ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2018 р. Справа№ 911/1967/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_2, адвокат, довіреність № б/н від 03.08.2018;

від відповідачів - представники не прибули,

розглянувши апеляційну скаргу приватного підприємства "Андріївка" на рішення Господарського суду Київської області від 14.08.2017 у справі №911/1967/17 (суддя Карпечкін Т.П., повний текст складено - 28.08.2017) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія НІКО-ТАЙС" до товариства з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп" та приватного підприємства "Андріївка" про стягнення 9 661, 66 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія НІКО-ТАЙС" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп" та приватного підприємства "Андріївка" (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) про стягнення солідарно з відповідачів 9 661,66 грн., з яких: 1 054,42 грн. - пеня, 5 341,18 грн. - штраф, 1 505,74 грн. - 30% річних, 1 760,32 грн. - інфляційні втрати, а також 1 000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачами грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 07.04.2009 № 07/04-Х-9 (далі - Договір купівлі-продажу) з урахуванням угоди про заміну кредитора у зобов'язанні від 26.01.2011 № НЮК-50-ТА (далі - Угода від 26.01.2011), угоди про заміну кредитора у зобов'язанні від 02.07.2012 № 210/07-12 (далі - Угода від 02.07.2012) та договору поруки від 07.04.2014 № 07-04-2014-210 (далі - Договір поруки), яке встановлено рішенням господарського суду Харківської області від 11.05.2010 у справі № 55/23-10.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.08.2017 №911/1967/17 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто солідарно з відповідачів на користь 1 054,42 грн. пені, 5 341,18 грн. штрафу, 1 505,58 грн. 30% річних, 1 760,32 грн. інфляційних втрат та стягнуто з відповідачів по 1 299,97 грн. судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення обґрунтовано неналежним виконанням відповідачами грошового зобов'язання з оплати товару за Договором купівлі-продажу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, другий відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду Київської області від 14.08.2017 №911/1967/17 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі апелянт вказував про сплив строку позовної давності та просив її застосувати до вимог позивача.

Також, скаржник посилався на те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені суперечить статті 61 Конституції України.

Окрім наведеного, апелянт вказував наступне: ані первісний, ані наступні кредитори не повідомляли його про укладення договорів щодо відступлення прав вимоги та переходу прав кредитора до інших осіб; будь-яких вимог про сплату боргу на його адресу не надходило; у зобов'язанні не визначено строк, протягом якого боржник має задовольнити вимогу кредитора, а тому згідно із статтями 517, 530 Цивільного кодексу України порушення прав позивача не відбулося

Крім цього, апелянт посилався на фіктивність Договору поруки № 07-04-2014-210 від 07.04.2014 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп" та товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС", оскільки, за доводами скаржника, він є спрямованим на зміну підсудності справи та неповідомлення Підприємства про стягнення з нього коштів.

Також, скаржник не погоджувався з покладенням на нього судом першої інстанції витрат позивача на послуги адвоката.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2017 рішення Господарського суду Київської області від 14.08.2017 у справі №911/1967/17 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21.05.2018 у справі №911/1967/17 постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2017 у справі №911/1967/17 скасовано; справу передано на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Приймаючи вказану постанову Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції, надаючи правову оцінку заяві Товариства про застосування позовної давності, не здійснив належної оцінки всіх доказів у справі, які підлягають дослідженню при вирішенні даного питання.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2018 апеляційну скаргу приватного підприємства "Андріївка" на рішення Господарського суду Київської області від 14.08.2017 у справі №911/1967/17 прийнято до провадження вказаною колегією суддів та призначено справу до розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідачі правом на участь представників у даному судовому засіданні не скористалися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином; про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від першого відповідача до суду не надійшло.

В свою чергу, апелянтом було подано до суду клопотання про розгляд справи за відсутністю його представника. Також, у вказаному клопотанні, апелянт підтримав вимоги своєї апеляційної скарги.

Враховуючи належне повідомлення відповідачів, а також з урахуванням того, що неявка їх представників в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Тридента Агро" (далі - Продавець) та приватним підприємством "Андріївка" (далі - Покупець) 07.04.2009 року було укладено Договір № 07/04-Х-9 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу (далі - Договір купівлі-продажу), у відповідності до умов якого ТОВ "Тридента Агро" зобов'язалося передати товар, а ПП "Андріївка", в свою чергу, прийняти та оплатити його.

Пунктом 5.3 Договору купівлі-продажу Сторони передбачили порядок розрахунків, який здійснюється Покупцем наступним чином: 30% від вартості товару оплачується протягом 3-х робочих днів з моменту підписання даного договору; 70% від вартості - в строк до 01.11.2009 року.

На виконання умов Договору купівлі-продажу та додатків до нього ТОВ "Тридента Агро" було поставлено ПП "Андріївка" товар на загальну суму 139707,65 грн., що підтверджується видатковими накладними № РН-ХР00033 від 07.04.2009 року на суму 50688,00 грн. та № РН-ХР00055 від 16.04.2009 року на суму 89019,65 грн., які підписані уповноваженими представниками сторін і які знаходяться в матеріалах справи.

В порушення умов Договору купівлі-продажу, Покупець взяті на себе зобов'язання з оплати отриманого товару належним чином не виконав, розрахувався з простроченням частково на суму 41912,29 грн. - 30% від вартості товару (07.04.2009 року на суму 15206,40 грн., 21.04.2009 року на суму 26705,89 грн.), у зв'язку з чим, за ним утворилася заборгованість в сумі 97795,36 грн - 70% від вартості товару.

У зв'язку з неналежним виконанням ПП "Андріївка" своїх договірних зобов'язань в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого Продавцем товару, ТОВ "Тридента Агро" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до ПП "Андріївка" про стягнення 70% від вартості товару в розмірі 97795,36 грн. за Договором купівлі-продажу, а також 4888,42 грн. пені за період з 02.11.2009 року на 29.01.2010 року, 7144,92 грн. 30% річних за період з 02.11.2009 року на 29.01.2010 року, 1955,91 грн. інфляційних втрат за період листопад - грудень 2009 року нарахованих на суму боргу в розмірі 97795,36 грн., 19559,07 грн. 20% штрафу нарахованих від суми боргу в розмірі 97795,36 грн., 7000,00 грн. адвокатських витрат.

Після звернення ТОВ "Тридента Агро" до Господарського суду Харківської області, 15.02.2010 року ПП "Андріївка" було погашено суму боргу у розмірі 97795,36 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.05.2010 року у справі № 55/23-10 позов задоволено частково, присуджено до стягнення з ПП "Андріївка" на користь ТОВ "Тридента Агро" 4888,42 грн. пені, 7144,92 грн. 30% річних, 1955,91 грн. інфляційних, 19559,07 грн. штрафу, 1313,43 грн. державного мита та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В частині стягнення суми боргу у розмірі 97795,36 грн. провадження у справі припинено на підставі п.1-1 ст. 80 ГПК України. У стягненні 7000,00 грн. адвокатських витрат відмовлено.

Між ТОВ "Тридента Агро" (Первісний кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Незалежна юридична компанія" (Новий кредитор) 26.01.2011 року було укладено угоду № НЮК-50-ТА про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512- 519 ЦК України).

За умовами Угоди від 26.01.2011 первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги виконання Підприємством (боржник) зобов'язання щодо сплати розміру заборгованості у вигляді дооцінки вартості товару (курсової різниці), пені, 30% річних, штрафу та інфляційних втрат, набутих первісним кредитором на підставі Договору купівлі-продажу, у зв'язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно з Договором купівлі-продажу. За цією угодою новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошової суми у нарахованому розмірі заборгованості у вигляді дооцінки вартості товару (курсової різниці), пені, 30% річних, штрафу та інфляційних втрат за період існування прострочення виконання боржником грошового зобов'язання згідно з Договором купівлі-продажу. Вартість зобов'язання, що відступається за даною угодою, становить, проте не обмежується сумою у розмірі 15 000,00 грн.

На виконання Угоди від 26.01.2011 товариство з обмеженою відповідальністю "Тридента Агро" передало товариству з обмеженою відповідальністю "Незалежна юридична компанія" документи, які підтверджували право вимоги до Підприємства, про що складено відповідний акт прийому-передачі документів від 26.01.2011.

Між ТОВ "Незалежна юридична компанія" (Первісний кредитор) та ТОВ "Компанія НІКО-ТАЙС" (Новий кредитор) 02.07.2012 року було укладено угоду №210/07-12 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512- 519 ЦК України).

За умовами Угоди від 02.07.2012 первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги виконання Підприємством (боржник) зобов'язання щодо сплати розміру заборгованості у вигляді дооцінки вартості товару (курсової різниці), пені, 30% річних, штрафу та інфляційних втрат, набутих первісним кредитором на підставі Договору купівлі-продажу, у зв'язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно з Договором купівлі-продажу. За цією угодою новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошової суми у нарахованому розмірі заборгованості у вигляді дооцінки вартості товару (курсової різниці), пені, 30% річних, штрафу та інфляційних втрат, за період існування прострочення виконання боржником грошового зобов'язання згідно Договору купівлі-продажу. Вартість зобов'язання, що відступається за даною угодою, становить, проте не обмежується сумою у розмірі 15 000,00 грн.

Між ТОВ "Компанія НІКО-ТАЙС" та товариством з обмеженою відповідальністю "Незалежна юридична компанія" було складено акт прийому-передачі документів від 02.07.2012.

Згодом, а саме 07.04.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп" та товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" (позивач) було укладено Договір поруки № 07-04-2014-210 (далі - Договір поруки).

Відповідно до умов Договору поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання обов'язку Підприємством (боржник) щодо виконання грошового зобов'язання з оплати розміру пені, 30% річних, штрафу та інфляційних втрат у зв'язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Підприємством грошового зобов'язання згідно з Договором купівлі-продажу та Угоди від 02.07.2012. Відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою розміру пені, 30% річних, штрафу та інфляційних втрат у сумі 11 000,00 грн. У разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником обов'язку за Угодою від 02.07.2012, кредитор вправі звернутися з вимогою про виконання як до боржника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

ТОВ "Компанія НІКО-ТАЙС" зверталась до ТОВ "ПК Трейдсервісгруп" з вимогою від 05 травня 2014 року №05-210/14 (т.1, а.с.42) , в якій повідомляло про те, що ПП "Андріївка" не виконало зобов'язання згідно з Угодою від 02.07.2012 та просило Товариство виконати свої зобов'язання за Договором поруки.

У відповідь на вказану вимогу (т.1, а.с.43) ТОВ "ПК Трейдсервісгруп" зазначило, що виконати свої зобов'язання за договором поруки не в змозі у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем.

Враховуючи те, що ПП "Андріївка" оплати за поставлений товар згідно Договору купівлі-продажу проводило з простроченням, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідачів 1054,42 грн. пені, 5341,18 грн. 20 % штрафу, 1505,74 грн. 30% річних та 1 760,32 грн. інфляційних (згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Обставини неналежного виконання ПП "Андріївка" своїх договірних зобов'язань в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого ТОВ "Тридента Агро" товару були встановлені у рішенні Господарського суду Харківської області від 11.05.2010 року у справі № 55/23-10.

Отже, відповідно до частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній станом на час прийняття оскаржуваного рішення) обставини, встановлені рішенням Господарського суду Харківської області від 11.05.2010 у справі № 55/23-10 не підлягають повторному доведенню під час розгляду даної справи №911/1967/17.

Надані докази, зокрема, Договір купівлі-продажу, Угода від 26.01.2011, Угода від 02.07.2012 та Договір поруки свідчать про те, що наразі ТОВ "Компанія НІКО-ТАЙС" є кредитором ПП "Андріївка" щодо виконання зобов'язань з оплати розміру заборгованості у вигляді дооцінки вартості товару (курсової різниці), пені, 30% річних, штрафу та інфляційних втрат, набутих первісним кредитором на підставі Договору купівлі-продажу, у зв'язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням вказаним Підприємством грошового зобов'язання за Договором купівлі-продажу.

При цьому, ТОВ "ПК Трейдсервісгруп" є поручителем ПП "Андріївка", відповідальність якого перед ТОВ "Компанія НІКО-ТАЙС" як кредитором обмежується сплатою розміру пені, 30% річних, штрафу та інфляційних втрат у сумі 11 000,00 грн.

Стосовно доводів апелянта про фіктивність Договору поруки № 07-04-2014-210 від 07.04.2014 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп" та товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС", оскільки за доводами скаржника він є спрямованим на зміну підсудності справи та неповідомлення Підприємства про стягнення з нього коштів, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним.

Так, позивач, як кредитор звертався з відповідними вимогами про виконання зобов'язань до ТОВ "ПК Трейдсервісгруп" як поручителя (т.1, а.с.42).

Наведене свідчить про те, що позивачем, як стороною Договору поруки вчинялися дії щодо його виконання, тобто за для досягнення правового результату названого правочину, а отже він не може вважатися фіктивним.

Вказані апелянтом доводи щодо фіктивності Договору поруки не підтверджено жодними доказами, тобто, скаржником не підтверджено наявність обставин, з якими законодавство пов'язує недійсність правочинів, а тому підстави для визнання Договору поруки недійсним відсутні.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що оскільки згідно ч. 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, то вимога апелянта про визнання недійсним договору поруки, викладена в апеляційній скарзі, не може бути прийнята і розглянута з огляду на непред'явлення її до місцевого господарського суду.

Відповідно до статей 553, 554 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частинами першою, другою статті 543 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Згідно із статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що хоча й станом на день звернення позивача до суду з даним позовом ПП "Андріївка" погасило заборгованість за Договором купівлі-продажу, проте оплата отриманого ним за Договором купівлі-продажу товару відбувалася з простроченням, у зв'язку з чим у ТОВ "Компанія НІКО-ТАЙС", як кредитора, виникло право на нарахування пені, штрафу, інфляційних втрат та процентів річних.

Стосовно доводів апелянта про те, що: ані первісний, ані наступні кредитори не повідомляли його про укладення договорів щодо відступлення прав вимоги та переходу прав кредитора до інших осіб; будь-яких вимог про сплату боргу на його адресу не надходило; у зобов'язанні не визначено строк, протягом якого боржник має задовольнити вимогу кредитора, а тому згідно із статтями 517, 530 Цивільного кодексу України порушення прав позивача не відбулося, слід зазначити наступне.

Підстави заміни кредитора у зобов'язанні визначені приписами статті 512 Цивільного кодексу України, зокрема, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином, відступлення права вимоги.

Відступлення права вимоги (цесія) є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора - цедента, новому кредиторові - цесіонарію, і відбувається шляхом укладення договору між цими суб'єктами, на підставі якого до цесіонарія переходить право вимагати від боржника вчинити певні дії.

Об'єктом цесії є майнові права, що належать кредиторові як стороні зобов'язання. Новий кредитор набуває усе, що мав цедент - зберігаються не тільки усі види забезпечення виконання зобов'язання, але й вади цього зобов'язання, заперечення, які зменшують суму боргу або взагалі його усувають. Заміна кредитора може здійснюватись на різних стадіях існування зобов'язання, коли сторони ще не виконали зобов'язання або коли хоча б одна з них частково виконала зобов'язання.

Відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором за те, що вимога, котру він передає є дійсною визначена статтею 519 Цивільного кодексу України. Так, у разі коли боржник не виконує свого зобов'язання перед новим кредитором, відповідальність за це несе сам боржник, первісний кредитор за дії боржника не відповідає, окрім випадків, коли він поручився за нього перед новим кредитором.

За приписами статті 514 Цивільного кодексу України, що має диспозитивний характер, до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредиторові у зобов'язанні, якщо інше не встановлено договором або законом. У договорі про відступлення права вимоги сторони вправі самостійно визначити обсяг прав, які переходять до нового кредитора.

Порядок заміни кредитора у зобов'язанні унормований статтею 516 Цивільного кодексу України, а саме, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Приписами статті 518 Цивільного кодексу України унормовано, що боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. У разі, коли боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Це положення є засобом охорони майнових інтересів боржника у разі зміни кредитора у зобов'язанні, яка може відбуватися і без згоди боржника. У випадку коли боржник не був письмово повідомлений, він має право висувати заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором, тобто на момент, коли боржник фактично дізнався про заміну кредитора у його зобов'язанні.

Боржник має право аргументувати свої заперечення, зокрема, невиконанням первісним кредитором зустрічного зобов'язання. Наведена норма визначає обсяг заперечень боржника проти вимог кредитора, який залежить від того, чи був він письмово повідомлений про заміну.

Якщо боржник був письмово повідомлений про таку заміну, то обсяг заперечень визначається на момент одержання письмового повідомлення; якщо не був - то цей обсяг визначається моментом пред'явлення йому вимоги новим кредитором.

Отже, у розумінні статі 518 Цивільного кодексу України відсутність письмового повідомлення не звільняє боржника від відповідальності за порушене зобов'язання.

Стосовно посилань апелянта на те, що ним не отримувалося вимог від позивача про погашення боргу, а тому права останнього не є порушеними, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно з пунктом 4.1 Договору поруки у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником обов'язку за основною угодою, кредитор вправі звернутися із вимогою про виконання як до боржника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Отже, позивач міг звернутись з відповідною вимогою як до боржника, так і до поручителя.

При цьому, колегія суддів вважає, що вказане право на звернення з вимогою до боржника позивач реалізував шляхом звернення до суду та відповідно попереднє звернення в досудовому порядку не є необхідним.

Стосовно тверджень апелянта про ненастання строку виконання ним зобов'язання перед позивачем через не направлення відповідної вимоги, слід зазначити, що у даному судовому провадженні предметом спору є стягнення не основного боргу, а нарахованих у зв'язку з його несвоєчасною оплатою пені, штрафу, річних та інфляційних за період, який не був охоплений рішенням Господарського суду Харківської області від 11.05.2010 року у справі № 55/23-10

При цьому, ключовим моментом для нарахування вказаних пені, штрафу, річних та інфляційних є саме несвоєчасність оплати боржником основного боргу, а тому обов'язок сплати зазначених нарахувань не пов'язується із пред'явленням позивачем вимоги боржнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 546 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, зазначені види штрафної договірної відповідальності мають подвійну правову природу, які одночасно з тим, що стимулюють сторони дотримуватися умов договору, ще й повинні мати компенсаційний характер за порушення господарсько-правових зобов'язань.

Відповідно до ч.1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктами 8.2-8.4 Договору купівлі-продажу передбачено, що за прострочення виконання зобов'язання покупець зобов'язаний сплатити на користь продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення. Сторони відповідно до статті 259 ЦК України домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій становить п'ять років з моменту підписання даного договору. Крім цього, сторони відповідно до статті 232 ГК України домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за даним договором здійснюється протягом п'яти років. Покупець у випадку порушення умов оплати вартості товару сплачує на користь продавця штраф у розмірі 20% від вартості неоплаченого товару.

Таким чином, умовами Договору передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов Договору у вигляді сплати штрафних санкцій.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічне застосування наведених норм міститься в постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 р. у справі № 06/5026/1052/2011 та від 09.04.2012 р. у справі № 20/246-08, що згідно Господарського процесуального кодексу України є обов'язковим при розгляді інших справ.

Враховуючи те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, доводи апелянта про протилежне відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних.

Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів (п.п. 4.2 п. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Згідно п. 8.6 Договору купівлі-продажу сторони згідно з п.2 статті 625 ЦК України дійшли згоди, що покупець у випадку прострочення оплати Товару за користування коштами продавця сплачує на його користь 30% річних.

З урахуванням того, що відповідачі прострочили виконання грошового зобов'язання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог про солідарне стягнення з відповідачів 1054,42 пені, 5341,18 грн. штрафу, 1505,58 грн. 30% річних та 1760,32 грн. інфляційних, розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Стосовно заяви апелянта про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

У суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом (п.п.2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Апелянтом про застосування строку позовної давності було заявлено лише в суді апеляційної інстанції.

При цьому, обґрунтовуючи не подання відповідної заяви до суду першої інстанції, апелянт послався на його неповідомлення місцевим господарським судом про дату та час розгляду даної справи.

Колегія суддів вважає, що апелянтом не доведено неможливості подання вказаної заяви до суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Ухвала Господарського суду Київської області від 29.06.2017 про порушення провадження у справі №911/1967/17 та призначення її до розгляду на 26.07.2017 була отримана представником приватного підприємства "Андріївка" 11.07.2017, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1, а.с. 4).

Проте, у судове засідання 26.07.2017 представник приватного підприємства "Андріївка" не прибув, жодних заперечень, відзивів чи заяв не подав.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.07.2017 розгляд даної справи відкладено на 14.08.2017.

Вказана ухвала суду також була отримана представником другого відповідача, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1, а.с. 99).

У судове засідання призначене на 14.08.2017 (у якому було прийнято оскаржуване рішення) представник другого відповідача також не прибув, правом на подання заяв та заперечень не скористався.

Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо його неповідомлення місцевим господарським судом про дату та час розгляду даної справи.

Враховуючи належне повідомлення приватного підприємства "Андріївка" судом першої інстанції про дату та час розгляду даної справи, апелянт не був позбавлений можливості подати заяву про застосування строку позовної давності до місцевого господарського суду.

Жодних доказів, які б унеможливлювали своєчасне подання вказаної заяви до місцевого господарського суду, апелянтом суду апеляційної інстанції не надано.

Таким чином, заява апелянта про застосування строку позовної давності не приймається апеляційним судом до розгляду з огляду на недоведеність скаржником обставин неможливості її подання до суду першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що місцевим господарським судом було безпідставно стягнуто на користь позивача судові витрати на оплату послуг адвоката ОСОБА_2, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що названа особа є адвокатом та укладала договір з позивачем про надання саме правової допомоги, відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених Господарським процесуальним кодексом України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом ч.3 ст. 48 та ч.5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п.1 ст. 1 та ч.1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №6-рп/2013 у справі №1-4/2013.

Позивачем було надано до матеріалів справи договір №25-31/03 від 25.03.2013 про надання адвокатських послуг (правової допомоги), Акт прийому-передачі документів від 25.03.2013, додаткову угоду №1 від 01.10.2015 до договору №25-31/03 від 25.03.2013, Акт прийому-передачі документів від 01.10.2015, Акт здачі-приймання виконаних робіт щодо надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 12.07.2017 на суму 1 000,00 грн., платіжне доручення №241 від 29.03.2013, копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката на ім'я ОСОБА_2

За умовами договору №25-31/03 від 25.03.2013 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) (п.п1.1,.3.1-3.3) виконавець (адвокат ОСОБА_2), зокрема, зобов'язався надати замовнику (позивачу) правову допомогу щодо аналізу правовідносин між замовником та ПП «Андріївка» (відповідач-2) (далі - боржник), які виникли на підставі договору №07/04-Х-9 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 02.07.2012 та угоди №210/07-12 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02.07.2012, надання консультацій з приводу можливого та законодавчо доцільного стягнення із боржника обрахованого відповідно до норм чинного законодавства України розміру пені, 30% річних, штрафу та інфляційних втрат, у зв'язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником перед замовником зобов'язання щодо оплати вартості отриманого товару на підставі договору №07/04-Х-9 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 02.07.2012 та угоди №210/07-12 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02.07.2012, підготовки та написання від імені замовника до господарського суду відповідної позовної заяви, представництва інтересів замовника у суді під час розгляду судової справи за поданим позовом, здійснення інших процесуальних заходів, направлених на виконання умов та обов'язків виконавця за даним договором. Розмір оплати послуг виконавця (гонорар) за даним договором становить 1 000,00 грн. Суму, зазначену в п.3.1 договору, замовник повинен сплатити в строк до 31.08.2013. Судовий збір та інші встановлені державою платежі обов'язкового характеру сплачуються замовником та не входять до суми договору.

Таким чином, позивачем надано до матеріалів справи належні докази на підтвердження того, що ним було здійснено оплату коштів за отримання послуг саме адвоката і судом першої інстанції обґрунтовано розподілено відповідні витрати пропорційно розміру задоволених вимог позивача.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на другого відповідача (апелянта).

Позивачем було подано до апеляційного суду заяву про покладення на апелянта - ПП "Андріївка" витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 1 200 грн.

Стосовно вказаної заяви, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч.2 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зважаючи на наявність договору №08-06-2018 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 08.06.2018; акту здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) щодо надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 20.06.2018, платіжного документа (квитанція №TS208360 від 21.06.2018 на суму 1 200,00 грн.) та доказів на підтвердження того, що представник ОСОБА_2 є адвокатом, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про покладення на апелянта витрат позивача на правничу правову допомогу у розмірі 1 200,00 грн.

При цьому, колегією суддів при покладенні на апелянта витрат позивача на професійну правничу допомогу враховується, що подання другим відповідачем апеляційної скарги зумовило необхідність в отриманні позивачем послуг з професійної правничої допомоги з метою представлення інтересів ТОВ "Компанія НІКО-ТАЙС" в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що саме за рахунок апелянта - другого відповідача у справі позивачу підлягають компенсації його витрати на професійну правничу допомогу.

Крім цього, колегія суддів враховує, що оскільки постанова апеляційного господарського суду у даній справі була скасована судом касаційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду, розподіл суми судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, здійснюється даною постановою.

Враховуючи те, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено та рішення суду першої інстанції залишено без змін, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги, а також витрати заявника касаційної скарги на професійну правничу допомогу покладаються на другого відповідача.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства "Андріївка" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 14.08.2017 у справі №911/1967/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної та касаційної скарг, а також витрати на професійну правничу допомогу покласти на другого відповідача у справі.

3. Стягнути з приватного підприємства "Андріївка" (64031, Харківська обл., Кегичівський район, село Андріївка, код 32081117) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (03187, м. Київ, вул. Академіка Глушкова, будинок 40, офіс 315, код 38039872) 1 200,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

4. Доручити Господарському суду Київської області видати відповідний наказ.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 17.12.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

С.Я. Дикунська