ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

21 грудня 2018 року Справа № 915/1789/18

м. Миколаїв

Суддя Господарського суду Миколаївської області Ржепецький В.О., розглянувши матеріали справи

за позовом: Першого заступника прокурора Миколаївської області (вул. Спаська, 28, м. Миколаїв, 54030)

в інтересах держави в особі: Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (вул. Хрещатик, 30, м. Київ, 01601, )

до відповідачів:

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області (вул. Чкалова, 20, а/с 34, м. Миколаїв, 54017, );

Громадської організації інвалідів «Херсонське товариство інвалідів» (АДРЕСА_1, 73000, )

про: визнання недійсним договору оренди державного майна та його повернення, -

в с т а н о в и в:

17.12.2018 Перший заступник прокурора Миколаївської області (надалі Прокурор) звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №05/2-542вих-18 від 14.12.2018 в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України до відповідачів: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, Громадської організації інвалідів «Херсонське товариство інвалідів» про визнання недійсним договору оренди державного майна та його повернення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2018, справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/1789/18 та визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Як визначено ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Це означає, зокрема, що обовязок доказування тих чи інших обставин лежить на стороні, а суд, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не зобовязаний збирати докази. (ч. 3 ст. 2, ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України)

Сприяння своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи, подання всіх наявних доказів в порядку та строки, встановлені законом, віднесено статтею 42 ГПК України до обовязку учасників справи.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 14 ГПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, і відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням тих чи інших процесуальних дій.

Згідно приписів ч. 3 ст. 162 ГПК України, позовна заява повинна містити:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або імя (прізвище, імя та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців); відомі номери засобів звязку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обовязковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в звязку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 164 ГПК України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують:

1) відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів;

2) сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Позивач зобовязаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

У разі необхідності до позовної заяви додається клопотання про призначення експертизи, витребування доказів тощо.

У відповідності до положень п. 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України, позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Прокурор, звертаючись з позовом про визнання недійсним в цілому договору оренди державного майна №РОФ-1637 від 01.08.2018, не наводить обставин, які обґрунтовують позовні вимоги в цій частині.

Мотиви недійсності правочину, які наводяться прокурором, витікають з тверджень щодо невідповідності Закону положень договору про передання в оренду державного майна під розміщення літнього кафе, що здійснює продаж товарів підакцизної групи (500кв.м). В той же час договором (п. 1.2.) передбачено також розміщення складу (200кв.м) без зазначення цілей його використання.

Зазначені обставини є суттєвими для відносин недійсності правочинів загалом, і цього договору, зокрема, оскільки, враховуючи положення ст.217 ЦК України, відповідно до якої, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, це вимагає від позивача обґрунтувати неможливість того, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У відповідності до положень п. 4 ч. 3 ст. 162 ГПК України, позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

В позовній заяві не зазначено, чи не суперечить закону, зокрема положенням ст. 45 ГПК України, зміст п. 2 позовних вимог прокурора щодо повернення майна Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Миколаївській області, тобто відповідачу за цим позовом.

Положення п. 3 позовної заяви, щодо стягнення з невизначеного відповідача суми сплаченого судового збору, не відповідають складу сторін позову.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що прокурором не виконано вимоги ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, що відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України є підставою для залишення позовної заяви без руху з наданням строку для усунення вказаних недоліків.

Зазначені вище недоліки позовної заяви слід усунути шляхом подання до суду нової редакції позовної заяви.

Додатково суд вважає за необхідне навести низку застережень щодо інших аспектів цього спору.

Враховуючи, що відсутність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави є самостійною підставою для повернення позовної заяви без розгляду, господарський суд зазначає, що оцінку позовній заяві з точки зору дотримання прокурором ст. 53 ГПК України, буде надано після усунення недоліків позовної заяви, про які зазначено вище, а застереження, які буде наведено, здійснюються судом з метою забезпечення завдань господарського судочинства та дотримання його засад.

Отже, в цій частині зауваження суду щодо позову можуть бути взяті до уваги прокурором на свій розсуд.

Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У відповідності до ст.23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також, у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом.

В постанові Верховного Суду від 13.06.2018р. у справі №687/379/17-ц зазначено, що тлумачення частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

В ухвалі від 07 травня 2018 року у справі № 910/18283/17 Верховним Судом звернуто увагу на те, що прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Верховним Судом також надано відповідні роз'яснення в ухвалі від 10.07.2018р. у справі №812/1689/16 та в постанові від 25.04.2018р. у справі №806/1000/17.

У зазначених судових рішеннях визначено, що "Не здійснення захисту" суб'єктом владних повноважень виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 наголосив, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Разом з тим, незважаючи на релятивність поняття "інтереси держави", воно не може охоплювати твердження, які не можна вмістити у ту чи іншу систему логічних послідовностей, на яких ґрунтується правова система, або які штучно створюють причинно-наслідкові звязки, між, зокрема, діями (бездіяльністю) відповідача (відповідачів) та тими чи іншими наслідками.

Згідно з приписами частини 3, 4 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Твердження прокурора в цій позовній заяві, щодо порушення діями відповідачів інтересів держави, ґрунтуються на тому, що якби відповідач Громадська організація інвалідів «Херсонське товариство інвалідів» створив госпрозрахункову організацію (або установу), виникла б необхідність у проведенні конкурсу, що розширило б коло осіб, які мали намір взяти участь в конкурсі та збільшило б імовірність отримання більш вигідної орендної плати. З цим же фактом, а саме, що цей відповідач не створив госпрозрахункову організацію (або установу), а отже є неприбутковою організацією, прокурор повязує завдання шкоди інтересам держави у вигляді несплачених податків.

Суд звертає увагу на те, що враховуючи обовязок, покладений на прокурора положеннями ст. 53 ГПК України обґрунтувати, в чому полягає порушення інтересів держави, це щонайменше передбачає, що наявність факту порушення інтересів держави має оцінюватись на підставі фактичних обставин, які склались в результаті дій (бездіяльності) учасників правових відносин і які можна підтвердити належними доказами (тобто - якщо до існуючих обставин порушення не було, а внаслідок їхнього настання, настав і факт порушення), а не на підставі співставлення існуючих обставин з уявними (тобто тими, які могли б настати, якби їхні учасники діяли по-іншому, зокрема, у спосіб, про який йдеться в цьому позові) та припущеннями щодо їх можливих наслідків.

В цьому контексті, окремої уваги заслуговує співвідношення предмету цього позову з наведеними твердженнями прокурора щодо того, на захист яких саме порушень інтересів держави ним подано позов, оскільки останнім в цій позовній заяві ані оскаржується рішення Регіонального відділення ФДМУ про скасування конкурсу, ані заявляється вимог про стягнення несплачених податків та зборів.

Відповідно до приписів ст. 174 ГПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом пяти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до господарського суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 176 цього Кодексу. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Керуючись ст. ст. 162, 174, 234, 235 ГПК України, господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву Першого заступника прокурора Миколаївської області №05/2-542вих-18 від 14.12.2018 залишити без руху.

2. Встановити Першому заступнику прокурора Миколаївської області 10-денний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню.

Суддя В.О.Ржепецький