ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 925/1404/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лихошерст І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Згода"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.05.2018 (головуючий суддя - Майданевич А.Г., судді: Коротун О.М., Отрюх Б.В.) та на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.02.2018 (суддя - Єфіменко В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Згода"

до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача громадянин України ОСОБА_4

про визнання договору оренди землі поновленим, визнання укладеною додаткової угоди

за участю:

від позивача: Доброва С.К. (довіреність від 13.12.18)

від третьої особи: ОСОБА_6 (ордер від 28.11.18),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Згода" (далі - позивач) звернувшись в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (далі - відповідач), просило визнати договір оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, укладений 07.02.2011 між позивачем та Уманською районною державною адміністрацією, реєстраційний номер №00023, поновленим на 5 років, до 07.02.2021, на тих самих умовах, які передбачені договором та визнати укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 07.02.2011, реєстраційний номер №00023, у редакції, викладеній в резолютивній частині позову.

Позов обґрунтовано тим, що орендар належним чином виконував обов'язки за договором, у передбачений договором оренди строк звернувся до відповідача з листом, в якому повідомив про намір поновити договір на той же строк і на тих же умовах, які були передбачені цією угодою. До листа додав примірники додаткової угоди про поновлення договору для підписання і в подальшому, після закінчення строку цього правочину, продовжував користуватись земельними ділянками та сплачувати орендну плату. Проте, відповідач необґрунтовано відмовив позивачеві в укладені додаткової угоди про поновлення договору, та, в свою чергу, уклав договори оренди цієї ж землі з третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - громадянином України ОСОБА_4 (далі - третя особа). На думку позивача, договір оренди землі від 07.02.2011 є поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором на підставі частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 23.01.2018 закрито провадження у справі в частині заявленої позовної вимоги про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 07.02.2011 з мотивів набрання законної сили рішенням суду у справі № 925/112/16 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю "Згода" переважного права на продовження землекористування за спірною угодою на новий строк.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 27.02.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.05.2018, в позові відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Згода" на користь ОСОБА_4 15000 грн. судових витрат на правову допомогу судом першої інстанції та 7500 грн. - судом апеляційної інстанції за наслідками розгляду відповідних клопотань третьої особи.

Вищезазначені рішення обґрунтовані тим, що внесення позивачем коштів без реального користування земельними ділянками не може мати наслідком поновлення орендних відносин за правовою конструкцією частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі".

У касаційній скарзі позивач просить вказані рішення та постанову у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ці вимоги мотивовано неправильним застосуванням судами частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", оскільки в даному випадку існують всі обставини для задоволення позову на підставі вказаної норми права, а укладання договорів оренди цих же земельних ділянок з ОСОБА_4 лише свідчить про невизнання цих обставин відповідачем. Також позивач вважає, що судами порушено статті 86, 124, 126, 227 та 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) щодо оціни доказів, зупинення провадження у справі та стягнення витрат на правову допомогу.

У відзиві на касаційну скаргу третя особа просить касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості, а оскаржувані судові рішення, як законні та такі, що відповідають обставинам справи, залишити без змін. Третя особа вказує на відповідність висновків у цій справі обставинам, що склались між сторонами спору та висновкам, викладеним палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 10.09.2018 зі справи №920/739/17. Окрім того вказує, що зменшення розміру витрат на правову допомогу, стягнутих судовими рішеннями з позивача на користь третьої особи, залежало в силу частини 5 статті 126 ГПК України від наявності клопотання позивача про таке зменшення його розміру.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Як вірно визначились суди, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012, який набрав чинності з 01.01.2013, внесено зміни до Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", а також землі державної та комунальної власності визнано розмежованими.

Відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування (частина 4 статті 4 Закону України "Про оренду землі").

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10.05.2012 №258, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.05.2012 за №852/21164, затверджено Положення про Головне управління Держземагенства в області, яке є територіальним органом Державного агентства земельних ресурсів України та йому підпорядковане, і яке, серед іншого, розпоряджається земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2015 №5 "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру" утворені, як юридичні особи публічного права, територіальні органи Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр).

Наказом комісії з реорганізації Державного агентства земельних ресурсів України від 29.04.2015 №3 Головне управління Держземагентства у Черкаській області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області.

Таким чином, суди підставно визначились, що Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області є належним орендодавцем спірних земельних ділянок.

Приймаючи оскаржені рішення, суди виходили з того, що як вказувалось вище, ухвалою місцевого суду, яка позивачем не оскаржувалась, закрито провадження у справі у частині заявленої вимоги про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 07.02.2011.

Підстави для скасування судових рішень відсутні виходячи із наступного.

За змістом статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частинами 1, 2 статті 1 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній до 15.12.2017 (яка діяла на час звернення із позовом у цій справі) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Отже, наведені положення законодавства визначають об'єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов'язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Даний позов заявлено позивачем з метою захисту його, як він вважав, порушеного права на поновлення договору оренди на підставі положень статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Статтею 33 Закону України "Про оренду землі" регламентовано поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами (частини 1- 5 цієї норми), так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина 6 цієї норми).

Так, для застосування положень частини 1 статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належним чином виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень і своє рішення.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення із проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (частина 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі").

Таким чином, відповідно до положень статті 33 Закону України "Про оренду землі" реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Частиною 6 статті 33 зазначеного Закону врегульовано пролонгацію договору на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (що можна кваліфікувати як "мовчазну згоду" орендодавця на пролонгацію договору).

Суть поновлення договору оренди згідно з цією частиною статті полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує у поновленні договору, зокрема у зв'язку з належним виконанням договору оренди землі.

Повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" не вимагається. Відсутність такого заперечення, як уже зазначалося, може мати прояв у "мовчазній згоді".

З підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" договір може бути поновлено виключно на тих самих умовах і на той самий строк. Тобто орендар не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших умовах.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до Господарського процесуального кодексу України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.

У справі, яка переглядається, було враховано, що ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.04.2018 справу № 920/739/17 за позовом Приватного підприємства "Карла Маркса-2" до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області про поновлення договору оренди землі на підставі статті 33 Закону України "Про оренду землі", враховуючи предмет та підстави позову, фактичні обставини, які формують зміст спірних земельних правовідносин, в тому числі щодо поновлення договорів оренди землі, було передано на розгляд палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

У зв'язку із наведеним суд зупиняв провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Згода" у справі №925/1404/17 до вирішення Палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду питання про усунення неоднозначного застосування норм права у подібних правовідносинах у іншій справі №920/739/17.

У наведеній справі №920/739/17 Палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, застосовуючи положення статті 33 Закону України "Про оренду землі", зроблено висновок про те, що договір оренди землі вважатиметься поновленим лише у разі укладення додаткової угоди, про що безпосередньо зазначено у частині 8 статті 33 Закону України "Про оренду землі".

У даній справі, що переглядається у касаційному порядку, в частині позовної вимоги про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі ухвалою Господарського суду Черкаської області від 23.01.2018 провадження закрито з мотивів набрання законної сили рішенням суду у справі № 925/112/16 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Ця ухвала не оскаржувалася.

Отже без укладення додаткової угоди договір оренди землі не може вважатися поновленим, а тому вимога про визнання договору оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, укладеного 07.02.2011 між позивачем та Уманською районною державною адміністрацією, реєстраційний номер №00023, поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, сама по собі не підлягає задоволенню згідно частини 8 статті 33 Закону України "Про оренду землі", та згідно наведених правових висновків Палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Оскільки аргументи, викладені в касаційній скарзі наведеного вище не спростовують, тому прийнята у справі постанова підлягає залишенню без змін з підстав, наведених у цій постанові.

Інші аргументи, викладені в касаційній скарзі, щодо фактичних обставин справи і оцінки доказів, як і щодо необхідності зупинити провадження у справі, в силу наведеного, з врахуванням положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, не можуть оцінюватися судом касаційної інстанції на предмет скасування судових рішень, оскільки, як вже зазначалося, за наведених вище обставин позов про визнання договору оренди земельних ділянок поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без укладення додаткової угоди до нього не підлягає задоволенню, і такі аргументи, у разі їх підтвердження судом, не призведуть за вказаних обставин до задоволення позову, тому з наведених підстав не вбачається можливим скасування судових рішень.

Подібна правова позиція щодо можливості оцінки аргументів викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 зі справи № 361/3009/16-ц (п.41).

При цьому слід зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Аргументи позивача про порушення судами статей 124, 126 Господарського процесуального кодексу України спростовуються матеріалами справи, адже судами дотримано положення цих норм, а позивач клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу не заявляв, співмірність витрат на правничу допомогу не спростовував.

Наведеним спростовуються доводи позивача щодо незаконності прийнятої у справі постанови.

За приписами статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає, а аргументи відзиву на касаційну скаргу щодо правомірності прийнятої у справі постанови, зважаючи на викладене, знайшли своє підтвердження.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 1 пункту 3 підпункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання касаційної скарги належить покласти на позивача.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Згода" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.05.2018 у справі Господарського суду Черкаської області № 925/1404/17, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді І. В. Кушнір

Є.В. Краснов