ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2018

Справа № 910/9278/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., при секретарі судового засідання Вишняк Н.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом          Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок»

до                    Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків

фінансових послуг

про                    відшкодування шкоди у розмірі 200000000,00 грн.

Представники:

від позивача: Власов Ю.В.

від відповідача: Доценко В.В., Прут М.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “На всякий випадок” звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про відшкодування шкоди у розмірі 200000000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, всупереч нормам законодавства було прийнято розпорядження № 3107 від 13.12.2016, яким виключено позивача з державного реєстру фінансових установ, чим завдано йому шкоду, у зв’язку з чим Товариство з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “На всякий випадок” просить суд зобов’язати відповідача відшкодувати йому матеріальну шкоду у розмірі 150000000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 50000000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 суд ухвалив: позовну заяву Товариства з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “На всякий випадок” залишити без руху; встановити позивачу спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом зазначення доказів, що підтверджують обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, – щодо позбавлення позивача джерел формування майна суб’єктів господарювання у розмірі 150000000,00 грн. та щодо завданої моральної шкоди (підриву ділової репутації) у розмірі 50000000,00 грн., надання копій/оригіналів таких доказів чи зазначення про неможливість їх надання; зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; зазначення попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи; встановити позивачу строк для усунення недоліків – протягом п’яти днів з дня вручення даної ухвали.

07.08.2018 до відділу діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п'яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Зважаючи на ціну позову, суд приходить до висновку про здійснення розгляду даної справи у порядку загального позовного провадження.

Згідно з приписами статті 181 Господарського процесуального кодексу України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2018 суд ухвалив: відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначити на 11.09.2018.

16.08.2018 до відділу діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

29.08.2018 до відділу діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов.

31.08.2018 до відділу діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів.

03.09.2018 до відділу діловодства суду від відповідача надійшла заява про залишення позову без розгляду.

11.09.2018 до відділу діловодства суду від відповідача надійшли додаткові документи, заява про залучення третіх осіб, заява про залишення позову без розгляду, клопотання про призначення експертизи, клопотання (уточнене) про витребування доказів.

У підготовче засідання 11.09.2018 з’явились представники позивача та відповідача. Представник відповідача подав додаткові документи, представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення з поданими 11.09.2018 відповідачем документами.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою належної підготовки справи для розгляду судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 05.10.2018.

У підготовче засідання 05.10.2018 з’явились представники позивача та відповідача. Представник відповідача подав додаткові документи та клопотання про залучення третьої особи.

Розглянувши у підготовчому засіданні 05.10.2018 клопотання відповідача про закриття провадження у справі, заяви відповідача про залишення позову без розгляду, клопотання відповідача про залучення третіх осіб, яке подане 11.09.2018, та клопотання про залучення третьої особи, яке подане 05.10.2018, судом відмовлено в їх задоволенні.

Розглянувши у підготовчому засіданні 05.10.2018 клопотання відповідача про витребування доказів, що подане 11.09.2018, яким уточнено клопотання про витребування доказів, подане 31.08.2018, суд задовольнив вказане клопотання частково.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2018 суд ухвалив: підготовче засідання відкласти на 30.10.2018; витребувати у позивача – Товариства з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “На всякий випадок” - завірений належним чином повний текст «Основні напрямки діяльності», затверджені протоколом №24 загальних зборів учасників Товариства з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “На всякий випадок” від 29.02.2016 року; завірений належним чином повний текст «Основні напрямки діяльності», затверджені протоколом №б/н загальних зборів учасників Товариства з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “На всякий випадок” від 02.03.2017 року.

26.10.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 05.10.2018.

У підготовче засідання 30.10.2018 з’явилися представники сторін. Представник відповідача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Розглянувши в підготовчому засіданні клопотання відповідача про призначення судової експертизи суд зазначає наступне.

За змістом ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Отже, визначений ст. 99 Господарського процесуального кодексу України порядок призначення судової експертизи за клопотанням учасника справи передбачає таке призначення у разі одночасної наявності декількох умов: необхідності спеціальних знань; наявності висновку експерта, який викликає сумнів щодо його правильності чи відсутність висновку (у разі відсутності цього висновку сторона, яка заявила клопотання, повинна обґрунтувати неможливість подати такий висновок).

Так, відповідач у вказаного клопотання зазначає, що подані позивачем разом з позовною заявою докази, а саме витяги із основних напрямків діяльності затверджених протоколом загальних зборів учасників № 24 від 29.02.2016 та протоколом загальних зборів учасників № б/н від 02.03.2017 викликають сумніви з приводу їх достовірності, оскільки, за доводами відповідача, станом на 29.02.2018 та 02.03.2017 таких письмових документів, як «Основні напрями діяльності» не існувало.

У зв’язку з чим відповідач просить призначити по справі судову технічну експертизу документів, на вирішення якої поставити наступні питання:

Чи відповідає час виготовлення (друкування) основних напрямків діяльності Товариства з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “На всякий випадок”, затверджених протоколом загальних зборів учасників №24 від 29.02.2016 року (про що йдеться у витягу від 31.07.2018 (додаток №9 до позову)) даті, яка вказана в них - 29.02.2016 року, або вони виготовлені (надруковані) пізніше?

Чи відповідає час виготовлення (друкування) основних напрямків діяльності Товариства з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “На всякий випадок”, затверджених протоколом №б/н від 02.03.2017 року (про що йдеться у витягу від 31.07.2018 (додаток №11 до позову)) даті, яка вказана в них – 02.03.2017 року, або вони виготовлені (надруковані) пізніше?

Чи зроблений підпис Голови загальних зборів ТДВ “Страхова компанія “На всякий випадок” Власова Юрія Володимировича на основних напрямках діяльності Товариства з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “На всякий випадок”, затверджених протоколом загальних зборів учасників №24 від 29.02.2016 року у той час, яким датовані основні напрямки діяльності ТДВ “Страхова компанія “На всякий випадок” - 29.02.2016 року або він зроблений пізніше?

Чи зроблений підпис Голови загальних зборів ТДВ “Страхова компанія “На всякий випадок” Власова Юрія Володимировича на основних напрямках діяльності Товариства з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “На всякий випадок”, затверджених протоколом загальних зборів учасників №б/н від 02.03.2017 року у той час, яким датовані основні напрямки діяльності ТДВ “Страхова компанія “На всякий випадок” - 02.03.2017 року або він зроблений?

Однак, жодних доказів, які б підтверджували сумніви, зазначені у клопотанні про призначення судової експертизи відповідач не надає, відтак, подане відповідачем клопотання визнаються судом необґрунтованим, з огляду на що в його задоволенні судом відмовлено.

Разом з тим, у підготовчому засіданні судом було розглянуто клопотання позивача про витребування доказів, яке 07.08.2018 надійшло через відділ діловодства суду.

Відтак, у вказаному клопотанні позивач просив суд витребувати у відповідача інформацію щодо розповсюдження відомостей про розпорядження № 3107 в засобах масової інформації та на офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями статті 81 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Однак, позивачем не зазначено який конкретно доказ витребовується, не зазначено щодо обставин, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати в межах розгляду даної справи, а також, не надано жодних доказів на підтвердження вжиття заходів, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Враховуючи зазначене, суд не знаходить підстав для задоволення вказаного клопотання, тому в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів судом відмовлено.

У підготовчому засіданні 30.10.2018 судом з’ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 13.11.2018.

У судове засідання 13.11.2018 з’явилися представники сторін.

У судовому засіданні оголошено перерву до 11.12.2018.

У судове засідання 11.12.2018 з’явилися представники сторін. Представник позивача підтримав позов та подав додаткові документи, представник відповідача проти позову заперечив.

У судовому засіданні 11.12.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З’ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що 27.09.2012 Товариству з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг видано свідоцтво, яким товариство зареєстровано як фінансову установу відповідно до розпорядження комісії від 27.09.2012 №1525.

13 грудня 2016 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг прийнято розпорядження №3107, яким постановлено виключити позивача з державного реєстру фінансових установ та анулювати свідоцтво про реєстрацію фінансової установи від 27 вересня 2012 року серії СТ №603.

Позивач вважає, що розпорядження від 13 грудня 2016 року №3107 прийняте всупереч вимогам існуючого в Україні законодавства, та звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2017 у справі №826/870/17, залишеній без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2018, адміністративний позов Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "На всякий випадок" задоволено частково; зокрема, визнано протиправним та скасовано розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13 грудня 2016 року №3107 "Про виключення Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "На всякий випадок" з Державного реєстру фінансових установ та анулювання свідоцтва про реєстрацію фінансової установи".

Згідно з протоколом №б/н загальних зборів учасників Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» від 02.03.2017 та протоколом №24 загальних зборів учасників Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» від 29.02.2016 вирішено затвердити основні напрямки діяльності на наступні періоди.

Позивачем на виконання вимог ухвали суду від 05.10.2018 долучено до матеріалів справи Основні напрямки діяльності, затверджені протоколом загальних зборів учасників Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» №24 від 29.02.2016, згідно з якими вирішено надати Товариству з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» безповоротну фінансову допомогу в період з 01.01.2017 по 30.03.2017 від учасників у розмірі 150000000,00 грн.

Також на виконання вимог ухвали суду від 05.10.2018 позивачем долучено до матеріалів справи Основні напрямки діяльності, затверджені протоколом загальних зборів учасників Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» №б/н від 02.03.2017, згідно з якими вирішено скасувати надання Товариству з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» безповоротну фінансову допомогу в період з 01.01.2017 по 30.03.2017 від учасників у розмірі 150000000,00 грн. у зв’язку з тим, що 13.12.2016 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг прийнято розпорядження №3107, яким постановлено виключити позивача з державного реєстру фінансових установ та анулювати свідоцтво про реєстрацію фінансової установи від 27 вересня 2012 року серії СТ №603.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, всупереч нормам законодавства було прийнято розпорядження № 3107 від 13.12.2016, яким виключено позивача з державного реєстру фінансових установ, чим завдано йому шкоду, у зв’язку з чим Товариство з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “На всякий випадок” просить суд зобов’язати відповідача відшкодувати йому матеріальну шкоду у розмірі 150000000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 50000000,00 грн.

Відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що у позивача відсутні підстави для пред’явлення позову; доводи позивача, що за відсутності незаконного рішення відповідача, позивач отримав би 150000000,00 грн. безповоротної фінансової допомоги не підтверджуються жодним доказом; за період з 2012 по 2016 рік розмір страхових платежів (внесків), страхових виплат та страхових відшкодувань, а також величина сформованих страхових резервів позивача становила 0 грн., у зв’язку з чим відповідача зазначає, що позивач станом на дату виключення його з державного реєстру фінансових установ страхової діяльності не здійснював, з огляду на що звернення з даним позовом до суду є намаганням незаконного збагачення за рахунок держави; недоведеним є факт наявності у учасників позивача вільних грошових коштів у заявленій сумі для їх безоплатної передачі позивачеві, при цьому, позивачем не надано будь-яких документів фінансового чи бухгалтерського характеру, які могли б підтвердити наявність таких значних грошових коштів в учасників позивача; доводи про понесення позивачем моральної шкоди за наслідками підриву ділової репутації відповідачем є необґрунтованими та такими, що заявлені після спливу строку позовної давності, з огляду на що відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності щодо цих вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 13 грудня 2016 року відповідачем прийнято розпорядження №3107, яким постановлено виключити позивача з державного реєстру фінансових установ та анулювати свідоцтво про реєстрацію фінансової установи від 27 вересня 2012 року серії СТ №603.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються зокрема послуги у сфері страхування та у системі накопичувального пенсійного забезпечення.

Відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Частиною першою статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції, серед іншого: розробляє і затверджує нормативно-правові акти, обов'язкові до виконання центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, учасниками ринків фінансових послуг, їх об'єднаннями, контролює їх виконання; здійснює реєстрацію та веде Державний реєстр фінансових установ, а у визначених нею випадках - реєстри осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, забезпечує ведення загальнодоступної інформаційної бази даних про фінансові установи та визначає перелік і вимоги до документів, що подаються для внесення інформації до зазначених реєстрів та бази даних; здійснює контроль за достовірністю інформації, що надається учасниками ринку фінансових послуг; проводить самостійно чи разом з іншими державними органами перевірку діяльності учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг), а також інших юридичних осіб та фізичних осіб, які здійснюють діяльність з надання фінансових послуг, для якої законом встановлені вимоги щодо одержання ліцензії та/або реєстрації, без відповідної ліцензії та/або реєстрації; у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів.

Як встановлено судом, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2017 у справі №826/870/17, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2018, адміністративний позов Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "На всякий випадок" задоволено частково; визнано протиправним та скасовано розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13 грудня 2016 року №3107 "Про виключення Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "На всякий випадок" з Державного реєстру фінансових установ та анулювання свідоцтва про реєстрацію фінансової установи".

Приписами ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. Законом щодо окремих видів господарських зобов'язань може бути встановлено обмежену відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду (ст. 225 Господарського кодексу України).

Відшкодування збитків є основним видом господарсько-правової відповідальності, оскільки він застосовується у всіх випадках, коли інше прямо не передбачено законом; реалізація права на відшкодування збитків можлива незалежно від наявності відповідної умови в договорі, передбачає компенсацію усіх витрат, понесених внаслідок вчинення господарського правопорушення. Відповідальність у формі відшкодування збитків забезпечує будь-які господарські зобов'язання, оскільки застосовується у всіх сферах господарських відносин: горизонтальних (у тому числі внутрішньогосподарських відносинах) і вертикальних, договірних і позадоговірних відносинах, у випадку будь-якого господарського правопорушення, якщо інше прямо не передбачено законом.

Так, статтею 216 Господарського кодексу України встановлено, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

При цьому, суд зазначає, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Як встановлено судом, згідно з протоколом №б/н загальних зборів учасників Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» від 02.03.2017 та протоколом №24 загальних зборів учасників Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» від 29.02.2016 вирішено затвердити основні напрямки діяльності на наступні періоди.

Позивачем на виконання вимог ухвали суду від 05.10.2018 долучено до матеріалів справи Основні напрямки діяльності, затверджені протоколом загальних зборів учасників Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» №24 від 29.02.2016, згідно з якими вирішено надати Товариству з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» безповоротну фінансову допомогу в період з 01.01.2017 по 30.03.2017 від учасників у розмірі 150000000,00 грн.

Також на виконання вимог ухвали суду від 05.10.2018 позивачем долучено до матеріалів справи Основні напрямки діяльності, затверджені протоколом загальних зборів учасників Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» №б/н від 02.03.2017, згідно з якими вирішено скасувати надання Товариству з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» безповоротну фінансову допомогу в період з 01.01.2017 по 30.03.2017 від учасників у розмірі 150000000,00 грн. у зв’язку з тим, що 13.12.2016 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг прийнято розпорядження №3107, яким постановлено виключити позивача з державного реєстру фінансових установ та анулювати свідоцтво про реєстрацію фінансової установи від 27 вересня 2012 року серії СТ №603.

Суд зазначає, що вказані документи не можуть бути належними, допустимими та достатніми для встановлення факту того, що учасники позивача мали дійсний намір надати безповоротну фінансову допомогу позивачу у розмірі 150000000,00 грн., оскільки позивачем не надано суду жодного доказу, що кошти у вказаному розмірі були наявні в учасників та саме для розпорядження у вказаних цілях – з метою надання безповоротної фінансової допомоги позивачеві.

В той же час, надані відповідачем копії документів, у яких зазначено, що учасники позивача нададуть безповоротну фінансову допомогу, не є доказом того, що такі кошти беззаперечно були б надані позивачу безповоротно за умови, якби відповідачем не приймалось спірне розпорядження, так як вказівка про надання коштів не є рівнозначною власне волевиявленню щодо надання цих коштів.

За наведених обставин, відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог щодо стягнення упущеної вигоди у розмірі 150000000,00 грн. з огляду на недоведеність таких вимог.

Також позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача 50000000,00 грн. моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж права та обов’язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно з ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім'я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Частиною 1 статті 94 ЦК України передбачено право юридичної особи на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 ЦК України.

Так, позивач зазначає, що у зв’язку з прийняттям відповідачем спірного розпорядження, позивачем втрачено довіру клієнтів та ділових партнерів та позбавлено позивача подальшої реалізації свого права на незалежне провадження господарської діяльності, у зв’язку з чим завдану йому моральну шкоду позивач оцінює у 50000000,00 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження вказаних обставин щодо втрати клієнтів та ділових партнерів, тоді-як у відзиві на позов відповідач зазначав, що за період з 2012 по 2016 рік розмір страхових платежів (внесків), страхових виплат та страхових відшкодувань, а також величина сформованих страхових резервів позивача становила 0 грн., у зв’язку з чим відповідач зазначав, що позивач станом на дату виключення його з державного реєстру фінансових установ страхової діяльності не здійснював.

Так, позивачем не було спростовано вказаних тверджень відповідача, зокрема, не надано будь-яких доказів на підтвердження здійснення ним страхової діяльності у спірний період.

З огляду на наведене, у суду відсутні підстави вважати доведеними викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди обставини, у зв’язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

За змістом ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідач при цьому зазначає, що в силу ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу); 4) у зв'язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); 6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу); 8) про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства.

Так, норми ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, на які посилається відповідач, не містять серед переліку вимог, до яких застосовується позовна давність в один рік, вимог про відшкодування моральної шкоди.

За змістом ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, з огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в позові, суд не досліджує питання пропуску позивачем позовної давності при зверненні з даним позовом в частині стягнення моральної шкоди до суду.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оскільки в силу ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, суд не здійснює розподіл судового збору за подання позову, так як його не було сплачено позивачем при поданні даного позову.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 20.12.2018

Суддя                                                                                           Ю.В. Картавцева