суддів Великої Палати Верховного Суду
СитнікО. М., Британчука В. В., ЛященкоН. П., Прокопенка О. Б.
27 листопада 2018 року
Справа № 905/2260/17
Провадження № 12-173гс18
у справі за позовом фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) Авдєєнка Олега Вікторовича до ФОП Воробйова АнатоліяОлексійовича про визнання договору оренди припиненим та зобов'язання прийняти нежитлове приміщення за касаційною скаргою Воробйова А. О. на рішення Господарського суду Донецької області від 07 листопада 2017 року (суддя Курило Г. Є.) та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 17 квітня 2018 року (головуючий суддя - Радіонова О. О., судді Зубченко І. В., Чернота Л. Ф.).
У вересні 2017 року ФОП Авдєєнко О. В. звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до ФОП Воробйова А. О., у якому просив визнати договір оренди нежитлового приміщення від 01 грудня 2015 року № 1 припиненим з 01 червня 2017 року, зобов'язати прийняти нежитлове приміщення № 75 по вул. Київській, 62 у м. Маріуполі Донецької області за актом приймання-передачі протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили.
Зазначав, що між сторонами укладено договір оренди нежитлового приміщення, строк дії якого закінчився 01 червня 2017 року. Орендоване приміщення позивачем відповідно до умов договору звільнено, але на порушення частини другої статті 795 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідач відмовляється приймати приміщення за актом приймання-передачі.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 07 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 17 квітня 2018 року, позов задоволено частково. Зобов'язано ФОП Воробйова А. О. прийняти від ФОП Авдєєнка О. В. нежитлове приміщення № 75 по вул. Київській, 62 у м. Маріуполі Донецької області за актом приймання-передачі протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Донецький апеляційний господарський суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога про визнання договору припиненим не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, адже є вимогою про встановлення факту та не направлена на захист права (законного інтересу) позивача, а відтак не може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді. Щодо позовної вимоги про зобов'язання прийняти нежитлове приміщення суди вказали, що договір припинився саме через закінчення строку його дії, а встановленому законодавством та договором обов'язку орендаря повернути орендоване приміщення після закінчення строку дії договору кореспондується зустрічний обов'язок орендодавця прийняти це приміщення.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року касаційну скаргу ВоробйоваА. О. задоволено частково. Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 17 квітня 2018 року та рішення Господарського суду Донецької області від 07 листопада 2017 року в частині зобов'язання ФОП Воробйова А. О. прийняти від ФОП Авдєєнка О. В. нежитлове приміщення № 75 по вул. Київській, 62 у місті Маріуполі Донецької області за актом приймання-передачі протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині постанову Донецького апеляційного господарського суду від 17 квітня 2018 року та рішення Господарського суду Донецької області від 07 листопада 2017 року залишено без змін.

Щодо юрисдикції спору Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позивач і відповідач на момент звернення з позовом до суду зареєстровані як ФОП, договір оренди приміщення укладено для ведення підприємницької діяльності - розміщення зоомагазину, це приміщення використовувалося для підприємницької діяльності як відповідачем, так і позивачем, тобто між сторонами позовного провадження існували господарські правовідносини, які притаманні господарській діяльності, тому згідно з пунктом 1 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України у редакції, чинній на момент подання позову) справа належить до юрисдикції господарських судів.

Такий висновок Великої Палати Верховного Суду є обґрунтованим.

Щодо висновку по суті позовних вимог Велика Палата Верховного Суду зазначила, що судові рішення попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог щодо зобов'язання прийняти нежитлове приміщення за актом приймання-передачі протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили є помилковими з огляду на те, що така вимога позивача не є правильно обраним способом захисту своїх інтересів, оскільки він не підпадає під примусове виконання обов'язку в натурі, передбачене пунктом 5 частини другої статті 16 ЦК України. Стосовно позовної вимоги позивача про визнання договору від 01 грудня 2015 року припиненим з 01 червня 2017 року Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що ні статтею 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ні статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.

Однак із таким висновком погодитися не можна з огляду на таке.

Суди встановили, що 01 грудня 2015 року між ФОП Воробйовим А. О. (орендодавець) та ФОП Авдєєнко О. В. (орендар) укладено договір, згідно з пунктом 1.1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв строком на 18 місяців у користування нежитлове приміщення загальною площею 47,1 кв. м, що знаходиться за адресою: приміщення № 75, вул. Київська, 62, м. Маріуполь, Донецька область. Цільове призначення приміщення - зоомагазин (пункт 1.2 договору).

Договір вступає в силу з дня передачі приміщення на термін 18 місяців до 01 червня 2017 року. Дія договору закінчується після передачі приміщення за актом приймання-передачі (пункти 7.1, 7.2 договору).

На виконання умов договору відповідач передав, а позивач прийняв 01 грудня 2015 року в користування вказане нежитлове приміщення, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі об'єкта оренди від 01 грудня 2015 року.

Позивач направляв на адресу ФОП Воробйова А. О. повідомлення від 21 та 31 серпня, 25 вересня 2017 року, в яких орендар повідомив орендодавця, що нежитлове приміщення № 75 по вул. Київській, 62 у м. Маріуполі Донецької області, орендоване за договором, звільнено орендарем та просив останнього вважати цей договір таким, що припинив свою дію, прийняти орендоване приміщення за актом приймання-передачі та провести всі необхідні взаєморозрахунки, а саме з орендної плати та витрат на комунальні послуги, узгодити час передачі приміщення.

13 жовтня 2017 року позивачем та Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Київська-62» (далі - ОСББ «Київська-62») складено акт про звільнення приміщення, в якому зазначено, що приміщення № 75 по вул. Київській, 62 у м. Маріуполі Донецької області звільнено орендарем Авдєєнко О. В.

Позивач зазначав, що згідно з умовами договору строк оренди встановлений з 01 грудня 2015 року по 01 червня 2017 року та наміру про продовження зазначеного договору він не мав, про що повідомляв відповідача. З посиланням на частину другу статті 795 ЦК України просив суд визнати договір оренди припиненим з 01 червня 2017 року та зобов'язати відповідача прийняти нежитлове приміщення за актом приймання-передачі протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили.

Згідно з частиною першою статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина перша статті 763 ЦК України).

Частиною 4 статті 284 ГК України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Згідно зі статтею 291 ГК України договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до частини першої статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

За вимогами статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Позивач вчиняв заходи щодо передачі орендодавцю об'єкта оренди, а саме направляв відповідачу повідомлення від 21 та 31 серпня, 25 вересня 2017 року про припинення договору оренди № 1 від 01 грудня 2015 року з 01 червня 2017 року та прийняття орендованого приміщення за актом приймання-передачі. Згідно з актом про звільнення приміщення від 13 жовтня 2017 року, який підписано позивачем та ОСББ «Київська-62», орендоване приміщення звільнене орендарем, проте відповідач безпідставно ухиляється від підписання акта приймання-передачі орендованого приміщення.

У статті 1 Конституції України визначено, що Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Зобов'язання держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов'язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Під правоздатністю пред'являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову у суд, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов'язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії», заяви № № 6878/75, 7238/75).

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).

Cтаттею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються вимоги частини другої статті 11 ЦК України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За пунктом 5 частини другої зазначеної статті одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі.

Отже, орендар на підтвердження виконання зобов'язання за договором оренди (найму) вправі в судовому порядку вимагати від орендодавця прийняття майна, яке було предметом договору, та документального оформлення такого повернення згідно з частиною другою статті 795 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 20 березня 2012 року у справі № 3-19гс12, від якої Велика Палата Верховного Суду при прийнятті постанови не відступила.

Крім того, відповідно до статті 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Тобто зобов'язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства.

Юридичним наслідком належного виконання зобов'язання відповідно до статей 598, 599 ЦК України є припинення зобов'язання.

Таким чином з моменту виконання боржником зобов'язань й прийняття їх кредитором, припиняється існування прав і обов'язків сторін, тобто припиняються правовідносини між сторонами зобов'язання.

На день звернення з позовом право на звернення до господарського суду гарантувалося юридичним особам у статті 1 ГПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору оренди припиненим у зв'язку з його виконанням та закінченням строку, на який він був укладений, позивач посилався на невизнання відповідачем - орендодавцем цього факту та невчиненням останнім дій, що підтверджують припинення договірних відносин.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність, а також і відсутність обов'язків.

Вимоги про визнання договору припиненим можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12?15, 20 ЦК України) необхідно зробити висновок, що в разі невизнання орендодавцем права орендаря на припинення зобов'язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання такого права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Таким чином, такий спосіб захисту порушеного права та інтересу як визнання договору припиненим чітко передбачений частиною другою статті 20 ГК України та пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України і висновок Великої Палати Верховного Суду, що позивач мав звернутися до суду з позовом про розірвання договору не враховує зазначені норми матеріального права, а також вимоги статті 22 ГПК України (у редакції на час подання позовної заяви), за якими позивач самостійно визначав предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджався своїми правами щодо предмета позову.

На сьогодні принцип диспозитивності закріплений у статях 2, 14 ГПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Він передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Тобто, якщо позивач дотримався передбаченого процесуальним законодавством порядку звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав, то в такому зверненні може бути відмовлено виключно з підстав, установлених законом.

Відмовивши у задоволенні позову з тих підстав, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, Велика Палата Верховного Суду фактично встановила обмеження щодо самої можливості розгляду заявленого позивачем позову, не врахувавши гарантованого національним і міжнародним законодавством права особи на доступ до правосуддя.

Судді: О. М. Ситнік В. В. Британчук Н. П. Лященко О. Б. Прокопенко