РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.12.2018Справа № 910/13751/18

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Кайрос-Транс"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі"
простягнення 14834,75 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кайрос-Транс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" 92666,87 грн, з яких: заборгованість за фактично надані послуги у розмірі 87100,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 3455,87 грн, 3% річних у розмірі 2111,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору про перевезення вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученні №02/02/17ТР від 02.02.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/13751/18, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв'язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та заперечень на відповідь на відзив, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

06.12.2018 через канцелярію Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Кайрос-Транс" надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач повідомив суд про часткову оплату відповідачем заборгованості за надані послуги перевезення вантажів у листопаді місяці 2018 року на загальну суму 80000,00 грн, у зв'язку з чим розмір основного боргу складає 7100,00 грн.

Також з огляду на збільшення періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 2373,35 грн за загальний період прострочки з 19.12.2017 по 30.11.2018 та інфляційні втрати на суму 5361,40 грн за період з січень - вересень 2018 року.

Частиною 5 ст.176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст.242 цього Кодексу, та з додержанням вимог ч.4 ст.120 цього Кодексу.

Відповідно до ч.11 ст.242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Нормами ч.4 ст.89 Цивільного кодексу України передбачено, що відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами ч.1 ст.7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи, ухвала від 23.10.2018 про відкриття провадження у справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 04070, м.Київ, вул.Боричів Тік, будинок 35 В.

Станом на дату розгляду справи по суті до суду надійшло рекомендоване повідомленням про вручення поштового відправлення №545, відповідно до якого ухвалу від 23.10.2018 про відкриття провадження було вручено відповідачу 31.10.2018.

Згідно з ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2018, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

02.02.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кайрос-Транс" (перевізник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (замовник, відповідач) було укладено договір по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученні №02/02/17ТР (надалі - договір), відповідно до умов якого перевізник зобов'язується доставляти ввірені йому замовником вантажі до пункту призначення та видавати їх вантажоодержувачу, а замовник зобов'язується сплачувати за перевезення вантажів встановлену даним договором плату (п.1.1), конкретні умови кожного замовлення зазначаються у заявці замовника і узгоджуються з перевізником (п.1.2), підтвердженою вважається заявка, підписана представниками сторін і скріплена печатками замовника і перевізника. Підтверджена заявка обов'язкова для виконання сторонами і є невід'ємною частиною цього договору (п.1.3), замовник, зокрема, зобов'язується надавати перевізнику заявки не пізніше ніж за 24 години до часу завантаження. Заявки подаються за допомогою факсимільного зв'язку або електронної пошти (п.2.1.1), своєчасно оплачувати послуги перевізника (п.2.1.7), перевізник зобов'язується, зокрема, забезпечити виконання всіх послуг, зазначених у підтвердженій заявці (п.2.2.2), доставити вантаж вантажоодержувачу згідно заявки (п.2.2.11), ціни на послуги узгоджуються сторонами в заявках і вказуються у рахунках - фактурах перевізника (п.3.1), розрахунки за цим договором здійснюються в гривнях у безготівковій формі на підставі отриманих замовником оригіналів рахунку-фактури, товарно-транспортної накладної (CMR/TTH) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, акта наданих послуг та податкової накладної, на протязі 10 банківських днів з дати отримання замовником оригіналів вказаних документів, якщо в заявці не вказані інші умови оплати за кожне окреме перевезення. При ненаданні одного з оригіналів документів приведених вище, оплата за перевезення не здійснюється (п.4.1), за фактом виконання перевезення сторони складають та підписують акт наданих послуг (п.4.2), договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31.12.2017, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення. Якщо жодна зі сторін за один місяць до закінчення строку дії договору письмово не попередить іншу сторону про розірвання договору, то даний договір зберігає свою силу для сторін кожного разу ще на рік (п.8.6).

На виконання умов укладеного між сторонами договору, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кайрос-Транс" як перевізником та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" як замовником були підписані та скріплені печатками господарюючих суб'єктів разові договори-заявки на перевезення вантажів автомобільним транспортом, а саме №1377ТД від 30.11.2017 на перевезення кондитерських виробів за маршрутом Житомир - Львів - Івано-Франківськ - Берегово, вартість перевезення 17700,00 грн з ПДВ, №1387ТД від 06.12.2017 на перевезення кондитерських виробів за маршрутом Житомир - Рівне - Луцьк, вартість перевезення 6500,00 грн з ПДВ, №1391ТД від 08.12.2017 на перевезення кондитерських виробів за маршрутом Житомир - Львів, вартість перевезення 8000,00 грн з ПДВ, №1420ТД від 19.12.2017 на перевезення кондитерських виробів за маршрутом Житомир - Ковельський р-н., с.Вербка, вартість перевезення 5600,00 грн з ПДВ, №21.12ТД від 21.12.2017 на перевезення кондитерських виробів за маршрутом Київ - Житомир, вартість перевезення 3200,00 грн з ПДВ, №1433ТД від 21.12.2017 на перевезення кондитерських виробів за маршрутом Житомир - Рівне, вартість перевезення 4800,00 грн з ПДВ, №1436ТД від 22.12.2017 на перевезення кондитерських виробів за маршрутом Житомир - Кропивницький, вартість перевезення 11200,00 грн з ПДВ, №1456ТД від 27.12.2017 на перевезення кондитерських виробів за маршрутом Житомир - Рівне, вартість перевезення 4600,00 грн з ПДВ, №14ТД від 16.01.2018 на перевезення кондитерських виробів за маршрутом Житомир - Рівне - Тернопіль - Львів, вартість перевезення 12700,00 грн з ПДВ, №45ТД від 29.01.2018 на перевезення кондитерських виробів за маршрутом Житомир - Одеса, вартість перевезення 13800,00 грн з ПДВ, №49ТД від 30.01.2018 на перевезення кондитерських виробів за маршрутом Житомир - Київ, вартість перевезення 4600,00 грн з ПДВ, №85ТД від 20.02.2018 на перевезення кондитерських виробів за маршрутом Житомир - Львів, вартість перевезення вантажу 8000,00 грн з ПДВ.

Згідно умов договорів-заявок на перевезення вантажів автомобільним транспортом, товар (кондитерські вироби Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі") був доставлений перевізником та переданий відповідному вантажоодержувачу, що підтверджується наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними, на яких містяться підписи відповідальних осіб та печатки вантажовідправника та вантажоодержувачів.

Між сторонами були підписані та скріплені печатками господарюючих суб'єктів акти надання послуг №592 від 04.12.2017 на суму 17700,00 грн, №594 від 07.12.2017 на суму 6500,00 грн, №593 від 11.12.2017 на суму 8000,00 грн, №597 від 20.12.2017 на суму 5600,00 грн, №598 від 21.12.2017 на суму 3200,00 грн, №599 від 22.12.2017 на суму 4800,00 грн, №596 від 26.12.2017 на суму 11200,00 грн, №600 від 28.12.2017 на суму 4600,00 грн, №611 від 18.01.2018 на суму 12700,00 грн, №618 від 31.01.2018, №619 від 31.01.2018 на суму 4600,00 грн, №637 від 21.02.2018 на суму 8000,00 грн, а всього на загальну суму 100700,00 грн.

Як зазначив позивач у позовній заяві, відповідачем в рахунок оплати за надані Товариством з обмеженою відповідальністю "Кайрос-Транс" послуги з перевезення вантажів було сплачено 26.06.2018 - 3600,00 грн, 23.07.2018 - 5000,00 грн, 09.08.2018 - 5000,00 грн, а всього - 13600,00 грн.

19.09.2018 позивачем було надіслано на адресу відповідача претензію №0609-1 від 06.09.2018 про оплату заборгованості за договором №02/02/17ТР по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученні від 02.02.2017 на суму 87100,00 грн, однак відповідач відповіді на вказану претензію не надав, заборгованість в повному обсязі не оплатив.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку Товариства з обмеженою відповідальністю "Кайрос-Транс", виконанням відповідачем грошового зобов'язання за укладеним між контрагентами правочином, у зв'язку з чим позивач вказує на існування у відповідача заборгованості зі сплати за надані послуги перевезення.

Після звернення позивача з відповідним позовом до суду, відповідачем було сплачено 01.11.2018 - 10000,00 грн, 09.11.2018 - 20000,00 грн, 12.11.2018 - 10000,00 грн, 16.11.2018 - 10000,00 грн, 20.11.2018 - 10000,00 грн, 27.11.2018 - 20000,00 грн, а всього на загальну суму 80000,00 грн, що підтверджується виписками банку з рахунку позивача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Нормами ст.626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором перевезення.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ст.909 Цивільного кодексу України).

Стаття 307 Господарського кодексу України передбачає, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи, позивач свій обов'язок щодо надання відповідачу послуг з перевезення вантажів виконав, що підтверджується наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними та актами надання послуг, однак відповідач, всупереч умов укладеного між сторонами договору плату за надані позивачем послуги сплатив частково, на суму 80000,00 грн, внаслідок чого у нього виникла заборгованість на суму 7100,00 грн.

При цьому, за висновками суду, з урахуванням умов договору щодо погодженого між сторонами терміну оплати, строк виконання відповідачем грошових зобов'язань, щодо яких заявлено позов, настав.

Таким чином, оскільки факт порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору в частині повної та своєчасної оплати за надані позивачем послуги належним чином доведений, документально підтверджений та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" не спростований, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 7100,00 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

За прострочення виконання зобов'язання по оплаті за надані позивачем послуги з перевезення вантажів, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 2373,35 грн за загальний період прострочки з 19.12.2017 по 30.11.2018 та інфляційні втрати на суму 5361,40 грн за період з січень - вересень 2018 року.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений п.4.1 договору строк свого обов'язку по оплаті наданих позивачем послуг з перевезення вантажів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, а тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст.610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст.612 Цивільного кодексу України). Відповідно, є підстави для застосування по відношенню до відповідача встановленої законом відповідальності.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок 3%, який наданий позивачем, за періоди, з якими суд погоджується, дійшов висновку про задоволення вимог позивача в цій частині, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних на суму 2373,35 грн за загальний період прострочки з 19.12.2017 по 30.11.2018.

Пунктом 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 визначено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, який наданий позивачем, дійшов висновку про часткове задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Кайрос-Транс" в цій частині, внаслідок врахування рекомендацій, які викладені в постанові пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за період прострочки з січень місяця 2015 року по вересень місяць 2018 року на суму 4748,57 грн.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кайрос-Транс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" підлягають задоволенню частково.

Згідно положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст.129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (04070, м.Київ, вул.Боричів Тік, будинок 35 В, ідентифікаційний код 38092323) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кайрос-Транс" (79039, Львівська обл., місто Львів, ЗОЛОТА, будинок 21, квартира 28, ідентифікаційний код 40536377) основну заборгованість в розмірі 7100 (сім тисяч) грн 00 коп., інфляційні втрати на суму 4748 (чотири тисячі сімсот сорок вісім) грн 57 коп., 3% річних у розмірі 2373 (дві тисячі триста сімдесят три) 35 грн та 1689 (одна тисяча шістсот вісімдесят дев'ять) грн 21 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п.17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Ю.М. Смирнова