ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/801/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Бендерук Є.О.

за участю представників учасників справи:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фірми «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення Господарського суду Одеської області від 19.09.2018, ухвалене суддею Демешиним О.А. в м. Одесі, повний текст якого складено 25.09.2018

у справі № 916/801/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Вімексім»

до відповідача: Фірми «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

про: стягнення 2 701 839, 60 грн. збитків

з підстав неналежного виконання умов договору, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вімексім» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Фірми «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про повернення 740,230 т ячменю 3-го класу, українського врожаю 2016 року, переданого відповідно до складської квитанції на зерно від 22.09.2016 №9 до договору поставки від 22.09.2016 № ВКЯ 22/09-16-01Д.

Позов мотивовано невиконанням відповідачем вимог щодо повернення переданого йому на зберігання товару - ячменю вартістю 2 701 839, 60 грн., який було поставлено на виконання умов договору поставки від 22.09.2016 № ВКЯ 22/09-16-01Д і щодо якого відповідачу сплачено грошові кошти в загальній сумі 2 701 839,60 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.05.2018 за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі за правилами загального провадження.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.05.2018 Товариству з обмеженою відповідальністю «Вімексім» відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову по справі № 916/801/18.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 26.06.2018 вказану ухвалу суду скасовано, накладено арешт на 740,230 т ячменю 3-го класу, врожаю 2016, що зберігається Фірмою «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю за адресою: Одеська область, Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Железнякова, 4 (на території портопункту «Кілія»), на підставі складської квитанції на зерно від 22.09.2016 р. № 9.

19.07.2018 позивач завернувся до суду із заявою про зміну предмету позову, згідно якої просив суд стягнути з відповідача збитки у розмірі вартості втраченого майна в сумі 2 701 839,60 грн., з огляду на встановлені під час виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 26.06.2018 обставини відсутності майна за місцем зберігання.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.09.2018 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вімексім» задоволено повністю: з Фірми «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вімексім» стягнуто 2 701 839, 60 грн. збитків та 40 527, 59 грн. судового збору.

Рішення мотивоване тим, що між сторонами, в порядку ч. 3 ст. 936 Цивільного кодексу України було укладено договір зберігання шляхом посвідчення Фірмою «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю прийняття на зберігання від Товариства з обмеженою відповідальністю «Вімексім» по складській квитанції № 9 від 22.09.2016 ячменю 3-го класу врожаю 2016 у кількості 740,230 тон., що також підтверджується доданими до справи копіями підписаних сторонами по справі актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), копіями податкових накладних та квитанцій про реєстрацію податкових накладних та подальшим неналежним виконанням з боку відповідача своїх обовязків, що призвело до втрати майна та спричинення позивачу збитків у розмірі його вартості.

Не погодившись з означеним рішенням суду, Фірма «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 19.09.2018 по справі № 916/801/18 скасувати, у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вімексім» до Фірми «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 2 701 839, 60 грн. збитків з підстав неналежного виконання умов договору відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, зазначаючи, що зобовязання за договором поставки від 22.09.2016 № ВКЯ 22/09-16-01Д були припинені 22.09.2016, у звязку з його повним виконанням сторонами, і, як наслідок, відповідач після оформлення видаткової накладної 22.09.2016 № РН-0000032 не відповідає за переданий ним товар; складська квитанція на зерно № 9 від 22.09.2016 є лише підтвердженням наявності товару у продавця та за своєю формою та змістом не відповідає передбаченим законодавством вимог типових форм документів, якими оформлюються відповідні правовідносини зі зберігання майна; складська квитанція на зерно № 9 від 22.09.2016 є формою підтвердження наявності в порту у продавця готового для відвантаження товару, тому не може тлумачитися як письмова форма укладення договору зберігання; вимога позивача від 08.12.2017 організувати відвантаження ячменю 3-го класу, що знаходиться у відповідача на зберіганні згідно договору №22/15 ТЕО від 22.06.2015 на автотранспорт у кількості 1152,854 т не містить правового звязку зі складською квитанцією на зерно № 9 від 22.06.2016; за змістом рішення неодноразово зазначається ТОВ «Вімексім Трейд», яке не являється стороною у справі; позивач за змістом заяви про зміну предмету позову одночасно зміни і предмет і підстави позову, тому у суду були законні підстави відмовити у задоволенні такої заяви; за умовами ЕХW - Франко-склад (у редакції Інкотермс 2010) продавець вважається таким, що виконав свої обовязки з постачання, коли він надав товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві чи в іншому названому місці і не відповідає за завантаження товару на транспортний засіб.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.10.2018 за апеляційною скаргою Фірми «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу.

08.11.2018 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Вімексім» надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення Господарського суду Одеської області від 19.09.2018 по справі № 916/801/18 без змін.

Позивач зазначає, що апелянт під час розгляду справи судом першої інстанції не заперечував того факту, що ним вивезено 740,23 т ячменю у невідомому напрямку, тобто він фактично визнав факт прийняття на зберігання спірного майна; не вважається зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин; апелянт під час розгляду справи жодний доказ позивача не ставив під сумнів та не заперечував проти їх належності та допустимості; матеріали справи не містять доказів вивезення позивачем з території відповідача ячменю 3-го класу у кількості 740,23 т; складська квитанція № 9 від 22.09.2016 не була видана на виконання умов договору поставки, а посилання в ній на даний договір є підтвердженням підстави виникнення у позивача права власності на майно; серед видів діяльності апелянта є «Код КВЕД 52.10 Складське господарство»; склад апелянта не сертифікований, тому посилання апелянта на нормативні акти, якими регулюються правовідносини зі зберігання зерна на сертифікованих складах є недоречними; складська квитанція містить описку щодо строку повернення спірного майна.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.11.2018 призначено справу № 916/801/18 до розгляду на 14.12.2018 о 14:30 год.

13.12.2018 від позивача надійшла заява про залучення судових актів у справах №916/270/18 та № 916/271/18.

В судовому засіданні від 14.12.2018 відповідачем заявлене клопотання про зупинення провадження у справі № 916/801/18 до набрання законної сили рішенням у справі №902/271/18 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вімексім» заборгованості по договору транспортно-експедиторського обслуговування № 22-15 ТЭО від 22.06.2015 у розмірі 3695159,48грн.

Заява мотивована тим, що в межах справи № 902/271/18 надано докази того, що товар, у тому числі, й по договору поставки № ВКЯ 22/09-16-01Д від 22.09.2016, було завантажено Фірмою «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на теплохід Товариства з обмеженою відповідальністю «Вімексім» - «Порада».

17.12.2018 від позивача надійшла заява про залишення заяви про зупинення провадження у справі без задоволення, за змістом якої останній наголошував, що апелянт, будучи обізнаним про хід розгляду справ № 916/801/18 та № 902/271/18, не довів той факт, що ним з поважної причини не могло бути подано суду першої інстанції відповідні докази та заяву, як того вимагають положення ч. 9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, а отже такі дії відповідача на стадії апеляційного перегляду слід кваліфікувати як зловживання процесуальними правами, що полягають у намаганні затягнути розгляд справи. Крім того, позивач також заперечив проти залучення наданого позивачем в підтвердження заявленого клопотання детального розрахунку заборгованості по договору транспортно-експедиторського обслуговування № 22-15 ТЭО від 22.06.2015, вказаний документ не досліджувався судом в межах справи № 902/271/18, відсутні дані, які свідчать про подання вказаного документу суду, оскільки позов не містить посилань на такий документ, а в межах справи № 902/271/18 було подано виключно додаток № 1, який не є тотожним документу, що долучений до заяви про зупинення. Додатково, позивач просив залучити копію додатку №1, який був доданий відповідачем до заяви про усунення недоліків, отриманої судом по справі № 902/271/18 від 19.06.2018.

17.12.2018 від скаржника надійшли додаткові пояснення до заяви про зупинення провадження у справі, за змістом яких останній, посилаючись на зміст судового рішення від 03.12.2018 у справі № 902/271/18, вважав недоведеним обставини протиправного утримання спірного товару.

В судовому засіданні подане скаржником клопотання про зупинення провадження у справі розглянуто та відхилено зважаючи на наступне.

Статтею 227 Господарського процесуального кодексу України передбачено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадках об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Підставою для зупинення провадження у справі є об'єктивна неможливість розгляду господарської справи до вирішення пов'язаної справи іншим судом.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з'ясовані та встановлені у даному процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з'ясовувати чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

Між тим, заявником належним чином не доведено обставин, які впливали б на збирання та оцінку доказів у справі № 916/801/18 та які б свідчили саме про неможливість її розгляду до набрання законної сили рішенням у справі № 902/271/18. Адже, належним чином здійснюючи процесуальні права відповідач не був обмежений у доведенні власної правової позиції та надання суду першої інстанції доказів, які б у встановленому порядку спростовували викладені позивачем в обгрунтування заявлених вимог обставини. Саме лише посилання заявника на повязаність справ не може бути визнано достатньою підставою для зупинення провадження.

В свою чергу, в силу приписів пункту 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України, суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У світлі наданої копії судового рішення у справі № 902/271/18, а також змісту та обсягу досліджуваних судом в межах цієї справи доказів та розрахунків, наявність обставин, що унеможливлюють розгляд справи № 916/801/18 до набрання законної сили рішенням у справі № 902/271/18 не можна визнати доведеними.

Колегія суддів також враховує, що виходячи зі змісту ч. 3 ст. 195 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1 - 3 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів зазначає наступне.

22.09.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вімексім» (далі покупець, позивач, ТОВ «Вімексім») та Фірмою «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - постачальник, відповідач, Фірма «Давос» у формі ТОВ) було укладено договір поставки №ВКЯ 22/09-16-01Д (далі Договір), відповідно п.1.1 якого постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки покупцеві ячмінь 3-го класу врожаю 2016 року (далі - ОСОБА_3), а покупець зобовязується прийняти вказаний ОСОБА_3 і сплатити за нього передбачену договором грошову суму.

ОСОБА_3 поставляється на умовах EXW Франко-склад (в редакції Інкотермс 2010) за адресою: Зерновий комплекс Фірми «Давос» на території портопункту Кілія, Одеська область, м. Кілія, вул. Железнякова, 4, надалі іменується як «Зерновий склад». ( п. 1.2. Договору)

Згідно п. 2.1. Договору постачальник зобовязаний поставити покупцю ОСОБА_3 в кількості, що в заліковій вазі складає 740, 23 тон (+/- 10 за вибором покупця).

Ціна товару за 1 тонну складає 3650, 00 грн., в т.ч. ПДВ 608, 33 грн. (п.3.1. Договору)

Постачальник зобовязується завантажити ОСОБА_3 в транспортний засіб покупця, якщо ОСОБА_3 вивозиться з підприємства продавця.

У п. 5.1, 5.2, 5.3 Договору передбачено, що товар постачається у повному обсязі у термін до 31.12.2016 включно. Обов'язок постачальника щодо поставки товару вважається виконаним із моменту оформлення складської квитанції зернового складу на ім'я покупця. Датою поставки є дата оформлення зазначеної складської квитанції зернового складу. Право власності на товар, а також ризик випадкової загибелі товару переходить від постачальника до покупця в момент передачі товару.

Постачання товару підтверджується такими документами: а) видатковою накладною, виписаною за довіреністю покупця, і підписами представника покупця про отримання товару; б) складською квитанцією зернового складу, зареєстрованою в ДП «Держреєстри України» та оформленою на ім'я покупця; в) податковою накладною, заповненою та зареєстрованою відповідно до чинного законодавства України; г) рахунком-фактурою постачальника з точним зазначенням кількості, ціни продукції з ПДВ, всього до сплати; д) товаро-транспортною накладною, що свідчить про прийняття товару до перевезення, якщо ОСОБА_3 вивозиться з підприємства продавця (п.5.4 Договору).

Оплата за цим Договором проводиться шляхом їх безготівкового перерахування на поточний рахунок постачальника протягом 3 (трьох) банківських днів з дати отримання рахунку-фактури на оплату ОСОБА_3 від постачальника. (п. 6.1 Договору)

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором (пункт 11.2 договору).

На виконання умов укладеного договору відповідач поставив позивачеві ОСОБА_3 на суму 2 701 839, 50 грн., про що свідчать наявні у матеріалах справи копії видаткової накладної від 22.09.2016 № РН-0000032, податкової накладної від 22.09.2016 № 2, а відповідач оплатив ОСОБА_3, що підтверджується копіями платіжних доручень № 166 від 26.09.2016 на суму 1 430 000,00 грн., № 158 від 23.09.2016 на суму 950 000,00 грн., № 150 від 22.09.2016 на суму 321 839, 50 грн. Зазначені документи складені з посиланням на Договір.

Позивач у позовній заяві стверджує, що після отримання товару, його було прийнято відповідачем на зберігання по складській квитанції № 9 від 22.09.2016.

З її змісту вбачається, що Зерновий комплекс Фірми «Давос», який розташований на території портопункту Кілія, Одеська область, м. Кілія, вул. Железнякова, 4 прийняв на зберігання від ТОВ «Вімексім» на підставі Договору ячмінь 3-го класу, рік врожаю 2016 вагою 740,230 т, і Зерновий комплекс Фірми «Давос» зобовязується зберігати зерно в строк до 01.05.2016 року та видати ТОВ «Вімексім» в кількості 740, 230 тон. Зазначена складська квитанція підписана відповідачем.

Позивач зазначав, що з відповідачем у нього наявні сталі правовідносини зі зберігання ячменю, на підтвердження чого надав суду копії складських квитанції за період з 17.08.2016 до 16.03.2017, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) та податкових накладних. Із зазначених актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) вбачається, що відповідач надавав позивачу послуги зі зберігання ячменю 3 класу, проте позивач зазначив, що з жовтня 2017 року відповідач перестав надавати йому такі акти.

Листом від 08.12.2017 вих. № 12/24 позивач звернувся до відповідача з вимогою відвантажити товар, що знаходиться у нього на зберіганні згідно договору № 22/15 ТЄО від 22.06.2015 в кількості 1152,854 т, підтвердити дату можливого відвантаження.

ТОВ «Вімексім» вказує, що цього ж дня він направив відповідачу електронний лист з проханням уточнити норми навантаження зернових на автотранспорт і підтвердити постановку автотранспорту під відвантаження на 11 грудня 2017 року, на підтвердження чого надав скріншот екрану монітора компютера.

16.04.2018 позивач звернувся до відповідача з листом вих. № 04.37 стосовно повернення майна, у якому ТОВ «Вімексім» вимагав повернути прийняте за зберігання майно: ячмінь 3-го класу врожаю 2016 року, прийнятий Фірмою «Давос» у формі ТОВ за складськими квитанціями: від 22.09.2016 № 9, 18.01.2017 № 33, 23.09.2016 № 10, 26.09.2016 № 11, 29.12.2016 № 20, 06.02.2017 № 24, 13.01.2017 № 21, 16.01.2017 № 22, 16.03.2017 № 25, та зазначив загальний обєм ячменю, що підлягає поверненню 23.04.2018 року - 1792, 48 т.

Позивач стверджує, що відповідач вимоги щодо повернення майна не виконав, що і стало підставою для звернення з позовом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 626 - 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 692 цього Кодексу унормовано, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

За змістом статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже було зазначено судом, відповідач посилаючись на обставини виконання сторонами договору поставки від 22.09.2016 №ВКЯ 22/09-16-01Д, а також положення ст. 598, 599, 662, 664, 692, 712 Цивільного кодексу України, вважає зобовязання за Договором такими, що були припинені 22.09.2016, у звязку з повним виконанням сторонами прийнятих на себе зобовязань.

Разом з тим, предметом спору у цій справі є вимога ТОВ «Вімексім» про зобов'язання Фірми «Давос» у формі ТОВ відшкодувати 2 701 839, 60 грн. збитків, які обґрунтовані положеннями статей 936, 950, 951, 953 Цивільного кодексу України та прийняттям відповідачем на зберігання товару, що підтверджується складською квитанцією № 9 від 22.09.2016.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з моменту отримання ячменю 3-го класу врожаю 2016 року по видатковій накладній № РН-0000032 від 22.09.2016 на підставі договору поставки №ВКЯ 22/09-16-01Д від 22.09.2016, до позивача перейшло право власності на 740,23 тон ячменю 3-го класу, українського походження, врожаю 2016 вартістю 2701839,50 грн., і оскільки даний факт визнається сторонами по справі, він не потребує доказування.

За змістом ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 937 Цивільного кодексу України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення (ч. 1, 2 ст.938 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 949 цього Кодексу зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. (ч. 1 ст. 950 Цивільного кодексу України)

Згідно п.1 ч. 1 ст. 951 Цивільного кодексу України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем:у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

Зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (ст.953 Цивільного кодексу України).

Зі змісту складської квитанції від 22.09.2016 № 9 вбачається, що Зерновий комплекс Фірми «Давос», який розташований на території портопункту Кілія, Одеська область, м. Кілія, вул. Железнякова, 4 прийняв на зберігання від ТОВ «Вімексім» на підставі Договору ячмінь 3-го класу, рік врожаю 2016 вагою 740,230 т, і Зерновий комплекс Фірми «Давос» зобовязується зберігати зерно в строк до 01.05.2016 року та видати ТОВ «Вімексім» в кількості 740, 230 тон.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. (ч.3 ст. 937 Цивільного кодексу України)

Зі змісту ст. 961 Цивільного кодексу України вбачається, що складська квитанція є складським документом і видається на підтвердження прийняття товару.

Аналіз зазначеної статті дає можливість зробити висновок, що між позивачем та відповідачем в порядку ч. 3 ст. 937 Цивільного кодексу України було укладено договір зберігання. Письмова форма договору сторонами дотримана, складська квитанція відповідачем підписана.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що оскільки у складській квитанції № 9 від 22.09.2016 міститься описка у даті до якої відповідач зобовязався зберігати ячмінь (у квитанції такою датою визначено 01.05.2016), оскільки ця дата передує даті видачі відповідачем вказаної квитанції (22.09.2016), слід вважати, що строк зберігання ячменю у договорі між сторонами не був встановлений.

Отже, у даному випадку, до договору зберігання слід застосовувати положення ч. 2 ст. 938 Цивільного кодексу України, а саме: якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Судом встановлено, що 16.04.2018 позивач звертався до відповідача з листом вих. № 04.37 стосовно повернення майна, у якому вимагав повернути прийняте за зберігання майно: ячмінь 3-го класу врожаю 2016 року, прийнятий Фірмою «Давос» у формі ТОВ, в тому числі за складською квитанцією від 22.09.2016 № 9 до 23.04.2018.

Однак, оскільки актом приватного виконавця від 11.07.2018, складеного при виконанні постанови Одеського апеляційного господарського суду від 26.06.2018 про арешт 740,230 т ячменю 3-го класу, встановлено відсутність майна за адресою його зберігання, відповідач, відповідно до вимог ст. 951 Цивільного кодексу України повинен відшкодувати поклажодавцеві збитки, завдані втратою речі у розмірі її вартості.

Крім того, згідно пункту п.5.4 «д» Договору постачання товару підтверджується товарно-транспортною накладною, що свідчить про прийняття товару до перевезення, якщо ОСОБА_3 вивозиться з підприємства продавця.

Матеріали справи не містять доказів вивезення позивачем з території відповідача ОСОБА_3 у кількості 740, 230 т.

З інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що до видів діяльності відповідача віднесено Код КВЕД 52.10 Складське господарство, а відтак останній має право надавати послуги зі зберігання.

Посилання апелянта на нормативно-правові акти, яким врегульовані правовідносини із зберігання зерна на сертифікованих складах, а саме: Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» від 04.07.2002, Закону України «Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва» від 23.12.2004, Постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку випуску бланків складських документів на зерно, їх передачі та продажу зерновим складам та типового договору складського зберігання зерна» від 11.04.2003 № 510, є недоречними з огляду на наступне: п. 15 ст. 1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» встановлено, що зерновий склад - це субєкт підприємництва, що є власником зерносховища і надає фізичним та юридичним особам послуги із зберігання зерна з видачею складських документів на зерно та в передбаченому законом порядку отримав право на здійснення такої діяльності шляхом участі в Гарантійному фонді виконання зобовязань за складськими документами на зерно; згідно ч. 2 ст. 52 цього ж Закону участь зернових складів у Гарантійному фонді є обовязковою.

Відповідачем до матеріалів справи не надано жодних доказів того, що останній є учасником Гарантійного фонду, тому аналіз змісту складської квитанції № 9 від 22.09.2016 з урахуванням вимог вищезазначених нормативно-правових актів не може бути визнаний обґрунтованим.

З приводу доводів скаржника щодо одночасної зміни позивачем предмету та підстав позову за поданою ним заявою про зміну предмету позову колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Положення ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України надають позивачу право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання.

При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Суд враховує, що обставинами, на яких ґрунтувались вимоги позивача (підставою позову), як у позовній заяві, так і у заяві про зміну предмета позову є порушення відповідачем договору зберігання у вигляді неповернення переданого на зберігання майна за вимогою поклажодавця.

Нормами ст. 599 Цивільного кодексу України, ст. 202 Господарського кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України).

Пунктом 4 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Статтею 224 Господарського кодексу України зазначається, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено; під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Аналогічні по своїй суті положення стосовно збитків містяться у ст. 22 Цивільного кодексу України.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства (ст. 225 Господарського кодексу України).

За змістом положень ч. ч. 1, 2 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Пунктом 1 частини 1 статті 951 Цивільного кодексу України передбачено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

Як вбачається з матеріалів справи та з'ясовано судом, вартість товару підтверджується наявними у матеріалах справи копіями видаткової накладної від 22.09.2016 № РН-0000032 та платіжних доручень № 166 від 26.09.2016 на суму 1 430 000,00 грн., № 158 від 23.09.2016 на суму 950 000,00 грн., № 150 від 22.09.2016 на суму 321 839, 50 грн.

А відтак, судом правомірно встановлено, що в порушення приписів ст. ст. 11, 14, 938, 949 Цивільного кодексу України, ст. ст. 173, 174, 193 Господарського кодексу України позивачу не було повернено товар, переданий на відповідальне зберігання.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу Фірми «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду Одеської області від 19.09.2018 у справі № 916/801/18 слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 19.09.2018 - без змін.

Судові витрати, повязані з апеляційним розглядом даної справи, відповідно до правил ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фірми «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 19.09.2018 у справі № 916/801/18 залишити без змін.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, передбаченими ст.ст. 287-288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17.12.2018.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Н.М. Принцевська

ОСОБА_4