ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року Справа № 918/549/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Анрощука Володимира Ігнатовича на рішення господарського суду Рівненської області, ухваленого 18 вересня 2018 року, (суддею Бережнюк В.В.), повний текст складено 26 вересня 2018 року в справі № 918/549/18

за позовом Комунального підприємства "Комунальник" Радивилівської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Андрощука Володимира Ігнатовича

про стягнення заборгованості в сумі 13 724 грн 07 коп.

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Комунальник» (надалі - Позивач) звернулось в Господарський суд Рівненської області з позовом до Приватного підприємця Андрощука Володимира Ігнатовича (надалі Відповідач) про стягнення з Відповідача боргу в сумі 11 943 грн 76 коп., інфляційних втрат в розмірі 1 386грн 38 коп. та річних в розмірі 391 грн 93 коп..

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що рахунки на оплату наданих послуг надавались Відповідачу в порядку встановленому умовами укладеного між сторонами договору. Позивач направив Відповідачу претензію вих.№726 про сплату боргу, а також копії відповідних рахунків, проте Відповідач надані послуги не оплатив, та як вказав Позивач, всупереч положенням статті 903 Цивільного кодексу України, доказів оплати наданих згідно умов договору послуг Відповідач не надав, відтак Позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості за надані згідно договору послуги з утримання будинків та прибудинкових територій.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 18 вересня 2018 року позов задоволено частково. Стягнути з Відповідача на користь Позивача 11 943 грн. 76 коп. заборгованості, 1 330 грн. 60 коп. інфляційних втрат, 391 грн. 93 коп. три відсотки річних. Також даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 754 грн. 58 коп.. В задоволені позову в частині вимог про стягнення 55 грн 78 коп. інфляційних втрат відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що станом на час розгляду спору, сторонами не надано доказів припинення чи розірвання договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 1 вересня 2011 року, посилання Позивача на передачу вказаного приміщення в оренду не є підставою припинення чи розірвання договору про надання послуг в розумінні норм Цивільного та Господарського кодексів України, власником згідно наявного свідоцтва про право власності на нерухоме майно є саме Відповідач. Щодо пояснень Відповідача, що стосуються неотримання виставлених виконавцем рахунків, суд зазначав, що умовами пунктів 5-6 договору Відповідач зобов'язався внести відповідні платежі до 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, при цьому, як встановлено судом, вказані положення договору не містять прив'язки обов'язку зі сплати послуг Відповідачем до виставлення Позивачем рахунків, разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, Позивач разом з претензією направляв копії відповідних рахунків.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, 1 листопада 2018 року Відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с. 112-114), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просить поновити строк на апеляційне оскарження, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Відповідач, зокрема виходив з того, що рішення місцевого господарського суду є необґрунтованим , таким, що прийнято не відповідно до обставин та матеріалів справи. Як зазначає Відповідач у своїй апеляційній скарзі, Послуги, які передбачені даним договором про надання послуг з утримання будинків та прибудинкової території йому не надавалися. Також, апелянт зауважив, що спеціальним законом, який регулює відносини щодо житлово-комунальних послуг є Закон України «Про житлово-комунальні послуги», статтею 26 якого передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобовязаний сплатити пеню в розмірі 0,01 відсотки, проте на переконання Відповідача, даним законом не передбачено сплату річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 6 листопада 2018 року (а.с. 111), з підстав, висвітлених в ній, було поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача. Запропоновано Позивачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Відповідачу.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 ГПК України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 ГПК України.

Суд констатує, що дана справа № 918/362/18 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", з 1 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 1 762 грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 176199 грн 99 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 6 листопада 2018 року було повідомлено сторін про те, що розгляд справи № 918/549/18 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 8 січня 2019 року.

22 листопада 2018 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив Позивача, в котрому останній, заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін.

Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

При цьому, суд виходив з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 1 вересня 2011 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (надалі Договір; а.с. 9-10).

Відповідно до пункту 1 Договору, предметом цього Договору є забезпечення Позивачем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (послуги) у житловому будинку №10 по вул. О.Невського 10 в м.Радивилів Рівненської області, а Відповідачем - забезпечення своєчасної оплати послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором.

Згідно пунктів 2-3 Договору: Позивач надає послуги відповідно до затвердженого (погодженого) рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг, копія якого додається до даного Договору; розмір щомісячної плати за надані послуги на дату укладення цього Договору становить 1 грн. 37 коп. за 1 м.кв..

Пунктами 5-6 Договору передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць; застосовується щомісячна система оплати послуг, платежі вносяться не пізніше ніж до 20 числа місяця, що настає за розрахунковим; послуги оплачуються в готівковій або безготівковій формі.

Згідно пункту 20 Договору: вказаний Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2011 року; у разі коли за місяць до закінчення дії цього Договору однією із сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання Договору або необхідність його перегляду, цей Договір вважається щороку продовженим.

Суд констатує відсутність в матеріалах справи доказів, котрі б могли слугувати доказом розірвання даного Договору.

Згідно наявного в матеріалах справи свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 8 червня 2004 року серії САА № 635991, Відповідач володіє на праві приватної власності бар-магазином "Перлина", що розташований за адресою: Рівненська область, Радивилівський район, смт. Радивилів, вул. Невського О, буд. 10 (а.с. 13).

Як зазначає Позивач, з моменту укладення Договору розмір щомісячної плати було змінено і станом на 25 вересня 2015 року він складав 1,39 грн. за м.кв., відповідно до рішення виконавчого комітету Радивилівської міської ради № 45 від 27 червня 2012 року (а.с. 15-18).

Також згідно рішення виконавчого комітету Радивилівської міської ради №14 від 21 лютого 2017 року тариф було встановлено в розмірі 3,52 грн (а.с. 19-21).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, Позивач на виконання умов укладеного між сторонами Договір надавав Відповідачу послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на загальну суму 11 943 грн 76 коп., та виставляв Відповідачу рахунки на оплату виконаних робіт, зокрема: рахунок № 66 від 25 вересня 2015 року на суму 573 грн 78 коп.; рахунок № 77 від 25 січня 2016 року на суму 573 грн 78 коп.; рахунок № 88 від 25 березня 2016 року на суму 573 грн 78 коп.; рахунок № 99 від 24 червня 2016 року на суму 573 грн 78 коп.; рахунок № 110 від 29 вересня 2016 року на суму 573 грн 78 коп.; рахунок №121 від 23 грудня 2016 року на суму 573 грн 78 коп.; рахунок № 132 від 23 березня 2017 року на суму 771 грн 48 коп.; рахунок №143 від 27 червня 2017 року на суму 1 449 грн 30 коп.; рахунок №154 від 22 вересня 2017 року на суму 1 449 грн 30 коп.; рахунок №165 від 18 грудня 2017 року на суму 1 449 грн 30 коп.; рахунок №176 від 21 березня 2018 року на суму 1 449 грн 30 коп.; рахунок №187 від 21 червня 2018 року на суму 1 449 грн 30 коп.; рахунок №198 від 23 липня 2018 року на суму 483 грн 10 коп. (а.с. 23-35).

Так, 24 липня 2018 року Позивач направив Відповідачу претензію вих.№726 про сплату боргу, а також копії відповідних рахунків, проте Відповідач надані послуги не оплатив (а.с. 36-39).

Отже, спір виник, на думку Позивача, у звязку з наявністю заборгованості за Договором, з урахуванням невиконаних зобовязань щодо оплати послуги з утримання будинків та прибудинкових територій. Відповідно Позивач, просив стягнути неоплачену заборгованість та річні, інфляційні втрати нараховані на суму заборгованості.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Апеляційний суд враховує, що послуги, які надавалися Позивачем за Договором, та як вбачається з матеріалів справи, за своїм характером є житлово-комунальними, тобто до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Так, суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники та балансоутримувачі приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно із частиною 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності рахунку (договору) про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вищенаведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Відтак з огляд на вищевказане, в розрізі посилання Відповідача, щодо неотримання виставлених Позивачем рахунків, судова колегія зазначає, що умовами пунктів 5-6 Договору Відповідач зобов'язався внести відповідні платежі до 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, при цьому, як встановлено вище в даній судовій постанові, вказані положення Договору не містять прив'язки обов'язку зі сплати послуг Відповідачем до виставлення Позивачем рахунків, разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, Позивач разом з претензією направляв копії відповідних рахунків, що враховується апеляційним господарським судом при прийнятті судового рішення по даній справі.

Суд констатує, що за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами Договір є договором про надання послуг.

За приписами частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачений обов'язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вказано вище в даному судовому рішенні, Позивач вказує на виконання ним послуг по Договору в повному обсязі в зв'язку з чим Позивачем виставлені рахунки Відповідачу за надані послуги в період з вересня 2015 року по липень місяць 2018 року.

При цьому, Відповідач, заперечуючи проти надання даних послуг по Договору не подає жодних доказів на підтвердження ним тверджень, щодо їх невиконання. Зокрема суд констатує, що у вказаний період, що охоплює майже три роки Відповідач жодного разу не звернувся до Позивача з будь-якими листами чи претензіями щодо невиконання Позивачем послуг за Договором. З огляду на вказане, суд критично оцінює дані доводи сторони оскільки, факт надання Позивачем вказаних послуг не спростовано Відповідачем (належними та допустимими доказами). При цьому суд наголошує, що у разі, коли б такі обставини (щодо надання послуг) мали б місце, Відповідач міг скористатися своїм правом (визначеним в пункті 10 Договору), та вимагати від Позивача виконання його обов'язків (визначених в пункті 10 Договору), та вимагати від Позивача виконання його обов'язків (визначених в пункті 13 Договору). Проте, як вже вказувалося колегією суддів, жодних відповідних дій Відповідачем не вчинялося протягом спірного періоду надання послуг по Договору, що охоплює майже трирічний період.

Відтак, суд приходить до висновку, що у Відповідача виникло зобов'язання перед Позивачем щодо оплати заборгованості за надані Позивачем відповідачу послуги по Договору.

Що ж до обставин, того, що Договір припинив свою дію, то колегія суддів зазначає те, що сторонами не надано доказів припинення чи розірвання договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 1 вересня 2011 року, посилання ж Відповідача на передачу вказаного приміщення в оренду не є підставою припинення чи розірвання договору про надання послуг в розумінні норм Цивільного та Господарського кодексів України, оскільки власником згідно наявного свідоцтва про право власності на нерухоме майно є Відповідач.

Водночас, Всупереч положенням статті 903 Цивільного кодексу України та приписам спеціального Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (статті 20), доказів оплати наданих згідно умов Договору послуг Відповідач суду не надав, відтак враховуючи викладені обставини в правовому полі спеціально діючих норм законодавства України щодо стягнення заборгованості за надані комунальні послуги, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за надані згідно Договору послуги в сумі 11 943 грн 76 коп. є законними та обґрунтованими Відповідачем не спростованими, а відтак такими що підлягають до задоволення.

З огляду на вищевказане суд задоволює вимогу Позивача щодо стягнення з Відповідача 11 943 грн 76 коп. заборгованості. Дане вчинено і місцевим господарським судом, а тому колегія суду залишає без змін оспорюване рішення в цій частині.

Окрім того, Позивач покликаючись на статтю 625 Цивільного кодексу України, просив стягнути з Відповідача за період з 26 вересня 2015 року про 1 серпня 2018 року 1 386 грн 38 коп. інфляційних втрат та 3% річних за період з 26 вересня 2015 року по 1 серпня 2018 року в розмірі 391 грн 93 коп, розглянувши котрі суд зазначає наступне.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що апелянтом в своїй апеляційній скарзі зазначено, що спеціальним законом, який регулює відносини щодо житлово-комунальних послуг є Закон України «Про житлово-комунальні послуги», статтею 26 якого передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобовязаний сплатити пеню в розмірі 0,01 відсотки, проте на переконання Відповідача, даним законом не передбачено сплату річних та інфляційних втрат.

З огляду на зазначене апеляційний господарський суд наголошує на тому, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Отже, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити кошти є обов'язок сплатити не лише суму боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Крім того, з аналізу наведеного законодавства вбачається, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відтак, стягнення річних і інфляційних при порушені зобов'язання, не залежить від того, чи визначено таке право безпосередньо у Договорі, адже таке право (на стягнення інфляційних та річних) надано стороні за Законом (безпосередньо за статтею 625 Цивільного кодексу України). Що ж до права Позивача стягувати і пеню за Законом "Про житлово-комунальні послуги", то суд не спростовує таке право, проте не оцінює його, адже Позивачем не ставиться вимога про стягнення пені.

Відтак, здійснивши власний перерахунок нарахування інфляційних втрат за періодами, зазначеними Позивачами в розрахунку доданого до позовної заяви (а.с. 40, 42, 44, 46, 48, 50, 52, 54, 56), судова колегії зазначає, що за період з 26 вересня 2015 року по 1 серпня 2018 року до стягнення підлягають інфляційні втрати в сумі 1 330 грн 60 коп., відтак в задоволенні інфляційних в сумі 55 грн 78 коп. слід відмовити.

З огляду на вищевказане суд задовольняє вимогу Позивача щодо стягнення з Відповідача 1 330 грн 60 коп. інфляційних втрат, а в задоволенні інфляційних втрат в розмірі 55 грн 78 коп відмовляє.

Також, колегія суддів здійснивши перевірку поданого Позивачем розрахунок нарахованих сум трьох відсотків річних (а.с. 41, 43, 45, 47, 49, 51, 53, 55), вважає його законним та обґрунтованим, а тому приходить висновку, що позовні вимоги про стягнення 391 грн 93 коп. річних підлягають до задоволення. Відповідно суд задовольняє дану позовну вимогу.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а тому колегія суду залишає без змін оспорюване рішення і в цій частині.

Інші доводи, висвітлені у відзиві не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються предмету доказування.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу Українипередбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Андрощука Володимира Ігнатовича на рішення Господарського суду Рівненської області від 18 вересня 2018 року в справі № 918/549/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 18 вересня 2018 року в справі № 918/549/18 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №918/549/18 повернути Господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.