кореспонденцією.

29.10.2018 через відділ документального забезпечення суду (канцелярія) від позивача надійшла заява №14-11/402 від 26.10.2018 про зменшення розміру позовних вимог та надання додаткових пояснень. В поданій заяві після проведення звіряння розрахунків, на підставі акту звірки щомісячних обсягів та щомісячних сум наданих послуг звязку по пільговим категоріям споживачів, позивач просить зменшити позовні вимоги на 15464,91 грн в частині стягнення заборгованості по компенсації вартості телекомунікаційних послуг наданих пільговим категоріям громадян за 2017 рік, стягнути з відповідача 1 661 380,98 грн та повернути позивачу 231,98грн надмірно сплаченого судового збору.

01.11.2018 через відділ документального забезпечення суду (канцелярія) від позивача надійшла заява №14-11/407 від 31.10.2018 про збільшення розміру позовних вимог та надання додаткових пояснень. В поданій заяві позивач просить збільшити позовні вимоги на 306,56 грн та стягнути з відповідача заборгованість в сумі 1661687,54 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 24925,31 грн та повернути позивачу 227,38 грн надмірно сплаченого судового збору.

В обґрунтування поданої заяви позивач зазначає, що після проведення звіряння розрахунків було виявлено, що абонент ОСОБА_3 неправильно включений до розрахунку видатків, оскільки відповідно до його місця проживання компенсувати за даного пільговика повинен УСЗН Чернігівської РДА, тому позивач просить зменшити розмір позовних вимог на 281,44 грн. Крім того, позивач стверджує, що за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 абонентам, які проживають в Деснянському районі м. Чернігова було встановлено на пільгових умовах телефони: в січні 2017 на суму 84,00 грн, в лютому 2017 на суму 168,00грн, в квітні 2017 на суму 84 грн, в травні 2017 на суму 84,00 грн, в червні 2017 на суму 84,00 грн, в жовтні 2017 на суму 84 грн. А тому позивач просить збільшити позовні вимоги на 588,00грн та стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 1661687,54 грн.

Заслухавши пояснення позивача та відповідача, проаналізувавши зміст вищевказаних заяв та наведені позивачем розрахунки позовних вимог щодо їх збільшення в частині відшкодування суми пільг за встановлені абонентам на пільгових умовах телефони у 2017 році, зменшення після проведеної звірки по предмету спору, суд доходить до висновку, що позивачем, порівняно з первісними позовними вимогами, фактично зменшено позовні вимоги на загальну суму 15158,35 грн.

Суд в підготовчому засіданні 01.11.2018 прийняв заяви позивача №14-11/402 від 26.10.2018 про зменшення розміру позовних вимог та №14-11/407 від 31.10.2018 про збільшення розміру позовних вимог, справа розглядається з їх урахуванням.

В підготовчому засіданні 01.11.2018 оголошено перерву на підставі ч. 5 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України до 15.11.2018.

08.11.2018 відповідачем через відділ документального забезпечення суду (канцелярія) на виконання вимог суду подано пояснення №11-08/23396 від 07.11.2018. В поданих поясненнях відповідач зазначає, що відповідно до ст. 35 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» інваліди першої та другої груп мають право на позачергове і пільгове встановлення квартирних телефонів за рахунок видатків, що здійснюються з місцевих бюджетів і враховуються під час визначення обсягу міжбюджетних трансфертів. Порядок і умови встановлення телефонів інвалідам визначаються Кабінетом Міністрів України з урахуванням пропозицій всеукраїнських громадських організацій інвалідів. Однак такого порядку не існує. Позивачем не було зазначено нормативного акту відповідно до якого, саме на управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради покладається обовязок компенсувати вартість витрат за встановлення телефону пільговикам. При цьому при наданні позивачем (в електронному вигляді ) розрахунку видатків на відшкодування витрат , повязаних з наданням пільг, у грудні 2017 року, щодо встановлення телефону ОСОБА_4, компенсуючим органом було вказано управління транспорту та звязку Чернігівської міської ради. Окрім того, в поданих поясненнях відповідач стверджує, що оскільки про складанні місцевого бюджету на 2017 рік видатки на надання пільг з послуг звязку не передбачались, то і відповідні видатки на зазначені цілі не затверджувались у кошторисах розпорядників бюджетних коштів та у відповідних паспортах бюджетних програм. Кошторисних призначень на 2017- 2018 роки на відшкодування вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговим категоріям громадян, які проживають по ІНФОРМАЦІЯ_1, у період з 01.01.2017 по 31.12.2017, Чернігівська міська рада управлінню не доводила.

13.11.2018 через відділ документального забезпечення суду (канцелярія) від позивача надійшла заява №14-11/425 від 12.11.2018 про збільшення розміру позовних вимог та надання додаткових пояснень. В поданій заяві позивач просить змінити підставу позову, доповнивши в частині позовних вимог відшкодування вартості телекомунікаційних послуг наданих пільговим категоріям громадян, які проживають в Деснянському районі міста Чернігова , пільговими категоріями абонентів, які мають право на пільги передбачені ч. 2 ст. 35 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особи з інвалідністю першої та другої груп, які мають право на позачергове і пільгове встановлення квартирних телефонів за рахунок видатків, що здійснюються з місцевих бюджетів і враховуються під час визначення обсягу міжбюджетних трансфертів. Порядок і умови встановлення телефонів особам з інвалідністю визначаються Кабінетом Міністрів України з урахуванням пропозицій всеукраїнських громадських організацій осіб з інвалідністю. Окрім того, позивач просить збільшити розмір позовних вимог на суму 281,44 грн в частині відшкодування абонентної плати за користування телефоном на пільгових умовах гр.ОСОБА_3 та наводити помісячні показники щодо кількості осіб яким надано пільги та суму відшкодування абонентної плати за користування телефоном, наданої на пільгових умовах у 2017 році. Також позивач просить прийняти зменшення розміру заявлених позовних вимог в частині надання пільг за встановлення квартирного телефону на суму 84,00 грн, який був встановлений ОСОБА_5, інваліду загального захворювання, оскільки зясувалось, що він проживає в Новозаводському районі ( у судовому засіданні представник відповідача усно підтвердив проведення перевірки щодо місця проживання гр.ОСОБА_5М.). Позивач зазначив, що розмір позовних вимог в частині надання пільг за встановлення квартирного телефону абонентам, які проживають в Деснянському районі м.Чернігова, становить 571,20грн за 7 абонентів: січень 2017 84,00грн, лютий 2017 -168,00грн, квітень 2017 84,00грн, червень 2017 84,00грн, жовтень 2017 84,00грн, грудень 2017 67,20грн. У прохальній частині заяви №14-11/425 від 12.11.2018 позивач з огляду на наведені розрахунки та обґрунтування вимог остаточно просить збільшити розмір позовних вимог на загальну суму 197,44 грн та стягнути з відповідача заборгованість в сумі 1 661 884,98 грн, з яких: заборгованість з відшкодування абонентної плати за користування телефоном на пільгових умовах становить 1 661 313,78грн, заборгованість з відшкодування за пільгове встановлення телефону 571,20грн. Позивачем також сформовано клопотання про повернення 224,42 грн надмірно сплаченого судового збору з огляду на остаточне визначення розміру позовних вимог. В поданій заяві позивач зазначає, що посилання відповідача на наказ «Про затвердження паспортів бюджетних програм місцевого бюджету на 2017 рік» № 19 від 10.02.2017, як на підставу звільнення від покладених на нього обовязку по відшкодуванню пільг є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки в п. 8 паспорту бюджетної програми місцевого бюджету на 2017 рік завдання цієї програми, повністю узгоджуються з метою бюджетної програми та не має жодного відношення до компенсації послуг звязку, в п. 5 паспорту бюджетної програми місцевого бюджету на 2017 рік визначені підстави для її виконання, серед переліку нормативних актів, немає тих законів, які є підставою позову.

Представник відповідача проти поданої позивачем заяви щодо збільшення, зменшення розміру позовних вимог, щодо доповнень відповідача в частині зміни підстав позову не заперечував, та підтвердив отримання вказаної заяви.

Проаналізувавши зміст вказаної заяви та перевіривши повноваження представника на її підписання, приймаючи до уваги, що подана позивачем заява не порушує нічиї права та охоронювані законом інтереси, подана у строки передбачені ст.46 ГПК України, судовий збір є сплаченим у необхідному розмірі (1661884,98грн х 1,5% = 24928,27грн, при зверненні до суду з позовною заявою з первісною ціною позову 1676845,89грн позивачем сплачено судовий збір у сумі 25152,69 грн згідно з оригіналом платіжного доручення №5071 від 29.08.18), а зазначеною позивачем зміною підстав позову є фактичне доповнення правового обґрунтування заявлених вимог, суд дійшов висновку про прийняття заяви і розгляд справи здійснювати з її урахуванням.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 15.11.2018 закрито підготовче провадження у справі №927/659/18 та призначено її до судового розгляду по суті на 29.11.2018.

В судовому засідання 29.11.2018 суд постановив ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні до 11.12.2018, відповідно до ст.216 Господарського процесуального кодексу України, про що представники учасників справи повідомлені під розписки.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення повноважних представників позивача та відповідача, господарський суд встановив:

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Чернігівської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного та Господарського кодексів України, Закону України «Про телекомунікації», Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 року, та інших законодавчих актів України.

Відповідно до ч.3 ст.63 Закону України «Про телекомунікації» телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно з п.63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 року, встановлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня предявлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання визначаються виключно законами України. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (ст.19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»).

Судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Чернігівської філії в період з січня по грудень (включно) 2017 року надавало телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про охорону дитинства», «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», якими передбачено надання пільг певним категоріям громадян при оплаті за послуги зв'язку (телекомунікаційні послуги).

Згідно п. 19 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захист» за № 3551-XII, учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: позачергове користування всіма послугами зв'язку та позачергове встановлення на пільгових умовах квартирних телефонів (оплата у розмірі 20 процентів від тарифів вартості основних та 50 процентів - додаткових робіт). Абонентна плата за користування телефоном встановлюється у розмірі 50 процентів від затверджених тарифів.

Відповідно до п. 10 частини 1 статті 13 Закону України № 3551-XII, для осіб з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги: позачергове безплатне встановлення квартирних телефонів і позачергове користування всіма послугами зв'язку. Абонентна плата за користування квартирним телефоном встановлюється у розмірі 50 процентів від затверджених тарифів, а осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни зі 100-процентною знижкою від затверджених тарифів. Частиною 6 ст.12 Закону України № 3551-XII встановлено, що учасникам бойових дій у період Другої світової війни, яким виповнилося 85 років і більше, надаються пільги, передбачені статтею 13 Закону для осіб з інвалідністю внаслідок війни I групи.

Пунктом 18 частини 1 статті 14 Закону України № 3551-XII передбачено надання учасникам війни (статті 8, 9) таких пільг: позачергове користування всіма послугами зв'язку та позачергове встановлення телефонів (оплата у розмірі 20 процентів від тарифів вартості основних та 50 процентів - додаткових робіт). Абонентна плата за користування телефоном встановлюється у розмірі 50 процентів від затверджених тарифів.

Згідно з п. 20 частини 1 статті 15 Закону України № 3551-XII особам, на яких поширюється чинність цього Закону (стаття 10), надаються такі пільги: позачергове користування всіма послугами зв'язку та позачергове встановлення на пільгових умовах квартирних телефонів (оплата у розмірі 20 процентів від тарифів вартості основних та 50 процентів - додаткових робіт). Абонентна плата за користування телефоном встановлюється у розмірі 50 процентів від затверджених тарифів.

Відповідно до п. 18 частини 1 статті 6-1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2000 № 1584-ІІІ колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Другої світової війни, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, надаються пільги, зокрема, позачергове користування всіма послугами зв'язку та позачергове встановлення на пільгових умовах квартирних телефонів (оплата в розмірі 20 відсотків тарифів на основні та 50 відсотків - на додаткові роботи). Абонентна плата за користування телефоном установлюється в розмірі 50 відсотків затверджених тарифів.

Пунктом 10 частини 1 статті 6-2 Закону України від 23.03.2000 за № 1584-ІІІ колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років), в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особам з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, надаються такі пільги: позачергове безоплатне встановлення квартирних телефонів і позачергове користування всіма послугами зв'язку. Абонентна плата за користування квартирним телефоном установлюється в розмірі 50 відсотків затверджених тарифів.

Виходячи зі змісту п. 17 частини 1 статті 6-3 Закону України від 23.03.2000 за № 1584-ІІІ колишнім в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання в період Другої світової війни; особам, які були насильно вивезені на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих Німеччиною інших держав; дітям партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога, яких у зв'язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гонінням, надаються такі пільги: позачергове користування всіма послугами зв'язку та позачергове встановлення телефонів (оплата у розмірі 20 відсотків тарифів на основні та 50 відсотків - на додаткові роботи). Абонентна плата за користування телефоном установлюється в розмірі 50 відсотків затверджених тарифів.

Пунктом 19 частини 1 статті 6-4 Закону України від 23.03.2000 за № 1584-ІІІ передбачено, що дружинам (чоловікам) померлих жертв нацистських переслідувань, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге, надаються такі пільги: позачергове користування всіма послугами зв'язку та позачергове встановлення на пільгових умовах квартирних телефонів (оплата в розмірі 20 відсотків від тарифів на основні та 50 відсотків - на додаткові роботи). Абонентна плата за користування телефоном установлюється в розмірі 50 відсотків затверджених тарифів.

За змістом п. 11, 28 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р. № 796-XII, особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: 50-процентна знижка плати за користування телефоном (абонентна плата, оплата послуг електрозв'язку за місцеві телефонні розмови з квартирних телефонів при посекундному обліку їх тривалості); позачергове встановлення телефону з оплатою 50 процентів вартості його встановлення. Зазначені у п.11 пільги надаються також членам сімей громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, які проживають у жилих будинках (квартирах) усіх форм власності в межах норм, передбачених законом. До членів сімей громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, належать: дружина (чоловік), неповнолітні діти, непрацездатні батьки, особа, яка проживає разом з постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи особою - інвалідом I групи та доглядає за нею, за умови, що ця особа не перебуває у шлюбі; особа, яка знаходиться під опікою або піклуванням громадянина, що має право на пільги, та проживає разом з ним.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пільги, передбачені пунктами 5, 7, 8, 11, 12, 20, 23 і 27 частини першої цієї статті, надаються дружинам (чоловікам), якщо та (той) не одружилися вдруге, померлих громадян, смерть яких пов'язана з участю у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 2 (пункт 2 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8, 11, 12, 17, 18, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 29, 30, 31 статті 20.

До того ж, в силу ч. 2 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пільги, передбачені пунктами 5, 7, 8, 11, 12, 20, 23 і 27 статті 20, надаються дружині (чоловіку) померлого громадянина, смерть якого пов'язана з Чорнобильською катастрофою, або опікуну (на час опікунства) дітей померлого.

За приписами п. 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» від 24.03.1998 №203/98-ВР, ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України і членами їх сімей, які проживають разом з ними, надаються пільги: 50-відсоткова знижка плати за користування квартирним телефоном.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» вдови (вдівці) померлих (загиблих) ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранів служби цивільного захисту, ветеранів Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України та члени їх сімей, які перебувають на їх утриманні, користуються пільгами, передбаченими пунктами 6 - 9 статті 6 цього Закону.

Згідно абз. 2 частини 5 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 за № 2011-ХІІ особам, звільненим з військової служби, які стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби, надається 50-відсоткова знижка плати за встановлення і користування квартирним телефоном.

Відповідно до п. 4 частини 3 статті 13 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 за №2402-ІІІ багатодітним сімям надаються пільги, зокрема, позачергове встановлення квартирних телефонів. Абонентна плата за користування квартирним телефоном встановлюється у розмірі 50 відсотків від затверджених тарифів.

Частина 5 вказаної статті передбачає, що дитячим будинкам сімейного типу та прийомним сімям, в яких не менше року проживають відповідно троє або більше дітей, а також сімям (крім багатодітних сімей), в яких не менше року проживають троє і більше дітей, враховуючи тих, над якими встановлено опіку чи піклування, надаються пільги, передбачені частиною третьою, з урахуванням умов, визначених частиною четвертою цієї статті.

У відповідності до п. 7 частини 1 статті 9 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» № 3721-ХІІ особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, надаються такі пільги: звільнення від плати за користування домашнім телефоном. Зазначені пільги зберігаються за одним із подружжя, що пережило, і батьками ОСОБА_6 Праці, Героїв України, повних кавалерів ордена ОСОБА_7.

За приписами абз. 2 ст. 35 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»№875-XII особи з інвалідністю першої та другої груп мають право на позачергове і пільгове встановлення квартирних телефонів за рахунок видатків, що здійснюються з місцевих бюджетів і враховуються під час визначення обсягу міжбюджетних трансфертів. Порядок і умови встановлення телефонів особам з інвалідністю визначаються Кабінетом Міністрів України з урахуванням пропозицій всеукраїнських громадських організацій осіб з інвалідністю.

Згідно статті 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за №3551-XII фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів.

Частиною 6 статті 6 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» за №1584 -ІІІ передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з наданням пільг жертвам нацистських переслідувань, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Згідно статті 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за № 796-XII фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» за №203/98-ВР реалізація обов'язкових цільових державних і місцевих програм соціального захисту ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранів служби цивільного захисту, ветеранів Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, а саме статтею 23 передбачено, що фінансове забезпечення витрат, повязаних з реалізацією цього закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, при цьому, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України (ст.87, ч.2 ст.97 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до частин 1, 4 та 5 статті 20 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ та організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання.

Розробка та виконання Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів здійснюються на основі пріоритетності фінансування видатків для забезпечення надання державних соціальних гарантій.

Залучення підприємствами, установами, організаціями соціально-культурного, житлово-комунального, побутового обслуговування, закладами охорони здоров'я та освіти коштів з додаткових джерел фінансування, не заборонених законом, не є підставою для зменшення бюджетного фінансування відповідно до нормативів.

Слід зазначити, що ані Законом України «Про телекомунікації», ані Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг не передбачено жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Зі змісту підпункту б пункту 4 частини 1 статті 89 та частини 5 статті 102 Бюджетного кодексу України (у редакції чинній до 31.12.2016) вбачається, що до видатків місцевих бюджетів належали, в тому числі видатки на відшкодування вартості послуг звязку наданих пільговим категоріям громадян, що проводились за рахунок субвенцій з Державного бюджету України на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 затверджено «Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (далі по тексту Порядок №256) та встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів ведуть персоніфікований облік отримувачів пільг за соціальною ознакою згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003р. №117 «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги», а також здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

В силу п.3 Порядку, в редакції, що діяла до 24.06.2017, головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Згідно з п.5 Порядку головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад до 22 числа місяця, що настає за звітним щодо пільг з послуг звязку населенню.

В свою чергу, фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад на підставі актів звіряння, зазначених у п. 5 Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів, фінансовим органами обласних держадміністрацій, управління Державної казначейської служби області до 25 числа місяця, що настає за звітним щодо пільг з послуг звязку.

Управління державної казначейської служби області щомісяця подають Державній казначейській службі відповідні дані щодо фактично нарахованих сум пільг згідно з зазначеними реєстрами (п.6 Порядку № 256).

Міністерство фінансів, фінансові органи обласних держадміністрацій протягом двох операційних днів після отримання коштів субвенцій надають органам Державної казначейської служби платіжні доручення щодо перерахування цих коштів на рахунки районних бюджетів, бюджетів міст обласного значення пропорційно фактичним зобовязанням з пільг громадян відповідних бюджетів на дату проведення платежів з їх оплати.

Щомісячні суми субвенцій перераховуються органами Державної казначейської служби на рахунки місцевих бюджетів з урахуванням їх обсягів, передбачених у бюджеті Автономної Республіки Крим, обласних бюджетах для відповідних місцевих бюджетів ( п. 7 Постанови).

Відповідно до п.8 Порядку (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків. Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у п'ятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема, послуг зв'язку.

01.01.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України» від 21.12.2016 за № 1789-VIII, яким виключено частину 5 зі статті 102 БК України та одночасно доповнено пунктом 20-4 частину 1 статті 91 Бюджетного кодексу України, згідно якого до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів віднесено видатки на пільги з послуг звязку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.06.2017 № 426, яка набрала чинності з 24.06.2017, були внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256.

Даними змінами з п. 1 Порядку №256 були виключені норми про те, що цей Порядок визначає відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг з послуг зв'язку за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Таким чином, до 24.06.2017, відшкодування вартості телекомунікаційних послуг, наданих позивачем пільговим категоріям громадян, повинно було проводитись відповідачем за рахунок субвенції з державного бюджету.

Поряд з цим, позивач належним чином виконав свій обовязок, передбачений п.10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №117 від 29 січня 2003 року, стосовно щомісячного направлення відповідачу розрахунків видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг у період з січня по грудень 2017 року (форма №2 пільга).

Згідно з ст.19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» виключно Законами України визначаються пільги, зокрема, щодо оплати послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Законом України «Про телекомунікації» та Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 року №295, не передбачено жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі. Вказані норми законодавства закріплюють реалізацію державних соціальних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовний обов'язок оператора телекомунікаційних послуг надавати послуги зв'язку тим категоріям громадян, які мають установлені законодавством пільги з їх оплати, кореспондує безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати вартість таких послуг суб'єкту господарювання, який їх надає.

Відповідно до Положення про управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради, затвердженого рішенням районної у місті ради 30.12.2015 №12-2/VII (далі Положення), Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради є виконавчим органом районної у місті ради. Управління забезпечує реалізацію державної політики у сфері соціально-трудових відносин, оплати і належних умов праці, зайнятості, трудової міграції, пенсійного забезпечення, соціального захисту та соціального обслуговування населення, в тому числі громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, а також ведення обліку осіб, що мають право на пільги за соціальною ознакою (п. 1.1., 2.1.1 Положення).

Основними функціями Управління, зокрема, є здійснення контролю за цільовим використанням бюджетних коштів, спрямованих на надання всіх видів державних допомог, забезпечення формування Єдиного державного автоматизованого реєстру пільговиків (ЄДАРП) шляхом ведення персоніфікованого обліку осіб, які згідно з чинним законодавством мають право на пільги, здійснення обліку пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки згідно з формою « 1-пільга», звіряння інформації, що міститься в ЄДАРП, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, здійснення розрахунків з організаціями надавачами послуг за надані пільги окремим категоріям громадян (п. 2.2.30, 2.2.31, 2.2.32, 2.2.33 Положення).

Пунктами 3, 10, 11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 № 117, встановлено, що структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (відповідач у справі): організовують збирання, систематизацію і зберігання зазначеної в пункті 2 цього Положення інформації та забезпечують її автоматизоване використання для контролю відомостей, які подаються підприємствами та організаціями, що надають послуги, для розрахунків за надані пільговикам послуги; ведуть облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки згідно з формою « 1-пільга», в якій використовується реєстраційний номер облікової картки платника податків; вносять до Реєстру відповідні уточнення в разі визнання такими, що втратили чинність, чи зупинення дії окремих норм законодавчих актів, на підставі яких пільговики отримують пільги; надають консультації пільговикам, постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей, підприємствам та організаціям, що надають послуги.

Підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці згідно з формою « 2-пільга».

Уповноважений орган (відповідач у справі), у свою чергу, щомісяця: звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не провадить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації (1); після проведення розрахунків з підприємствами та організаціями, що надають послуги, складає: реєстр погашення заборгованості перед підприємствами та організаціями, що надають послуги, згідно з формою « 5-пільга», реєстр розрахунків згідно з формою « 7-пільга» та акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги згідно з формою « 3-пільга» (2); до 15 числа подає: - фінансовим органам районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських рад акти звіряння розрахунків згідно з формою « 3-пільга»; - Міністерству соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій звіти згідно з формами « 4-пільга» та « 6-пільга» (3).

З огляду на вище наведене, суд дійшов висновку, що саме до компетенції відповідача належить забезпечення реалізації державної політики у сфері соціального захисту населення на території Деснянського району міста Чернігова, відтак, саме відповідач зобов'язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно із чинним законодавством мають право на соціальні пільги. Між сторонами виникли правовідносини щодо надання позивачем послуг звязку пільговим категоріям громадян, а у відповідача щодо відшкодування позивачу розміру наданої позивачем пільги. При цьому, відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права і обов'язки.

Як вбачається із матеріалів справи за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 позивачем було надано пільговим категоріям споживачів телекомунікаційні послуги, в той же час кошти на компенсацію витрат за надані пільги за послуги звязку на рахунок від відповідача не надійшли, що не заперечується відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у період з січня по грудень 2017 року щомісяця надсилав на адресу відповідача разом із супровідними листами від 09.02.2017 за №11/51, від 09.03.2017 за № 11/127, від 24.04.2017 за № 11/127, від 11.05.2017 за № 11/127, від 12.06.2017 за № 11/127, від 20.07.2017 за № 11/863, від 10.08.2017 за № 11/863, від 10.09.2017 за № 11/863, від 10.10.2017 №11/863, від 12.12.2017 за № 82і250/58-852, від 10.01.2018 за № 82і250/58-28 розрахунки вартості послуг, наданих пільговикам, за формою « 2-пільга». Однак, відповідач в порушення приписів законодавства звірку не проводив, та ухилявся від складання актів звіряння розрахунків форми №3-пільга, копії яких додані до матеріалів справи (т.1 а.с.125-136).

Позивачем до матеріалів справи подано Розрахунки видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг, форма «№2-пільга», зокрема: у січні 2017 (т.2, а.с 4-88), у лютому 2017 (т.2, а.с. 89-173), у березні 2017 року (т.3, а.с. 1-83), у квітні 2017 року (т.3, а.с 84-166), у травні 2017 року (т.3, а.с. 167-247), у червні 2017 року (т. 5, а.с 1-81), у липні 2017 року (т.5, а.с. 82-158), у серпні 2017 року (т.6, а.с. 1-79), у вересні 2017 року (т.6, а.с. 80-161), у жовтні 2017 року (т.7, а.с.1-80), у листопаді 2017 року на суму (т.7, а.с. 81-159), у грудні 2017 року (т.8, а.с. 1-79).

На виконання вимог ухвали суду від 17.10.2018 сторонами проведено звірку щомісячних кількісних показників облікованих пільгових категорій осіб та щомісячних сум наданих послуг пільговим категоріям споживачів у період з 01 січня по 31 грудня 2017 року, про що сторонами складено відповідний акт звіряння розрахунків (т.8 а.с.79-83), позивачем складено список пільговиків, яким виконано корегування нарахувань (т.8 а.с.84-86).

За результатами звірки у сторін виявлено розбіжності щодо кола осіб, які мають право на послуги звязку на пільгових умовах та відповідно щодо вартості наданих послуг у спірному періоді.

Окрім того, між позивачем та відповідачем складено остаточний акт звіряння розрахунків по компенсації пільг за надані телекомунікаційні послуги за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 по Управлінню праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради (т.8 а.с.111-115), у розрізі кількості пільговиків і суми пільг по категоріям пільговиків, кількість пільговиків за встановлення телефону та відповідної суми пільги.

Як вбачається з матеріалів справи, сума боргу в частині відшкодування абонентної плати за користування телефоном, наданої позивачем пільговим категоріям населення в період з 01.01.2017 по 31.12.2017 (з урахуванням проведеного звіряння між сторонами та здійсненого позивачем перерахунку вартості наданих послуг), становить 1 661 313,78 грн, зокрема: у січні 2017 - 147574,06 грн; у лютому 2017 - 141250,96 грн, у березні 2017 року - 142516,34 грн, у квітні 2017 року - 142937,37 грн, у травні 2017 року - 141224,53 грн, у червні 2017 року - 139925,90 грн, у липні 2017 року - 132914,44 грн, у серпні 2017 року - 134309,24 грн, у вересні 2017 року - 137370,08 грн, у жовтні 2017 року - 135038,34 грн, у листопаді 2017 року - 132975,29 грн, у грудні 2017 року - 133277,23 грн. Сума боргу в частині відшкодування пільг за встановлення позивачем квартирного телефону пільговим категоріям громадян становить 571,20грн, зокрема: у січні 2017 року - 84,00 грн, у лютому 2017 року - 168,00 грн, у квітні 2017 року - 84,00 грн, у червні 2017 року - 84, 00 грн, у жовтні 2017 року 84,00 грн, у грудні 2017 року - 67,20 грн.

Відповідачем не заперечується правомірність надання позивачем пільг з встановлення квартирного телефону пільговим категоріям населення, які одночасно користуються пільгою зі сплати абонентної плати за користування телефоном.

Позивачем доведено та матеріалами справи підтверджено, що останнім понесено витрати з наданням пільг на послуги зв'язку споживачам, визначеним Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про охорону дитинства», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» на загальну суму 1661884,98грн.

Право позивача на отримання компенсації вартості наданих телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» видатків на ці потреби не передбачено, оскільки фінансові зобов'язання держави виникли не з наведеного Закону, а з законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг певній категорії осіб, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів. Таку ж правову позицію викладено у постанові ОСОБА_8 Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №927/291/17.

Поряд з цим, чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов'язання сторін у такому випадку виникають безпосередньо із Законів України.

Слід зазначити, що сторонами не заперечується факт надання послуг пільговим категоріям населення, при цьому, відповідач наголошує на відсутності бюджетного фінансування та як наслідок, неможливості відшкодувати позивачу витрати за надані послуги.

Згідно з ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України та статті 617 Цивільного кодексу України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо у залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007).

Так, Конституційним Судом України у рішенні від 09.07.2007 у справі №6-рп/2007 про соціальні гарантії громадян висловлені правові позиції, які полягають у тому, що: «Утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообовязковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобовязань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави…… Закон про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України…. Метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобовязання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України). Оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обовязків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.».

Разом із тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення Суду). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

У Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 та у справі «Бакалов проти України» від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).

З огляду на викладене, доводи відповідача про відсутність субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту населення, а також відсутність призначень на здійснення таких програм в місцевому бюджеті, а відтак і відсутність у управління соціального захисту населення можливості здійснити ці виплати, судом відхиляються, оскільки відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність органу державної влади чи місцевого самоврядування та не є підставою для уникнення від виконання зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 08.10.2018 у справі № 911/2865/17, від 17.10.2018 у справі №923/900/17.

До того ж, в силу частини 6 статті 48 Бюджетного кодексу України зобовязання щодо виплати субсидій, допомог, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із Законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державної казначейської служби України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень частин 1-4 статті 48 Бюджетного кодексу України.

Тобто, право позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих позивачем пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що видатків на ці потреби не було передбачено, оскільки законодавство, що визначає фінансові зобовязання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство похідний від нього характер.

Як свідчать матеріали справи, на Управління транспорту та звязку Чернігівської міської ради, всупереч твердженням відповідача, не покладались функції з фінансування місцевих програм на відшкодування пільг по оплаті послуг звязку окремим категоріям громадян за рахунок коштів місцевого бюджету.

Вартість послуг звязку наданих позивачем у 2017 році пільговим категоріям населення, облікованим на території Деснянської районної у місті Чернігові ради, не була компенсована ні за рахунок програми, про яку зазначав відповідач, а ні будь-яким іншим шляхом.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписам ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги наведені вище обставини, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд доходить висновку про задоволення позову у сумі 1 661 884, 98 грн, яка складається із 1661313,78 грн заборгованості за користування телефоном на пільгових умовах та 571,20 грн заборгованості за надані пільги за встановлення телефону.

Судовий збір у сумі 24928грн 27 коп. (1 661 884, 98 грн*1,5%) відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача з огляду на задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Закон України «Про судовий збір» визначає правові засади справляння судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, зокрема, у статті 7 передбачений порядок повернення судового збору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Як вбачається з платіжного доручення №5071 від 29.08.2018, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 25152,69 грн.

Відповідно до ч. 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з п.п. 1 п. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, враховуючи заявлені позовні вимоги (з урахуванням заяв позивача), судовий збір повинен становити 24928,27 грн (1,5 відсотка ціни позову 1 661 884 грн 98 коп.).

З огляду на вищевикладене, надлишково сплачена сума судового збору у розмірі 224,42 грн підлягає поверненню позивачу з державного бюджету, а клопотання позивача задоволенню.

Керуючись ст. 12, 42, 73-80, 86, 123, 129, 165-167, 232, 233, 236-241Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (бульвар Т. Шевченка, 18, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 21560766) в особі Чернігівської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (проспект Перемоги, 76, м. Чернігів, 14000, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 01189425) до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради(вул. Шевченка, 44, м. Чернігів, 14035, ідентифікаційний код 03196191)про стягнення 1 661 884 грн 98 коп. задовольнити повністю.

2. Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради (вул. Шевченка, 44, м. Чернігів, ідентифікаційний код 03196191) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (бульвар Т. Шевченка, 18, м. Київ, ідентифікаційний код 21560766, р/р №4910 в ПАТ «Альфа-Банк», м. Київ, МФО 300346, ІПН 56) 1 661 884 грн 98 коп. боргу та 24928грн 27 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

3. Повернути Публічному акціонерному товариству «Укртелеком» (бульвар Т. Шевченка, 18, м. Київ, №4910 в ПАТ «Альфа-Банк», м. Київ, МФО 300346, ідентифікаційний код 21560766, ІПН 56) з Державного бюджету України (р/р 3035 банк отримувача УДКСУ в м. Чернігові, отримувач УК у м. Чернігові/м.Чернігів/22030101, МФО 899998, )судовий збір в сумі 224грн42коп. у звязку із зменшенням розміру позовних вимог, який сплачений згідно з платіжним дорученням №5071 від 29.08.2018, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи №927/659/18 (а.с.16).

4. Це рішення є підставою для повернення судового збору у сумі 224грн42коп. з Державного бюджету України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду у порядку визначеному ст. 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних Положень Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 20.12.2018.

Суддя Н.Ю.Книш