ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2018 р. Справа №907/648/17

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого – судді                                                            Желіка М.Б.

суддів                                                                                          Галушко Н.А.

Орищин Г.В.

за участі секретаря судового засідання Тимцік М.В.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Укртелеком”, м. Київ в особі Закарпатської філії Публічного акціонерного товариства “Укртелеком”, м. Ужгород № 221-с100-17 від 15.11.2018 (вх. ЗАГС №01-05/1125/18 від 16.11.2018)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.10.2018 (суддя Васьковський О.В., повний текст виготовлено та підписано 29.10.2018)

у справі № 907/648/17

за позовом: Публічного акціонерного товариства “Укртелеком”, м. Київ в особі Закарпатської філії Публічного акціонерного товариства “Укртелеком”, м. Ужгород

до Публічного акціонерного товариства “Укрпошта”, м. Київ в особі дирекції Публічного акціонерного товариства “Укрпошта”, м. Ужгород

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Міністерство інфраструктури України, м. Київ

за участю Прокуратури Закарпатської області, м. Ужгород

про визнання права власності на нежитлові приміщення підвалу №№1-23 загальною площею 590,9 кв.м., нежитлові приміщення першого поверху №№1- 7 загальною площею 136,3 кв.м., нежитлові приміщення другого поверху №№1-12 загальною площею 390 кв.м. в будівлі літ. А за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова, 4; визнання нечинним та скасування свідоцтва про право власності на адмінбудинок під літ. А, що знаходиться на пл. Поштова, 4 у м. Ужгород, видане виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 02.11.2000 Ужгородському поштамту.

за участю представників сторін:

від ПАТ “Укртелеком” адвокат Філяровська Н.П.

від Міністерства інфраструктури України, Дуб В.М.

від ПАТ “Укрпошта” адвокат Луговик Є.В..

прокурор Макогон Ю.І.

Учасникам процесу роз’яснено їх права та обов’язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України. Заяв про відвід складу суду не надходило.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

У судовому засіданні 12.12.2018 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 20.11.17 у справі № 907/648/17 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства “Укртелеком” в особі Закарпатської філії ПАТ “Укртелеком” задоволено повністю; визнано право власності публічного акціонерного товариства “Укртелеком” на нежитлові приміщення підвалу №№1-23 загальною площею 590,9кв.м., нежитлові приміщення першого поверху №№1-7 загальною площею 136,3кв.м., нежитлові приміщення другого поверху №№1-12 загальною площею 390кв.м. в будівлі літ. А за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова, 4; визнано нечинним та скасовано свідоцтво про право власності на адмінбудинок під літ. А, що знаходиться на пл. Поштова, 4 у м. Ужгород, видане виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 02.11.2000 Ужгородському поштамту.

Постановами Львівського апеляційного господарського суду від 01.03.2018 у справі №907/648/17 рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.11.2017 у справі № 907/648/17 скасовано, прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №907/648/17 рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.11.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 01.03.2018 у справі № 907/648/17 скасовано, справу направлено до Господарського суду Закарпатської області на новий розгляд.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 18.10.2018 у справі № 907/648/17 Публічному акціонерному товариству “Укртелеком” у задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Закарпатської області у даній справі скаржник звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду від 18.10.2018 та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов та визнати право власності Публічного акціонерного товариства “Укртелеком” на нежитлові приміщення підвалу №№1-23 загальною площею 590,9 кв.м., нежитлові приміщення першого поверху №№1- 7 загальною площею 136,3 кв.м., нежитлові приміщення другого поверху №№1-12 загальною площею 390 кв.м. в будівлі літ. А за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова, 4; визнати нечинним та скасувати свідоцтво про право власності на адмінбудинок під літ. А, що знаходиться на пл. Поштова, 4 у м. Ужгород, видане виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 02.11.2000 Ужгородському поштамту.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.10.2000 № 185 є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою юридичну силу після реалізації, а саме після одержання Ужгородським поштампом свідоцтва про право власності № 4 від 02.11.2000, тому висновок суду першої інстанції, що свідоцтво про право власності № 4 від 02.11.2000 є дійсним, так як чинним є рішенням місцевого органу самоврядування, на підставі якого воно видане, є незаконним та необґрунтованим з врахуванням рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009, яким встановлено, що такі акти індивідуальної дії застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. Факт виконання такого рішення є видача свідоцтва про право власності № 4 від 02.11.2000, яке у даній справі позивач просить визнати нечинним та скасувати. Також, станом на момент одержання спірного свідоцтва про право власності Ужгородський поштамт був відокремленим структурним підрозділом Закарпатської дирекції УДППЗ “Укрпошта” без права юридичної особи, що у свою чергу унеможливлювало проведення реєстрації права власності на майно за такою особою та не відповідало вимогам Закону України “Про власність”. Апелянт стверджує, що на момент створення акціонерного товариства “Укртелеком” приміщення в будівлі на пл.. Поштовій, 4 в Ужгороді з невід’ємно вмонтованим обладнанням були частиною майнового комплексу державного підприємства електрозв’язку. Згідно наказу Державного комітету зв’язку та інформатизації України від 27.12.1999 № 155 “Про створення ВАТ комплексу УДПЕЗ “Укртелеком”, тому саме цей наказ є підтвердженням набуття права власності позивача на спірне приміщення, однак судом даний доказ був не оцінений. Місцевим господарським судом неналежно надано оцінку доказу, а саме оригіналу акту приймання підприємств та організації зв’язку Закарпатської України Наркомзвязку СРСР від 30.12.1945 та оригінал вступного балансу і актів інвентаризації управління зв’язку Закарпатської області станом на 05.11.1945 наданий суду для огляду позивачем, оскільки в акті та вступному балансі зазначені станції, інше телефонне обладнання, підземні комунікації, кабельні вводи які і на даний час знаходяться в спірних приміщеннях, тому такі докази свідчать про те, що з 1945 року будівлі на пл.. Поштовій, 4 використовуються як для надання телефонного, так і поштового зв’язку. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, підставою для визнання права власності поштамту на спірне приміщення в 2000 році є протокол № 1 від 17.11.1994 спільного засідання комісії, однак оцінка цього доказу судом суперечить обставинам справи, оскільки в п.4 протоколу чітко зазначено, що ним здійснено розподіл приміщень адміністрацій – “керівних органів установ, організації, підприємств і т. ін.”. Крім того, в оскаржуваному рішенні судом надана правова оцінка чинності вказаної попередньої угоди, однак не прийнята до уваги позиція про те, що ця угода не розцінюється позивачем як правовстановлюючий документ про право власності на спірне майно.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.11.2018 справу № 907/648/17 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Желіка М.Б., суддів Галушко Н.А., Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 21.11.2018 відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 12.12.2018.

03.12.2018 на адресу Західного апеляційного господарського суду від Міністерства інфраструктури україни надійшло пояснення до апеляційної скарги б/н від 30.11.2018 (вх.ЗАГС №01-04/1108/18 від 03.12.2018), в якому просить апеляційну скаргу ПАТ “Укртелеком” залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.10.2018 у даній справі – без змін, з огляду на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Від третьої особи на адресу суду надішла заява про розподіл судових витрат б/н від 30.11.2018 (вх.ЗАГС №01-04/1101/18 від 03.12.2018), в якому останній просить судові витрати на загальну суму 74, 52 грн., понесені Мінінфраструктури у зв’язку з переглядом Західним апеляційним господарським судом рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.11.2018 у даній справі, стягнути з Публічного акціонерного товариства “Укртелеком”.

10.12.2018 на адресу суду від прокуратури надішов відзив на апеляційну скаргу №05/2-1261-17 вих.18 від 05.12.2018 (вх. ЗАГС № 01-04/1282/18 від 10.12.20018), в якому останній просить рішення господарського суду у даній справі залишити без змін, апеляційну скаргу ПАТ “Укртелеком” - без задоволення, з врахуванням ухвалення рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні 12.12.2018 сторони участь уповноважених представників забезпечили, які надали пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об’єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов’язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 03.06.1994 Закарпатським обласним підприємством зв’язку, яке входило до структури і підпорядковувалося Міністерству зв’язку України, прийнято наказ № 78-А “Про проведення реформи організаційної структури ОПЗ “Закарпатзв’язок” і структурних одиниць”, згідно з яким Закарпатське обласне підприємство зв’язку реорганізовувалося і на його базі створювалося два підприємства: Закарпатське обласне підприємство електрозв’язку ОПЕЗ “Закарпателектрозв’язок” та Закарпатське обласне підприємство поштового зв’язку ОППЗ “Закарпатпошта”, які наділялися статусом юридичної особи і входили до складу Українського об’єднання електрозв’язку “Укрелектозв’язок” та Українського об’єднання поштового зв’язку “Укрпошта”, відповідно.

Згідно з пунктом 10 цього наказу ОПЕЗ “Закарпателектрозв’язок” є правонаступником реорганізованого ОПЗ “Закарпатзв’язок” в частині зобов’язань з питань електрозв’язку та проводового мовлення.

Hа підставі наказу Державного комітету зв’язку України від 11.02.1998 № 30 Українське об’єднання електрозв’язку “Укртелеком” реорганізоване шляхом його перетворення в Українське державне підприємство електрозв’язку “Укртелеком” (УДПЕЗ “Укртелеком”). Згідно з даним наказом підлягали реорганізації до 01.07.1998 і державні підприємства електрозв’язку, що входили до складу Українського об’єднання електрозв’язку “Укртелеком” шляхом їх приєднання до УДПЕЗ “Укртелеком”.

Згідно з наказу Державного комітету зв’язку та інформатизації України від 27.12.1999 № 155 ВАТ “Укртелеком” створене на базі цілісного майнового комплексу Українського державного підприємства електрозв’язку “Укртелеком” (УДПЕЗ “Укртелеком”).

Відповідно до п. 1.1 Статуту ПАТ “Укртелеком” останнє засноване згідно з наказу Державного комітету зв’язку та інформатизації України від 27.12.1999 № 155 шляхом перетворення відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 “Про корпоратизацію підприємств” Українського державного підприємства електрозв’язку “Укртелеком” у ВАТ “Укртелеком”, що згідно з протоколом Загальних зборів акціонерів ВАТ “Укртелеком” № 8 від 14.06.2011 перейменовано на Публічне акціонерне товариство “Укртелеком”.

В подальшому, замість Закарпатської дирекції ВАТ “Укртелеком” створено Закарпатську філію ВАТ “Укртелеком”, до складу якої входять безбалансові структурні підрозділи (центри, станції, цехи електрозвязку, виробництва та ін.).

Отже, з врахуванням вищенаведеного, ПАТ “Укртелеком” в особі Закарпатської філії ПАТ “Укртелеком” є правонаступником реорганізованого Закарпатського обласного підприємства зв’язку в частині прав і обов’язків, що перейшли до Закарпатського обласного підприємства електрозв’язку ОПЕЗ “Закарпателектрозв’язок”.

Згідно з Актом, складеним 25.12.1945, будівлю зі спірними приміщеннями та розміщену в ній телефонну станцію прийнято до відання Народного Комісаріату зв’язку СРСР. У свою чергу, первинна реєстрація на праві власності спірного приміщення проведена відповідно до реєстраційного посвідчення від 07.01.1960, згідно з яким комплекс будівель по пл. Поштовій, 4 зареєстрований за Ужгородською об’єднаною конторою міністерства зв’язку СРСР згідно з описом для переоцінки та визначення зносу будівель станом на 1.01.1960.

Як вбачається з протоколу № 1 спільного засідання комісії МЗ України по розгляду питань кінцевого розподілу ОПЗ на “Закарпатпошту” та “Закарпателектрозв’язок” від 17.11.1994 по приміщенням адміністрацій ОПЗ “Закарпателектрозв’язок”, що рахуються на балансі міськВТВЕЗ, поштамту та приміщень, які знаходяться на балансі ОПЗ проведено розподіл так: - приміщення поштамту віднести на баланс пошти; - приміщення АТС-2 (пл. Кирила і Мефодія, 4) віднести на баланс електрозвязку, оскільки технологічні приміщення розподілялись між підприємствами у відповідності до їх завдань та повноважень.

Крім того, на виконання вимог наказу МЗ України від 30.12.1996 №271 протоколом засідання спільної комісії ОППЗ “Закарпатпошта” та Закарпатської дирекції УДПЕЗ “Укртелеком” від 07.09.1998 на виконання спільного наказу №103/104 від 30.06.1998 проведено обмін приміщеннями в спірній будівлі.

06.11.2000 на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.10.2000 № 185 видано свідоцтво про право власності на об’єкт нерухомого майна, яким посвідчено, що об’єкт нерухомого майна в цілому, розташований на пл. Поштова, 4 у м. Ужгород, який складається з адміністративної будівлі під літерою “А” та склади під літерами “Б” та “В”, належить на праві державної власності Ужгородського поштамту.

Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України № 8-92 від 15.12.1992 року “Про управління майном, що є у загальнодержавній власності” та Постанови Кабінету Міністрів України № 72 від 30.01.1993 “Про заходи щодо організації виконання Декрету Кабінету Міністрів України “Про управління майном, що є у загальнодержавній власності” функції щодо управління об’єктом нерухомого майна, розташованим на пл. Поштова, 4 у м. Ужгород, в тому числі спірними приміщеннями, здійснювало Міністерство зв’язку України, а в подальшому Державний комітет зв’язку України (Указ Президента України від 11.12.1997 N 1352/97), Державний комітет зв’язку та інформатизації України (Указ Президента України 03.06.1999 № 601/99).

В процесі корпоратизації УДПЕЗ “Укртелеком” відповідно до Указу Президента України “Про корпоратизацію підприємств” № 210/93 від 15.06.1993 та Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Положення про порядок корпоратизації підприємств” № 508 від 05.07.1993 на підставі наказу Державного комітету зв’язку та інформатизації України № 155 від 27.12.1999 складено Перелік нерухомого майна, що передано у власність ВАТ “Укртелеком”, та наказ Державного комітету зв’язку та інформатизації України №,232 від 25.11.2003 з переліком майна, відповідно до яких у власність ВАТ “Укртелеком” передано по Закарпатській дирекції нерухоме майно, згідно акту приймання передачі та переліку нерухомого майна, які є додатком № 1 та № 2 до вказаного наказу. Переліки нерухомого майна, переданого державою у власність Позивача сформовані станом на 01.07.1999, про що зазначено в додатках. Так, зокрема, згідно з п. 10 вказаних в акті приймання-передачі та переліку нерухомого майна, які є додатком № 1 та №2 до наказу Держкомзв’язку №232 у власність ВАТ “Укртелеком” передано приміщення - частина будівлі за адресою: Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Поштова, 4. До статутного капіталу Позивача вказане нерухоме майно включено за вартістю 368569,00 гривень.

27.02.2004 між ВАТ “Укртелеком” та УДПЕЗ “Укрпошта” укладено Попередню угоду про розподіл нерухомого майна, що знаходиться у спільній власності сторін, як правонаступників Закарпатського обласного державного підприємства електрозв’язку та Закарпатського обласного підприємства поштового зв’язку. Розділом 2.13 цієї угоди сторони також визначили порядок поділу будівлі на пл. Поштовій, 4 у м. Ужгород у частках кожної із сторін.

07.08.2009 позивач звертався листом № 01-32-3256 від 07.08.2009 до Ужгородського державного міжрегіонального виробничого підприємства технічної інвентаризації про оформлення права власності на об’єкти нерухомого майна за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова,4.

10.08.2009 Комунальне підприємство “БТІ м. Ужгорода” повідомило листом №776 від 10.08.2009 директора Закарпатської філії ВАТ “Укртелеком” про неможливість проведення реєстраційних дій, у зв’язку з відсутністю реального поділу майна між ВАТ ‘Укртелеком” та ДППЗ “Укрпошта”.

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Згідно частини 1 статті 15 ЦК України, особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому в статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як уже було вищенаведено, що свідоцтво про право власності від 02.11.2000 на будівлю адмінбудинку під літ “А” в м. Ужгороді на пл. Поштовій, 4 належить на підставі державної власності Ужгородському поштампу. Дане свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 185 від 25.10.2000.

Ужгородський поштамп є структурним підрозділом Закарпатської дирекції Українського державного підприємства поштового зв’язку “Укрпошта” (п. 1.1. Положення Ужгородського поштампу).

Відповідно до ст. 10 Закону України “Про підприємства в Україні” (в редакція на момент видачі свідоцтва про право власності від 02.11.2000) майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством (крім казенного), належить йому на праві повного господарського відання.

Здійснюючи право повного господарського відання, державне підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та статуту підприємства.

Пунктом 4.1. Інструкції ”Про порядок державної реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб” затвердженої наказом Держбуд України, від 09.06.1998 № 121 (в редакції чинній на момент видачі свідоцтва про право власності від 02.11.2000) оформлення права власності на об’єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності.

Відповідно до п. 1.7. Інструкції “Про порядок державної реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб” реєстрація права власності на об’єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів.

В силу вимог статті 144 Конституції України та статті 73 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” органи місцевого самоврядування при виконанні своїх функцій приймають рішення, які є обов’язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з ч.ч.1, 10 ст.59 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституціїабо законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналогічне положення унормовано в ч. 10 ст. 59 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів зазначає, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

У даному випадку, свідоцтво про право власності видане на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 185 від 25.10.2000, яке не скасоване та є чинними, що сторонами не спростовується та не заперечується.

Крім того, відомості про будівлю поштамту занесені до Єдиного реєстру об’єктів державної власності щодо державного майна, що підтверджується Витягом з даного реєстру від 31.03.2017, в якому зазначено, що будівля поштамту, яка знаходиться в м. Ужгород, пл. Поштова (Героїв Космосу), 4 є державним майном (20454128 – Майно Закарпатської дирекції УД1І113 “Укрпошта”), балансоутримувачем державного майна є Українське державне підприємство поштового зв’язку “Укрпошта”, суб’єктом управління, який здійснює управління майном є Міністерство інфраструктури України.

Згідно ст. 13 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу таким способом як визнання права.

Стаття 392 ЦК України встановлює, що власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, за змістом цієї норми позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Звернення з позовом про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов’язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник майна, права якого оспорюються або не визнаються іншою особою, з якою власник не перебуває у зобов’язальних відносинах, або власник, який втратив документ. Відповідачем у позові про визнання права власності є особа, яка оспорює право власності на майно, або особа, яка хоч і не оспорює права власності на майно, але і не визнає його.

Однак, позивачем не було подано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували його право власності на спірне майно.

В Акті приймання-передачі нерухомого майна у власність ВАТ “Укртелеком” зазначено, що останньому передано приміщення частину будівлі за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова,4, вартість якого станом на 01.07.1999 року становить – 368 569,00 грн. В даному акті не конкретизовано про яку саме частину будівлі йдеться.

Крім того, як правомірно встановлено судом першої інстанції, 25.11.2003 спірне майно не могло бути передане у власність позивача, оскільки останнє перебувало у власності відповідача, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спірні приміщення від 02.11.2000.

Таким чином, твердження позивача, про те, що йому, згідно Акта приймання-передачі нерухомого майна у власність ВАТ “Укртелеком” (додаток № 1 до наказу Державного комітету звязку та інформатизації України від 25.11.2003 № 232 “Про передачу нерухомого майна ВАТ “Укртелеком”) передано нежитлові приміщення підвалу №№1-23, загальною площею 590,9 кв. м., нежитлових приміщень першого поверху №№ 1-7, загальною площею 136,3 кв.м., нежитлових приміщень, нежитлових приміщень другого поверху №№ 1-12, загальною площею 390,0 кв.м. в будівлі літ. “А” за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова,4, є такими, що не підтверджуються належними та допустимим доказами.

Крім того, твердження позивача, що згідно з п. 4 Протоколу №1 від 17.11.1994 спільного засідання комісії Міністерства зв’язку України по розгляду питань кінцевого розподілу Обласного підприємства звязку на “Закарпатпошта” та “Закарпателектрозв’язок” по приміщенням адміністрацій Обласного підприємства поштового зв’язку та Обласного підприємства електрозв’язку, приміщення поштамту віднесено на баланс пошти (копія протоколу міститься в матеріалах справи) підлягали розподілу адміністративні та технологічні приміщення, суд оцінює критично, оскільки пілягали розподілу приміщення адміністрації Обласного підприємства поштового зв’язку та Обласного підприємства електрозв’язку в цілому, у зв’язку з чим рішенням комісії Міфністерства зв’язку України приміщення поштамту віднесено на баланс пошти.

Згідно з Інвентарною карткою №1 обліку основних засобів (для будівель і споруд) від 28.08.1973 року, приміщення Поштамту - це трьохповерхова цегляна будівля, яка знаходиться в м. Ужгород, площа Поштова, 4, дата введення в експлуатацію 1932 рік.

Таким чином, з 1994 року будівля поштамту перебувала на балансі Ужгородського поштамту Закарпатської дирекції УДППЗ “Укрпошта” (зараз Закарпатської дирекції ПАТ “Укрпошта”). Спірні приміщення, які знаходяться в підвалі, на першому та на другому поверхах будівлі поштамту передані разом з усією будівлею на баланс пошти в складі трьохповерхової будівлі.

Твердження позивача про те, що перелік майна, який передавався у власність ВАТ “Укртелеком” сформований 01.07.1999, і саме ця дата є дата набуття ним права власності на спірне майно, є необгрнутованими та не підтверджується змістом Акта приймання-передачі нерухомого майна у власність ВАТ “Укртелеком” від 25.11.2003.

Щодо посилання позивача (апелянта) на попередню угоду про розподіл нерухомого майна, що знаходиться у спільній власності від 27.02.2004, укладену між позивачем та відповідачем, необхідно зазначити наступне.

Розділом 2.13 зазначеної вище угоди сторони визначили порядок поділу будівлі на пл. Поштовій, 4 у м. Ужгород у частках кожної із сторін. Сторонами укладено акт приймання-передачі майна, складеного 27.11.2008. на підставі попередньої угоди про розподіл нерухомого майна, яким Закарпатська філія ВАТ “Укртелеком” передала, а Закарпатська дирекція УДППЗ “Укрпошта” прийняла частину нерухомого майна, яке використовувалось для потреб ЗФ ВАТ “Укртелеком”, що знаходиться за адресою м. Ужгород, пл. Поштова, 4.

Відповідно до статті 635 ЦК попереднім є договір, сторони якого зобов’язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Нормою частини 1 коментованої статті такий строк обмежений одним роком.

За правилами частини 1 статті 635 ЦК попередній договір укладається у формі, передбаченій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Враховуючи, що за загальним правилом господарські договори повинні укладатися письмово, попередні договори, спрямовані на укладення у майбутньому господарських договорів, також повинні мати письмову форму. У разі недодержання письмової форми попереднього договору мають застосовуватися правила статті 218 ЦК.

Для того, щоб попередній договір вважався укладеним, щоб його можна було кваліфікувати саме як договір (дво- або багатосторонній правочин), у ньому повинні міститися всі істотні умови майбутнього основного договору (умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або які є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди).

Загальний порядок укладання попередніх договорів підпорядковується правилам глави 53 ЦК.

При цьому, суд зауважує, що необхідно враховувати, що попередній договір та основний договір мають різну спрямованість. За наявності узгоджених істотних умов основного договору, викладених у попередньому договорі, проект основного господарського договору буде відрізнятися своїм предметом.

З укладенням основного договору попередній договір втрачає чинність: основний договір повинен вважатися таким, що замінив собою попередній договір та скасував або змінив всі ті умови, на яких сторони бажали укласти договір, але котрі за їх взаємною згодою не знайшли місця в основному договорі.

Згідно з частиною 2 статті 635 ЦК сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

У разі коли сторони не вчинили будь-яких дій, спрямованих на укладення основного договору до закінчення передбаченого для його укладення строку, зобов’язання укласти основний договір припиняється.

При укладанні попереднього договору необхідно погодження всіх його істотних умов, до яких належать всі істотні умови основного договору, оскільки відсутність хоча б однієї з істотних умов майбутнього договору виключає можливість кваліфікувати відносини між сторонами як договірні.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов до правомірного висновку, що з огляду на відсутність укладеного основного договору щодо розподілу спірного майна, попередня угода про розподіл нерухомого майна, що знаходиться у спільній власності від 27.02.2004, укладену між позивачем і відповідачем не є належним доказом, що підтверджує право власності позивача на спірне майно.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд дійшов до правомірного висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо наявності законного права власності на спірне майно.

З огляду на викладене вище, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.10.2018 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 277 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Щодо заявлених до стягнення судових витрат, то відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов’язаних з розглядом справи. До витрат, пов’язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п.4 ч.3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов’язаних з розглядом справи, належать витрати пов’язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 13 ст. 129 ГПК України, судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв’язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п’яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесення третьою особою витрат на правничу допомогу на суму 74, 52 грн. представником третьої особи долучено розрахунок загальної суми судових витрат від 30.11.2018 на суму 74, 52 грн., копії фіксальних чеків № 830, №750, № 784 на загальну суму 74, 52 грн.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку, що судові витрати у розмірі 74, 52 грн. підлягають стягненню з позивача на користь третьої особи.

Згідно із ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись, ст. ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд –

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні вимог апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства “Укртелеком”, м. Київ в особі Закарпатської філії Публічного акціонерного товариства “Укртелеком”, м. Ужгород № 221-с100-17 від 15.11.2018 - відмовити

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.10.2018 в справі № 907/648/17 - залишити без змін

3. Заяву третьої особи про розподіл судових витрат задоволити. Стягнути з позивача - Публічного акціонерного товариства “Укртелеком” (01601, м. Київ, б-р Шевченка, 18, ), м. Київ в особі Закарпатської філії Публічного акціонерного товариства “Укртелеком” (88000, м. Ужгород, пл.. Уирила і Мефодія, 4, ), м. Ужгород на користь Міністерства інфраструктури України (01135, м. Київ, пр.-т. Перемоги, 14, ) 74, 52 грн. судових витрат.

4. На виконання вказаної постанови Господарському суду Закарпатської області видати наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287,288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Матеріали даної справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови оформлено і підписано відповідно до вимог ст.282 ГПК України 17.12.2018.

Головуючий           суддя                                                            Желік М.Б.

суддя                                                             Галушко Н.А.

суддя                                                            Орищин Г.В.