РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.12.2018Справа № 910/10801/18

За позовом: Міністерства аграрної політики та продовольства України

до відповідача-1: товариства з обмеженою відповідальністю "Опора-БКБ"

відповідача-2: державного підприємства "Львівський виробничо-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації"

відповідача-3: Державної інспекції сільського господарства

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1.Львівської обласної державної адміністрації

2.Фонду державного майна України

3.Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру

4.Львівської міської ради

про: визнання недійсним рішення Державної інспекції сільського господарства України, інвестиційного договору та зобов'язання вчинити дії

Суддя: Шкурдова Л.М.

Секретар с/з Масна А.А.

Представники сторін:

від позивача - Пантелеєнко Р.М., за дов.

від відповідача 1 - Марчук Н.А., за дов.

від відповідача 2 - не з'явився

від відповідача 3 - не з'явився

від третьої особи 1 - Бригорда О.С., за дов.

від третьої особи 2 - не з'явився

від третьої особи 3 - не з'явився

від третьої особи 4 - не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом Міністерства аграрної політики та продовольства України звернулось до Господарського суду міста Києва до товариства з обмеженою відповідальністю "Опора-БКБ", державного підприємства "Львівський виробничо-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації", Державної інспекції сільського господарства України про:

- визнання недійсним рішення Державної інспекції сільського господарства України про дозвіл на укладення інвестиційного договору від 07.12.2012 р. №42 між ДП "Львівський виробничо-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації" та ТОВ "Опора- БКБ", оформлене листом Державної інспекції сільського господарства України №33-8- 11/5476 від 17.10.2012 р.;

- визнання недійсним Інвестиційного договору від 07.12.2012 р. №42, укладений між ДП "Львівський виробничо-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації" та ТОВ "Опора-БКБ";

- зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "ОПОРА-БКБ" знести самовільно збудований 9-ти поверховий багатоквартирний житловий будинок за адресою: м. Львів, вул. Лемківська, 9-а, розташований на земельній ділянці кадастровий номер :03:001:0029, площею 0,0795 га, з цільовим призначенням "для обслуговування побутового корпусу", за адресою: м. Львів, вул. Лемківська, 9-а та відновити на цій земельній ділянці приміщення побутового корпусу площею 135,7 м2 до попереднього стану за власні кошти.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2018 року відкрито провадження у справі №910/10801/18 за правилами загального позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний Інвестиційний договір підлягає визнанню недійсним з підстав відсутності повноважень сторін на його укладення, оскільки

була відсутня згода Державної інспекції сільського господарства України на укладення такого договору. Позивач зазначає, що лист №33-8-11/5476 від 17.10.2012 року не свідчить про надання Державною інспекцією сільського господарства України такої згоди, оскільки така згода мала б бути оформлена шляхом видачі відповідного наказу. Позивач також зазначає, що Фондом державного майна України не було надано згоду на укладення спірного правочину. Укладення Інвестиційного договору свідчить про порушення порядку відчуження майна, вилучення майна із державної власності, в зв'язку з не проведенням процедури аукціону. Інвестиційним договором передбачено розпорядження земельною ділянкою без згоди її власника; за даним договором право замовника будівництва передано особі, що не мала права здійснювати забудову земельної ділянки; умови договору порушують норми земельного законодавства щодо цільового використання земельних ділянок; в зв'язку з реалізацією Інвестиційного договору право на земельну ділянку вибуває у держави всупереч встановленому законом порядку.

Відповідач-1 проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи, що судом у справі №914/3236/14 вже розглядалися вимоги про визнання недійсним Інвестиційного договору від 07.12.2012 р. №42 з аналогічних підстав, про які позивач зазначає у даній справі №910/10801/18. Рішенням суду у справі №914/3236/14 встановлено відсутність підстав для визнання Інвестиційного договору від 07.12.2012 р. №42 недійсним.

Відповідачем-1 подано заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідачем-1 подано клопотання про закриття провадження у даній справі, в задоволенні якого судом відмовлено, оскільки спір у даній справі має розглядатися в порядку господарського судочинства, враховуючи те, що такий спір не відноситься до публічно-правового та не пов'язаний із реалізацією позивачем своїх владних повноважень.

Відповідач-2 подав відзив на позов, в якому підтримав позовні вимоги.

Третьою особою-2 подано клопотання про розгляд справи за відсутності її представника, надано пояснення про відсутність необхідності надання Фондом згоди на укладення спірного Інвестиційного договору від 07.12.2012 р. №42.

Третьою особою-1 подані пояснення по справі, в яких зазначено, що вимога про визнання недійсним Інвестиційного договору вже була предметом судового розгляду.

Третя особа-4 подала пояснення, в яких позовні вимоги підтримала.

В судовому засіданні 30.10.2018 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.

Відповідач-2, відповідач-3, треті особи 2-4 були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, в зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності їх представників.

У судовому засіданні 06.12.2018 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників сторін у судових дебатах, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07 грудня 2012 року між ДП «Львівський виробничо-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Опора-БКБ» (інвестор) укладено Інвестиційний договір №42 (далі - Інвестиційний договір) про проектування та реконструкцію об'єкта нерухомого майна - приміщення побутового корпусу площею 135,7 м2 за адресою: м.Львів, вул.Лемківська, 9-а.

Згідно з п. 2.2 інвестиційного договору № 42 від 07.12.2012 р., замовник передає інвестору свої функції з проектування та реконструкції об'єкту, за винятком функцій для забезпечення відведення та передачі згідно акту інвестору земельної ділянки для реконструкції об'єкта, розташованого на ній.

Замовник надає своє право користування земельною ділянкою у якості інвестиції в об'єкт реконструкції. Після здачі об'єкта в експлуатацію, замовник набуває право власності на реконструйовані нежитлові приміщення загальною площею менше ніж 180 кв.м. відповідно до узгодженого сторонами акту розподілу площ (п.п. 2.3 спірного договору).

На період реконструкції інвестор безоплатно забезпечує замовника придатним до експлуатації приміщенням, що передбачено п.3.2.18 інвестиційного договору №42 і 07.12.2012 р.

В п.1.8 договору сторони визначили строк дії договору - до повного виконання своїх обов'язків сторонами. При цьому, на інвестора покладено обов'язки із забезпечення будівництва, перевірки актів виконаних робіт, здачу об'єкта в експлуатацію тощо.

Відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ЯЯ № 177923 від 05.10.2011 р., відповідачу 2 надано у постійне користування земельну ділянку у м. Львів, вул. Лемківська, 9а площею 0.0795 га.

На вказаній земельній ділянці розташовувався належний до державної власної будинок: приміщення побутового корпусу площею 135,7 кв.м., який підлягав реконструкції відповідно до умов договору.

Побутовий корпус за адресою: вул.Лемківська, 9-а, м.Львів належав ДП «Львівський виробничо-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації» на праві господарського відання, що підтверджується реєстраційним посвідченням серії КММ №015863, виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки Управлінням житлово-комунального господарства Львівської обласної державної адміністрації 12.09.2002 року.

На момент укладення Інвестиційного договору ДП «Львівський виробничо-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації» входило до сфери управління Державної інспекції сільського господарства України та було їй підзвітне, що передбачено п.1.1. Статуту підприємства, затвердженого наказом Державної інспекції сільського господарства України від 25.10.2011 №113 (редакція, чинна на момент укладення Інвестиційного договору).

Після укладення Інвестиційного договору та внаслідок його реалізації ТОВ «Опора- БКБ» збудовано 9-ти поверховий багатоквартирний житловий будинок.

Позивач зазначає, що Інвестиційний договір має бути визнано недійсним судом, з огляду на те, що сторони Інвестиційного договору не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності укладати зазначений договір, оскільки була відсутня згода Державної інспекції сільського господарства України на укладення такого договору. Позивач зазначає, що лист №33-8-11/5476 від 17.10.2012 року не свідчить про надання Державною інспекцією сільського господарства України такої згоди, оскільки така згода мала б бути оформлена шляхом видачі відповідного наказу. Позивач також зазначає, що Фондом державного майна України не було надано згоду на укладення спірного правочину. Укладення Інвестиційного договору свідчить про порушення порядку відчуження майна, вилучення майна із державної власності, в зв'язку з не проведенням процедури аукціону. Інвестиційним договором передбачено розпорядження земельною ділянкою без згоди її власника; за даним договором право замовника будівництва передано особі, що не мала права здійснювати забудову земельної ділянки; умови договору порушують норми земельного законодавства щодо цільового використання земельних ділянок; в зв'язку з реалізацією Інвестиційного договору право на земельну ділянку вибуває у держави всупереч встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що Державна інспекція сільського господарства України вже зверталась з позовною заявою до ТОВ «Опора-БКБ», ДП «Львівський виробничо-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації» про визнання недійсним інвестиційного договору від 07.12.2012р. №42 з тих самих підстав, які зазначені позивачем - Міністерством аграрної політики та продовольства України в позові у даній справі №910/10801/18.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.11,2014р. в позові відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.12.2014р.рішення господарського суду Львівської області від 20.11.2014р. у справі №914/3236/14 залишено без змін, а апеляційну скаргу Державної інспекції сільського господарства України - без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.03.2015р. у справі №914/3236/14 частково задоволено касаційну скаргу позивача: постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.12.2014р. та рішення господарського суду Львівської області від 20.11.2014р. у справі №914/3236/14 скасовано та передано справу на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Рішенням господарського суду Львівської області у справі № 914/3236/14 від 12.05.2015 р. позов задоволено повністю та визнано недійсним інвестиційний договір.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду у справі №914/3236/14 від 16.12.2015р., залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 28.03.2016р., рішення Господарського суду Львівської області у справі № 914/3236/14 від 12.05.2015 р. в частині визнання недійсним інвестиційного договору №42 від 07.12.2012р. скасовано та прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Предметом Інвестиційного договору є участь сторін у реконструкції об'єкта з отриманням у власність відповідних часток (п.2.1. інвестиційного договору). Об'єктом, відповідно до умов укладеного договору є одноповерхова споруда з виробничо адміністративними приміщеннями, що знаходяться в аварійному стані та потребує реконструкції, розташована за адресою вул. Лемківська. 9А у м. Львові.

У межах справи №914/3236/14 судом розглядалося питання наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним інвестиційного договору №42 від 07.12.2012р., досліджувалось додержання сторонами вимог в момент вчинення правочину, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України та встановлено наступне.

Будівля за адресою вул. Лемківська. 9А у м. Львові належить до державної власності і закріплена на праві господарського відання за Львівським виробничо технічним центром стандартизації, метрології та сертифікації (Львівський центр «Облагростандарт»), листом Державної інспекції сільського господарства №33- 8-11/5476 від 17.10.2012 р., надано погодження на укладення інвестиційного договору; законодавством не передбачена процедура для погодження договорів, а тому такий лист є належним допустимим доказом погодження інвестиційного договору №42 від 07.12.12р. Також Інвестиційний договір було схвалено ДП "Львівський виробничо-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації".

Отже, посилання на недійсність інвестиційного договору №42 від 07.12.12р. з підстави відсутності згоди Державної інспекції сільського господарства на його укладення розглянуті та відхилені судами у справі №914/3236/14.

Судом у справі №914/3236/14 досліджено, що спірний Інвестиційний договір не потребує погодження Фондом державного майна України, про що також зазначено Фондом державного майна України в своїх поясненнях, положеннями Закону України «Про управління об'єктами державної власності» не передбачено погодження інвестиційних договорів фондом.

У справі №914/3236/14 досліджувались, як підстава для визнання недійсним Інвестиційного договору, твердження, що умови спірного договору порушують норми земельного законодавства щодо цільового використання земельних ділянок та було встановлено, що детальним планом території міста передбачено розміщення на земельній ділянці приміщень побутового корпусу під багатоквартирний будинок з закладами громадського призначення та підземним паркінгом в.м.Львові, на вул.Лемківська, 9, з функцією використання - землі громадського призначення, що спростовує посилання на нецільове використання земельної ділянки.

Також, судом досліджено питання та встановлено наявність у ТОВ «Опора-БКБ» права здійснювати реконструкцію нежитлових приміщень на земельній ділянці в.м.Львові, на вул.Лемківська, 9 на виконання умов Інвестиційного договору, а тому твердження позивача, як на підставу для визнання договору недійсним, що право замовника будівництва передано особі, яка не мала права здійснювати забудову земельної ділянки, відхилені судом.

Як встановлено у справі №914/3236/14 в результаті укладеного інвестиційного договору об'єкт не вибуває із власності держави, оскільки відповідно до умов договору замовник у справі після здачі об'єкта в експлуатацію набуває в установленому порядку приміщення не менше ніж 180 кв.м., виконання сторонами умов інвестиційного договору не передбачає фактичне відчуження нерухомого майна з його переходом у приватну власність, отже укладення Інвестиційного договору не свідчить про порушення порядку відчуження майна та вилучення майна із державної власності, в заявку з чим дані твердження не свідчать про наявність підстав для визнання Інвестиційного договору недійсним.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, підстави для визнання недійсним Інвестиційного договору, які заявлені позивачем у даній справі, були повністю досліджені судом у справі №914/3236/14, спірному договору надано правову оцінку щодо дотримання вимог закону на момент його укладення.

Відповідно до ст.326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Зважаючи на положення частини 1 статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, зокрема і у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Подання даного позову про визнання інвестиційного договору №42 від 07.12.12р. недійсним з тих підстав, які вже були предметом розгляду в іншій справі, яким надана оцінка та щодо яких суд дійшов певних висновків є по суті намаганням переглянути остаточне і обов'язкове для виконання рішення з метою повторної оцінки тих самих доказів за тих самих підстав, що порушує принцип правової визначеності за відсутності виправданих обставин.

Одночасно з цим, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, у зв'язку з чим таке право підлягає захисту.

Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об'єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому.

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена іншою заінтересованою особою лише в тому випадку, якщо вчиненням правочину порушені її права та законні інтереси.

Згідно реєстраційного посвідчення Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 12.09.2002р. приміщення побутового корпусу пл.135,7 кв.м. в м.Львові, по вул.Лемківській 9-А зареєстроване на праві державної власності за ДП "Львівський виробничо-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації".

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 14.05.2016р. за ДП "Львівський виробничо-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації" зареєстроване право власності на нежитлові приміщення загальною площею 183,6 кв.м. за адресою: м.Львів, вул.Лемківська, буд.9а.

Отже, площа приміщень, що належить ДП "Львівський виробничо-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації" збільшилась в результаті укладення Інвестиційого договору, земельна ділянка за адресою: м.Львів, вул.Лемківська, 9а перебуває у постійному користуванні ДП "Львівський виробничо-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації" та із державною власності не вибуває, а відтак, позивач, який не є стороною оспорюваного договору, наявність свого порушеного права та інтересів держави укладенням спірного Інвестиційного договору не довів.

Приймаючи до уваги те, що судом у справі №914/3236/14 вже досліджувалось питання відсутності підстав для визнання Інвестиційного договору недійсним з тих самих підстав, що заявлені позивачем у даній справі, та встановлено, що лист Державної інспекції сільського господарства №33-8-11/5476 від 17.10.2012 року є належним доказом на підтвердження висловлення згоди на укладення Інвестиційного договору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним рішення Державної інспекції сільського господарства України про дозвіл на укладення інвестиційного договору від 07.12.2012 р. №42, яке оформлене листом Державної інспекції сільського господарства України №33-8- 11/5476 від 17.10.2012 р. (з підстав того, що така згода мала б бути оформлена наказом) та відсутність підстав для визнання недійсним Інвестиційного договору від 07.12.2012 р. №42.

Решта позовних вимог є похідними від позовної вимоги про визнання недійсним Інвестиційного договору від 07.12.2012 р. №42, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

З огляду на те, що судом відмовлено у задоволенні позову по суті, подана відповідачем-1 заява про застосування строку позовної давності залишається судом без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.74, 76-80, 129, 236 - 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили через 20 днів з моменту виготовлення повного тексту рішення в разі не оскарження його в установленому порядку. Рішення може бути оскаржене в 20-денний строк до суду апеляційної інстанції.

Суддя Шкурдова Л.М.

Дата складення тексту рішення:20.12.18