ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2018

Справа №910/12994/18

Господарський суд міста Києва в складі головуючого судді Блажівської О.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу №910/12994/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр»

(04060, м.Київ, вул.М.Берлінського, 15, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пролего Естейт»

(01015, м.Київ, вул.Старонаводницька, 4-в, )

про стягнення 1 417,04 грн,-

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр», 28 вересня 2018 року звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Пролего Естейт», про стягнення 1 417,04 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним, на думку позивача, виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «Пролего Естейт» умов Договору №8/12/15-ЕЛ про компенсацію спожитої електроенергії від 31.12.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2018 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

11.10.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» надійшли докази усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2018 відкрито провадження у справі №910/12994/18, розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, Ухвала Господарського суду міста Києва від 16.10.2018 у справі №910/12994/18 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01015, м.Київ, вул.Старонаводницька, 4-в, та на адресу для листування, зазначену в позовній заяві: 01135, м.Київ, вул.Златоустівська, 55, нежитлове приміщення №1 по №4 (група приміщень №60) в літ. «А».

Відповідачем 19.10.2018 отримано поштове відправлення з Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2018 у справі №910/12994/18, що підтверджується долученим до матеріалів справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення №488.

Враховуючи викладене, відповідач повідомлений належним чином про розгляд даної справи.

Відповідно до ч.4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Станом на 21.12.2018 від сторін не надійшли заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також не отримано від відповідача відзиву на позовну заяву.

Згідно з ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.5 ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пролего Естейт» (сторона 2) укладено Договір №8/12/15-ЕЛ про компенсацію електроенергії, п.1.1. якого передбачено, що сторона 2 компенсує стороні 1 вартість спожитої електричної енергії для електричного живлення об’єкта, нежитлове приміщення №60 в будинку по вул.Золотоустівська, 55, в м.Києві, загальною площею 143,5 кв.м.

Відповідно до п.1.2. Договору з метою забезпечення своєчасної та належної оплати спожитої електричної енергії стороною 1 перед ПАТ «Київенерго», за даним Договором сторона 2 зобов’язується перед стороною 1 щомісяця до 25 числа поточного місяця, здійснювати авансовий платіж за наступний місяць (в розмірі 3 788 кВт), розрахований по навантаженню, відповідно технічного рішення.

Вартість 1 кВт на дату підписання Договору становить 1,825 грн (в.т.ч. ПДВ).

Сторона 2 сплачує щомісячну винагороду стороні 1 у розмірі 500,00 грн, в.т.ч. ПДВ 83,33 грн, за роботу по розрахунку фактично використаної електричної енергії та виставлення рахунків (п.1.3 Договору).

Згідно з п.3.1. договору сторона 2 компенсує вартість спожитої електричної енергії стороні 1 на умовах даного Договору та згідно рахунків, виставлених стороною 1. Отримати рахунки у сторони 1 є обов’язком Сторони 2, не отримання рахунків не звільняє сторону 2 від відповідальності по несвоєчасній оплаті.

На підставі показників лічильника сторона 2 за відповідний місяць, та з урахуванням авансового платежу згідно п.1.2 Договору, сторона 2 проводить розрахунки наступним чином: якщо сума авансового платежу за відповідний місяць є більшою, ніж вартість спожитої електроенергії стороною 2 за відповідний період, така різниця зараховується для сторони 2, як частина авансового платежу на наступний місяць; якщо сума авансового платежу за відповідний місяць є меншою, ніж вартість спожитої електроенергії стороною 2 за відповідний період, сторона 2 зобов'язана протягом двох днів з моменту виставлення рахунку компенсувати таку різницю стороні 1, а сума авансу на наступний місяць збільшується відповідно до фактичного споживання за даний місяць (п. п. 1.4 Договору).

Відповідно до п.2.2 Договору розмір плати електричної енергії може бути переглянуто та змінено стороною 1 без попереднього узгодження зі стороною 2 в разі зміни ціни на електричну енергію виконавцем (позичальником).

Згідно з п.3.1 Договору сторона 2 компенсує вартість спожитої електричної енергії, стороні 1 на умовах даного Договору на умовах даного Договору та згідно рахунків, виставлених стороні 1.

Сторони в п.6.4 Договору погодили, що у разі припинення дії Договору, сторона 2 не звільняється від відповідальності за порушення, які сталися під час дії Договору.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов’язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов’язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов‘язковим для виконання сторонами.

Статтею 901 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

За правилами ст.903 цього ж Кодексу, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов’язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов’язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено зобов’язання споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем неналежно виконано своїх зобов’язань за Договором, а саме відповідачем не дотримано п.3.1 Договору стосовно здійснення компенсації вартості спожитої електроенергії на умовах даного Договору та згідно рахунків, виставлених позивачем.

Судом встановлено, що відповідачем частково виконано умови Договору, а саме, відповідно до банківських виписок від 12.02.2016, від 12.05.2016 та від 19.07.2016, поданих позивачем до матеріалів справи, відповідачем на рахунок позивача сплачено 39 891,15 грн (12.02.2016 сплачено 29 269,42 грн, 12.05.2016 сплачено 5 430,02 грн, 19.07.2016 сплачено 5 191,71 грн), в той час, коли позивачем виставлено рахунки на суму 40 400,59 грн.

Враховуючи викладене, у зв’язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору №8/12/15-ЕЛ про компенсацію спожитої електроенергії від 31.12.2015 в останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 509,44 грн.

Станом на час розгляду даної справи, доказів сплати вказаної заборгованості відповідачем до суду не надано.

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов’язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання) (ст.610 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст.614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов’язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов’язання.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Оскільки, на час розгляду спору відповідачем не оплачено суми основної заборгованості за Договором, відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основної заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 509,44 грн підлягає задоволенню.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 732,62 грн інфляційних втрат та 174,98 грн 3% річних.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Частиною 2 ст.551 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як зазначено у п.1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від травня 2013 року №14 (далі - постанова Пленуму ВГСУ від 17.05.2013 №14), з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язань; тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, які обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річні від простроченої суми основного боргу.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення позивачем сум 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення за неналежне виконання умов Договору 3 % річних в розмірі 174,98 грн та інфляційних втрат в розмірі 732,62 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст. ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пролего Естейт» (01015, м.Київ, вул.Старонаводницька, 4-в, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» (04060, м.Київ, вул.М.Берлінського, 15, ) основну заборгованість в розмірі 509 (п'ятсот дев'ять) грн 44 коп, інфляційні втрати в розмірі 732 (сімсот тридцять дві) грн 62 коп та 3% річних в розмірі 174 (сто сімдесят чотири) грн 98 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пролего Естейт» (01015, м.Київ, вул.Старонаводницька, 4-в, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» (04060, м.Київ, вул.М.Берлінського, 15, ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн 00 коп.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ “Перехідні положення” Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи, що суддя Господарського суду міста Києва Блажівська О.Є. в період з 11.12.2018-20.12.2018 перебувала на лікарняному, повний текст рішення складено та підписано: 21.12.2018.

Суддя О.Є. Блажівська