Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/66/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Антонова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - директор НОМЕР_1 від 10.10.1996;

від відповідача: Слівінський А.О. - довіреність № б/н від 15.02.2017;

від третьої особи1: не прибув;

від третьої особи2: не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

до Фізичної особи-підприємця Веселовського Геннадія Павловича

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1) Коростишівської міської ради;

2) Комунального підприємства "Міський ринок" Коростишівської міської ради

про стягнення 132940,80 грн (з урахуванням заяви №271 від 05.09.2018)

Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Фізичної особи - підприємця Веселовського Геннадія Павловича 132940,80 грн. неустойки у розмірі подвійної плати за користування торговим місцем.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 28.02.2017 (а.с. 67-68, т.1) позов Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" задоволено. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Веселовського Геннадія Павловича на користь позивача 58128,00 грн неустойки та 1600,00 грн судового збору. Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 26.04.2017 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Коростишівську міську раду (а.с. 114).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 рішення Господарського суду Житомирської області від 28.02.2017 залишено без змін.

Постановою Верховного суду України від 11.04.2018 постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 та рішення господарського суду Житомирської області від 28.02.2017 у справі №906/66/17 скасовано. Справу передано на новий розгляд до господарського суду Житомирської області.

Скасовуючи рішення господарського суду Житомирської області від 28.02.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 у справі № 906/66/17 Верховний Суд зробив висновки, що під час нового розгляду справи господарським судам слід взяти до уваги викладене у цій постанові, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір з належним обґрунтуванням мотивів та підстав такого вирішення у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи.

Обґрунтовуючи свою позицію, Верховний Суд, зокрема, зазначив, що неустойка, стягнення якої передбачено ч.2 ст. 785 цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов'язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст.614 Цивільного кодексу України. ...За приписами статті 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. ...Матеріали справи не містять документів, які б свідчили про те, що орендодавець (позивач) у строк, встановлений статтею 764 Цивільного кодексу України, заперечував проти дій відповідача щодо користування спірними об'єктами оренди. Водночас, матеріали справи не містять і документів про виконання відповідачем свого обов'язку, визначеного у п.4.3.8 договору, згідно з яким останній зобов'язаний у 7-денний термін звільнити об'єкт оренди та повернути його орендодавцеві, що цілком узгоджується із зазначеними вище положеннями ч.1 ст.785 Цивільного кодексу України. Встановлення факту користування орендарем спірними об'єктами за відсутності заперечень орендодавця з цього приводу є істотними обставинами справи, дослідження яких є необхідним для правильного вирішення спору у справі. Проте суди належної уваги цьому не приділили, обмежившись лише посиланням на п.6.3 договору. Дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" про стягнення неустойки з відповідача, починаючи з 01.01.2016, суди попередніх інстанцій не надали також належної оцінки п. 4.3.8 договору, у якому визначено 7-денний строк на вчинення ФОП Веселовським Г.П. відповідних дій, у сукупності з положеннями цивільного законодавства, якими врегульовано питання строку виконання зобов'язання та правових наслідків невиконання чи неналежного виконання такого зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції є обов'язковими для суду першої інстанції та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 15.08.2018 справу №906/66/17 розподілено судді Вельмакіній Т.М.

Ухвалою суду від 20.08.2018 суддя Вельмакіна Т.М. прийняла справу до свого провадження та ухвалила здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Також вказаною ухвалою призначено підготовче засідання.

06.09.2018 через загальний відділ суду від директора ПК "Кооперативний ринок" надійшла позовна заява №271 від 05.09.2018, з врахуванням правової позиції викладеної у постанові ВГСУ від 11.04.2018, з додатками. Згідно вказаної заяви позивач збільшив період нарахування неустойки та просив стягнути її у збільшеній сумі - 132940,80 грн. (а.с. 58-61, т.2).

Суд розцінив вказану заяву як заяву про збільшення розміру позовних вимог та ухвалив прийняти до розгляду (а.с. 97, т.2). Спір вирішується з урахуванням заяви №271 від 05.09.2018.

Ухвалою суду від 11.10.2018 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів (164, т.2).

Ухвалою суду від 16.11.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Комунальне підприємство "Міський ринок" Коростишівської міської ради. Вказаною ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

17.12.2018 через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, з додатком (а.с. 217-221, т.2)

Представник позивача позов підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви №271 від 05.09.2018.

Представник відповідача позов заперечив з мотивів, викладених у відзивах на позовну заяву (а.с. 4-49, 101-103, т.2). Просив зупинити провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням у справі №906/1060/18. Своє клопотання представник обгрунтував тим, що встановлення обставин самовільного захоплення позивачем земельної ділянки, на якій останній здійснює діяльність ринку, беззаперечно мають значення для правильного вирішення спору у даній справі. Пояснив, що у випадку, якщо позивачу у встановленому порядку земельна ділянка територіальною громадою у власність або користування не надавалась, то його незаконна діяльність не підпадає під нормативне врегулювання поняття ринку, що в свою чергу є доказом протиправності справляння ним орендної плати та інших платежів з суб'єктів господарювання за користування територією ринку. Зазначив, що всі одержані позивачем доходи від такої незаконної діяльності підлягатимуть стягненню в дохід місцевого бюджету. При цьому представник відповідача вказав, що оскільки провадження за позовом міської ради було відкрите судом 11.12.2018, останній об'єктивно не міг заявити таке клопотання раніше.

Відповідно до п.5 ч.1. ст.227 ГПК України, суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатись на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зі змісту наведеної норми випливає, що причиною зупинення провадження у справі є об'єктивна неможливість її розгляду до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів, тощо, що не можуть бути з'ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.

Під об'єктивною неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

Предметом дослідження у даній справі є обґрунтованість нарахування неустойки за користування торговельними майданчиками на підставі ст. 764 ЦК України. Предметом дослідження у справі №906/1060/18 є обґрунтованість вимоги звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки комунальної форми власності площею 1,2 га, що знаходиться за адресою: Житомирська область, м. Коростишів, вул. Шевченка, 40 та належить територіальній громаді міста Коростишева.

Оскільки предмет позову у даний справі не пов'язаний з предметом позову у справі №906/1060/18, суд дійшов висновку, що розгляд господарським судом Житомирської області цієї справи жодним чином не перешкоджає розгляду справи № 906/66/17, будь-яких обставин, що унеможливлюють самостійне дослідження судом наданих учасниками справи доказів під час розгляду даної справи і встановлення відповідних фактів, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідачем не наведено.

За вказаного, наведені відповідачем обставини, не є підставою для зупинення провадження у справі № 906/66/117, у зв'язку з чим судом ухвалено відмовити у задоволенні вказаного клопотання. Судом також враховується, що у разі встановлення у справі №906/66/17 обставин, які можуть вплинути на справу №906/66/17, відповідач не позбавлений можливості звернутись із заявою про перегляд справи за нововиявленими обставинами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

31.12.2013 між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (позивач, орендодавець) та Приватним підприємцем Веселовським Генадієм Павловичем (відповідач, орендар) укладено Договір оренди №184 (далі - Договір (а.с. 15-16, т.1)), предметом якого сторони визначили торгівельні майданчики №147 та №148 загальною площею 18 кв.м і 18 кв.м, місцезнаходження яких зазначене на плані розміщення торговельних місць ринку (далі - об'єкт оренди).

Об'єкт оренди надається орендодавцем у тимчасове платне користування орендарю для провадження торговельної діяльності (п.1.3 договору).

Орендна плата складає 1038,60 грн, 1038,60 грн на місяць та вноситься орендарем на розрахунковий рахунок або в касу орендодавця до 10 числа місяця, за який проводиться оплата (п.3.1 договору).

Договір укладено на 1 рік і діє з 01.01.2014 до 31.12.2014 включно (п.6.1 договору).

Додатковою угодою від 28.01.2015 (а.с. 17, Т.1) сторони пролонгували Договір №184 на термін з 01.01.2015 по 31.12.2015.

В подальшому, як вказує позивач, орендар не виконав умови п. 6.3., не подав заяву про намір укласти договір, тому, відповідно до його п. 6.1, договір діяв до 31.12.2015.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що згідно п. 7.4 Договору, відповідачу направлялося повідомлення №61 від 12.01.2016 про припинення договору з 31.12.2015. Однак, орендар не виконав умови ч. 1 ст. 785 ЦК України і продовжує використовувати торговельні майданчики в своїй господарській діяльності без договору, тому на підставі ч.2 ст. 785 ЦК України, йому нараховано неустойку, яка за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 склала 49852,80грн.

У заяві №271 від 05.09.2018 (а.с. 58-61, т.2) позивач збільшив розмір позовних вимог до 132940,80грн, зазначивши, що відповідач і на даний час використовує торгівельні майданчики, навмисно не укладає договір оренди, помилково вважаючи, що має укласти договір оренди з Коростишівською міською радою, стверджуючи, що позивач надає в оренду земельну ділянку а не торгівельні майданчики. Вважає, що питання про право на земельну ділянку має оскаржувати саме власник земельної ділянки - Коростишівська міська рада.

Позивач вважає, що вина відповідача є доведеною, оскільки невиконання зобов'язань цивільного законодавства з метою використання торгових майданчиків № 147 та №148 в своїй господарській діяльності свідчить про наявність умислу у відповідача.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 30.08.2018 (а.с. 48-49, т.2) стверджує, що після закінчення строку дії договору, у передбачений 7-денний строк, об'єкт оренди було повернуто, однак акт приймання-передачі не складався, враховуючи, що таке зобов'язання не встановлено як договором так і господарським та цивільним кодексами. Стверджує, що доказом повернення об'єктів оренди одразу після закінчення строку дії договору є акт демонтажу тимчасової торгівельної конструкції, а також акт виконаних робіт з такого демонтажу підрядником (а.с. 104,105, т.2). Вважає, що саме фактичною відсутністю такої конструкції на об'єктах оренди пояснюється відсутність з моменту закінчення строку дії договору будь-яких претензій та заперечень позивача стосовно продовження користування торговельними майданчиками. Стверджує, що не міг не повернути вказані об'єкти, оскільки відповідно до п. 4.2.5 Договору, його конструкції було б переміщено у примусовому порядку. Зауважує, що якби не повернув об'єкти оренди, договір вважався б продовженим на той самий строк в силу ст. 764 ЦК України.

За вказаного, відповідач вважає, що за будь-яких обставин, враховуючи відсутність заперечень позивача, стягнення неустойки є неправомірним.

Пояснює, що долучене позивачем до матеріалів справи повідомлення від 23.01.2015 №78 не свідчить про висловлення заперечень з моменту закінчення договору 31.12.2015, оскільки Додатковою угодою до договору оренди сторони пролонгували орендні відносини до 31.12.2015. Довідка позивача про те, що ним засобами гучномовця було оголошено відповідне повідомлення, на думку відповідача, не може бути належним доказом у справі, вважає його сфальсифікованим.

Крім того, відповідач вважає, що безспірним доказом того, що після закінчення строку дії договорів позивача з суб'єктами господарювання, останній не висловлював жодних заперечень з приводу продовження користування ними, є публічна оферта позивача - повідомлення позивача від 19.02.2016 №24 (а.с. 144, т.2).

У відзиві від 21.09.2018 (а.с. 101-103, т.2) відповідач стверджує, що подане позивачем повідомлення №61 від 12.01.2016, згідно якого позивач заперечує щодо продовження користування відповідачем об'єктів оренди, є сфальсифікованим та на його адресу не направлялося. При цьому відповідач вказує, що: - лист №61 датовано 12.01.2016, хоча повідомлення позивача аналогічного змісту (також сфальсифіковане), начебто направлене дружині, датоване 22.01.2016 та носить вихідний №54; - повідомлення позивача від 19.02.2016, про пролонгацію договорів оренди з підприємцями на 2016, яке дійсно розповсюджувалось серед орендарів, носить вихідний номер 24; - як доказ направлення повідомлення №61 позивач надав копію опису вкладення до цінного листа без квитанції відділення зв'язку про відправлення такого листа (надання поштових послуг) та без повідомлення про вручення; - сам опис не містить обов'язкових реквізитів: номеру поштового відправлення, найменування об'єкта поштового зв'язку, прізвища та підпису працівника, що перевірив відправлення; - такий документ (основний при стягненні неустойки) подається позивачем тільки через два роки після звернення до суду, при новому розгляді справи, після висловлення позиції Верховним судом про його відсутність у справі.

Аналогічно сфальсифікованим відповідач вважає і акт від 10.09.2018, підписаний бухгалтером, контролером і керівником позивача, про перебування конструкцій на торгівельних майданчиках. Стверджує, що металеві конструкції ним було демонтовано одразу після закінчення строку дії договору та переміщено на належну Коростишівській міській раді земельну ділянку, доказами чого є довідки Коростишівської міської ради, акт демонтажу металевих конструкцій та акт виконаних робіт з демонтажу металевих конструкцій.

Також відповідач у відзиві зазначає, що його торгівельні конструкції перебувають на зовсім іншому місці на ринку, як з дозволу власника земельної ділянки - Коростишівської міської ради, так і суб'єкта господарювання, який уповноважений місцевою владою здійснювати діяльність ринку - Комунального підприємства "Міський ринок".

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши приписи законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши вказівки, що містяться в Постанові Верховного Суду від 11.04.2018, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 2 ст.11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, в тому числі, є договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 759 ЦК України та ст. 283 ГК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

З укладеного сторонами договору оренди від 31.12.2013 вбачається, що предметом договору є торгівельні майданчики №147 та №148 загальною площею 18 і 18 кв.м., місцезнаходження яких зазначене на плані розміщення торговельних місць ринку (п. 1.1. Договору). За пунктом 6.1. Договору, останній діяв з 01.01.2014 до 31.12.2014. Додатковою угодою від 28.01.2015 (а.с. 17, Т.1) сторони пролонгували Договір №184 на термін з 01.01.2015 по 31.12.2015.

Оскільки підставою звернення позивачем до суду стало нарахування неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, у зв'язку з використанням відповідачем торгівельних майданчиків після закінчення строку дії договору оренди від 31.12.2003, слід зазначити наступне.

Як закріплено в ст. 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Враховуючи, що неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних відносин і для притягнення наймача, який порушив зобов'язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 Цивільного кодексу України.

Так, ч. 1 ст. 614 ЦК України обумовлено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, необхідно встановити існування обставини, за яких орендар зобов'язаний був передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов'язку не виконав, тобто необхідно дослідити наявність вини (умислу або необережності) у особи, яка порушила зобов'язання, відповідно до вимог ст. 614 Цивільного кодексу України.

Верховний Суд України у своїх висновках щодо застосування ч.2 ст.785 ЦК України зазначав, що для застосування наслідків, передбачених ч.2 ст.785 ЦК України, необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно не виконав цього обов'язку (аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі №3-70гс14).

Дійсно, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем п. 4.3.8. Договору, згідно якого останній зобов'язаний у 7-денний термін звільнити об'єкт оренди та повернути його орендодавцеві.

Пунктом 4.3.8. Договору оренди сторони визначили, що орендар зобов'язаний у разі припинення або розірвання Договору у 7-ми денний термін звільнити об'єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об'єкта оренди з вини орендаря.

Наданий позивачем Акт (а.с. 94, т.2) про те, що павільйон, розміщений на торгівельних майданчиках №147 і №148 не демонтовано та використовується Веселовським Г.П. судом не вважаються належним доказом, оскільки він складений в односторонньому порядку. На поданому позивачем в якості доказу відеозаписі, який було оглянуто в судовому засіданні, не можливо ідентифікувати зображену металоконструкцію.

Наданий відповідачем Акт про демонтаж торгівельної конструкції ФОП Веселовського Г.П., що розміщувалась на території ринку в м. Коростишеві за адресою: вул. Шевченко, 40 (а.с. 104, 105 т.2) також суд не вважає належним доказом звільнення орендованого приміщення, оскільки він також складений в односторонньому порядку.

Зсилання відповідача на те, що Ринок не є власником земельної ділянки, на якій розташовані торгівельні майданчики судом не береться до уваги, оскільки використання торгівельного місця не є тотожним використанню земельної ділянки. Правовідносини між Підприємством Коростишівської райспоживспілки" "Кооперативний ринок" та Коростишівської міської ради щодо земельної ділянки не впливають на предмет доказування у даній справі та не мають правового значення для даного спору.

Також слід зазначити, що відповідачем не надано доказів орендних відносин з КП "Міський ринок" як на підтвердження переносу конструкцій на територію останнього, так і щодо оплати послуг. При цьому судом взято до уваги, надані в судовому засіданні пояснення представника відповідача стосовно того, що ним і на час розгляду справи здійснюється господарська діяльність в межах земельної ділянки, на якій позивач передає в оренду торговельні майданчики.

Водночас позивачем не доведено наявності обставин, за яких у орендаря виник обов'язок повернути майно, що було предметом оренди, оскільки матеріали справи не містять доказів припинення дії договором оренди.

Так, ч. 2 ст. 291 ГК України встановлено, що договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації (викупу) об'єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем.

Пунктом 6.3. Договору сторони визначили, якщо орендар має намір укласти Договір на наступний строк, він зобов'язаний не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії цього Договору подати Орендодавцю письмову заяву з додаванням копій правовстановлюючих документів. За умови відсутності в орендодавця заперечень Договір може бути пролонгований на той такий же термін. В іншому випадку Договір припиняє дію відповідно до п. 6.1.

Разом з тим, на вказані відносини поширюють свою дію приписи ст. 764 ЦК України, яка в імперативному порядку встановлює, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до п. 4.1. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України, від 29.05.2013 № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" зі змісту ст. ст. 759, 763, 764 ЦК України, ч. 2 ст. 291 ГК України, ч. 2 ст. 17 вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Так, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення орендодавця щодо продовження користування об'єктами оренди, висловлені протягом одного місяця з дня закінчення строку дії договору.

Надане позивачем повідомлення №61 від 12.01.2016 (а.с. 71, т.2) суд не розцінює як належний доказ повідомлення відповідача про припинення договору оренди, враховуючи наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку" від 05.03.2009 №270 (зі змінами і доповненнями) передбачено, що розрахунковим документом, який підтверджує факт надання послуг поштового зв'язку, є документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми і змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Згідно з п.59, 61 зазначеної Постанови, внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. У разi приймання внутрiшнiх поштових вiдправлень з оголошеною цiннiстю з описом вкладення бланк опису заповнюється вiдправником у двох примiрниках. Працiвник поштового зв'язку повинен перевiрити вiдповiднiсть вкладення опису, розписатися на обох його примiрниках i проставити вiдбиток календарного штемпеля. Один примiрник опису вкладається до поштового вiдправлення, другий видається вiдправниковi. На примiрнику опису, що видається вiдправниковi, працiвник поштового зв'язку повинен зазначити номер поштового вiдправлення.

З вищенаведеного вбачається, що належним доказом відправлення документів є опис вкладень у поштовий конверт та документ, який підтверджує надання поштових послуг, зокрема, касовий чек, розрахункова квитанція тощо.

Однак, позивачем не надано документ, який підтверджує надання поштових послуг, а надана позивачем копія опису вкладення до цінного листа (а.с. 70, т.2) не містить номеру поштового відправлення.

Наданий відповідачем журнал реєстрації вихідної кореспонденції за 2016 рік (а.с. 179180, т.2) також не є належним доказом такого відправлення, оскільки не дає можливості встановити змісту повідомлення та достовірно встановити саме фактичне виконання такого направлення.

Крім того, суд критично оцінює докази, які є визначальними при вирішенні даного спору, однак подані лише при новому розгляді справи.

З огляду на викладене, враховуючи положення статей 284 Господарського кодексу України та 764 Цивільного кодексу України, беручи до уваги те, що позивачем не надано належних доказів надіслання листів відповідачу про припинення Договору протягом місяця після закінчення строку договору, суд дійшов висновку про те, що Договір продовжив свою дію. Відповідно, відсутні підстави для нарахування неустойки, згідно ч.2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено припинення орендних відносин з вказаних ним підстав та не доведено виникнення у відповідача обов'язку повернути орендоване майно, а відповідно і його вини у такому неповерненні, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки позивач не довів обґрунтованість позовних вимог належними та достатніми доказами, суд відмовляє у задоволенні позову.

Судовий збір, відповідно до ст.129 ГПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, покладається на позивача.

Керуючись ст. 2, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 22.12.18

Суддя Вельмакіна Т.М.

Віддрукувати: 1 - у справу;

2 - позивачу - 12505, м. Коростишів, вул. Шевченка, 40 ( простою);

3 - відповідачу - 12509, м. Коростишів , вул. Київська (Більшовицька), 119/2 (рек. з пов);

4 - третій особі1 - 12501, м. Коростишів, вул. Володимирська, 1 (рек. з пов);

5 - третій особі2 - КП "Міський ринок" Коростишівської міської ради ( 12500, м. Коростишів, вул. Миру,3 ) - рек. з пов.