ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 908/2099/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 30.05.2018 (у складі Мартюхіна Н.О. - головуючого, суддів Сгара Е.В., Дучал Н.М.) та на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.01.2018 (суддя Проскуряков К.В.),

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

до Запорізької міської ради

про врегулювання розбіжностей та визнання укладеним договору оренди землі

за участю:

позивача: Красюк Н.І. (довіреність від 05.12.18),

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" (далі - позивач) просило врегулювати розбіжності та визнати договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер :01:007:0073, яка розташована за адресою: м.Запоріжжя, вул.Героїв Сталінграду, 19, укладеним з Запорізькою міською радою (далі - відповідач), у редакції запропонованій позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідні пункти, викладені відповідачем у протоколі розбіжностей до договору оренди землі по вул. Героїв Сталінграду, 19, не відповідають Типовій формі договору оренди землі, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України №220 від 03.03.2004, та грубо порушують основні принципи договірного права. Враховуючи зазначене, позивач вважає що договір підлягає укладенню між сторонами у редакції, запропонованій позивачем.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.01.2018, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 30.05.2018, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати вище вказані судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач посилався на те, що суди безпідставно не врахували, що: свобода сторін у визначенні умов договору на власний розсуд, який в силу закону є обов'язковим, не є безмежною і має відповідати, як акту органу місцевого самоврядування, в даному випадку рішенню Запорізької міської ради про поновлення договірних відносин, так і типовій формі договору, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України; редакція запропонованого відповідачем договору не відповідає рішенню Запорізької міської ради. Суди залишили поза увагою доводи позивача про відсутність правових підстав для застосування рішення Запорізької міської ради від 18.05.2011 №35, зі змінами внесеними рішенням від 26.06.2013 №29, що призвело до застосування нормативно-правового акту, що не відповідає вимогам законодавства. Крім того, судами не враховані правові позиції, які викладені Верховним Судом України у постанові від 10.10.2012 у справі № 6-110цс12, та Верховним Судом від 15.05.2018 у справі № 908/1761/17.

Також позивачем 17.12.2018 подано до суду касаційної інстанції доповнення до касаційної скарги.

Відповідно до приписів частини 1 статті 298 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Згідно положень частини 1 статті 118 вказаного Кодексу право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч.1). Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч.2).

Отже скористатися таким правом на подачу доповнень до касаційної скарги особа може лише протягом вказаного строку.

За вказаних обставин такі доповнення до касаційної скарги судом касаційної інстанції залишаються без розгляду.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами, рішенням відповідача №17/27 від 17.03.2006 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання договору оренди землі площею 0,2033 га по вул. Героїв Сталінграду, 19 Відкритому акціонерному товариству "Укрнафта", правонаступником якого є позивач; вирішено передати в оренду строком на 10 років ВАТ "Укрнафта" земельну ділянку (кадастровий номер :01:007:0073) площею 0,2033 га (землі комерційного використання) по Героїв Сталінграду, 19 (далі-земельна ділянка) для розташування автозаправної станції, за рахунок земель відповідача.

На виконання зазначеного рішення 22.08.2006 між відповідачем (орендодавець) та ВАТ "Укрнафта" (орендар) було укладено договір оренди землі (далі-договір), за умовами якого, з урахуванням додаткової угоди від 13.11.2007 до договору, позивач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для розташування автозаправної станції, строком на 10-ть років.

Згідно пункту 39 договору, він набирає чинності після підписання його сторонами та державної реєстрації.

04.10.2006 договір був зареєстрований у встановленому законом порядку.

Листом від 04.08.2016 позивач звернувся до відповідача з проханням продовжити термін дії договору, який рішенням відповідача №61/30 від 21.06.2017 був поновлений строком на 10 років та зобов'язано позивача після прийняття даного рішення у чотиримісячний термін отримати витяг з технічної документації щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки, укласти з відповідачем договір оренди землі та здійснити державну реєстрацію права користування в установленому законодавством порядку.

Позивачем отримано витяг №582/86-16 від 27.01.2016 з технічної документації щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка становила 6 601 476,28 грн.

Листом від 11.09.2017 № 05.2.12/909 позивач направив відповідачу для підписання три примірника договору оренди земельної ділянки, що був викладений у редакції затвердженій постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Типового договору оренди" від 03.03.2004 № 220, з проханням підписати та скріпити печаткою договір та повернути два примірники договору для подальшої реєстрації речового права оренди.

Відповідач листом від 27.09.2017 № 1752/02-03 повідомив позивача про те, що надіслані ним листом від 11.09.2017 проекти договорів оренди землі не відповідають формі зразку договору оренди землі, затвердженого рішенням відповідача від 18.05.2011 №35 "Про затвердження зразку договору оренди землі у м. Запоріжжя", зі змінами та доповненнями, які внесені на підставі рішення відповідача від 26.06.2013 № 29, але відповідач підписав їх одночасно з протоколом розбіжностей, про що було зроблено відповідне застереження у запропонованих позивачем проекті договору.

Позивач, в свою чергу, склав та підписав протокол узгодження розбіжностей до договору оренди землі, відповідно до якого включив до договору оренди землі майже всі запропоновані відповідачем пункти (згідно протоколу розбіжностей), окрім пунктів 34.17, 34.20, абзац 2 пп. 38.2 п.38, пунктів 39.2, 47, Протокол узгодження розбіжностей до договору оренди землі направив відповідачу листом вих. №75 від 18.10.2017).

Позивач не погоджується з наступними пунктами договору, викладеними в редакції Запорізької міської ради:

- п. 34.17: у випадку зміни нормативної грошової оцінки землі, розміру ставок (ставки) земельного податку, орендар протягом місяця з моменту прийняття такого рішення Запорізькою міською радою та/або вступу в дію відповідного нормативно-правового акту, зобов'язаний звернутися до орендодавця із заявою про внесення змін до п. 12 договору оренди землі щодо зміни розміру орендної плати за цим договором, а також здійснити всі необхідні дії для виготовлення, укладення додаткової угоди про зміну розміру орендної плати за договором оренди землі, та подати цю додаткову угоду до податкових органів. У випадку невиконання орендарем вищевказаного обов'язку та/або відсутності укладеної додаткової угоди щодо зміни розміру орендної плати за договором оренди землі протягом 3 місяців з дати подачі заяви, вказаної у даному пункті, це є підставою для одностороннього розірвання договору оренди землі орендодавцем, та/або стягнення з орендаря збитків, що складаються з неоплаченої суми орендної плати за весь строк її недоплати, та/або звернення Запорізької міської ради до суду з вимогою викласти договір оренди в частині зміни розміру орендної плати у новій редакції;

- п. 34.20: який слід читати в контексті п. 34 "Обов'язки Орендаря. Орендар зобов'язаний:" "34.20. Зареєструвати право оренди у порядку, встановленому законодавством протягом 4 місяців з дати прийняття рішення міської ради про надання земельної ділянки в оренду";

- абз. 2 п.п. 38.2 п. 38: "Фактичне продовження користування майном після закінчення строку дії даного договору не є підставою для поновлення договору";

- п. 39.2: який слід читати в контексті п. 39 "39. Розірвання договору оренди землі допускається в односторонньому порядку. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є:" "п. 39.2: Невиконання обов'язку передбаченого п. 34.17 Договору".

- п. 47: "У випадку невиконання орендарем обов'язку, визначеного п. 34.20 договору, та реєстрації права оренди з перевищенням, вказаного в п. 34.20 договору строку, або ухилення від такої реєстрації, це є підставою для нарахування та сплати орендарем збитків, що заподіяні міській раді, які складаються з неоплаченої суми орендної плати, починаючи з наступного дня після завершення вказаного строку, за весь строк її недоплати".

Посилаючись на те, що відповідач протокол розбіжностей не підписав, позивач звернувся до суду та просив врегулювати розбіжності та визнати договір оренди земельної ділянки, укладеним у запропонованій позивачем редакції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, виходили з того, що усі пункти договору оренди землі, з якими не згодний позивач, відповідають пунктам зразку договору оренди землі, затвердженому рішенням відповідача від 26.06.2013 № 29, яке не скасоване та є чинним, а тому воно підлягає обов'язковому виконанню всіма землекористувачами, у тому числі і позивачем.

Підстави для скасування судових рішень відсутні з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої ст. 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з частиною першою ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Статтею 1 Закону України "Про оренду землі" визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

За змістом частин 1 та 5 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно з ст. 14 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, укладення спірного договору є обов'язковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26, ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з приписами ст. 59 цього Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо радою не встановлено більш пізній строк введення цих рішень у дію. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 № 220 затверджений Типовий договір оренди землі.

Рішенням Запорізької міської ради від 18.05.2011 № 35 з метою конкретизації типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Типового договору оренди землі" від 03.03.2004 № 220, затверджений зразок договору оренди землі згідно з додатком. Згідно з п. 3 рішення, дане рішення набирає чинності з моменту його офіційного оприлюднення у встановленому законодавством порядку. З моменту набрання чинності даного рішення, укладення нових та поновлення договорів оренди землі державної та комунальної власності мають вчинятись згідно з затвердженим зразком договору оренди землі.

Суди встановили, що рішенням відповідача від 26.06.2013 № 29 внесено зміни до зразку договору оренди землі у м. Запоріжжя, який затверджено рішенням міської ради від 18.05.2011 № 35, та викладено його в новій редакції. Вказане рішення опубліковано відповідачем у газеті "Запорізька Січ" № 146 та розміщено на офіційному порталі Запорізької міської влади в мережі Інтернет.

При цьому, судами не встановлено оскарження або скасування рішень Запорізької міської ради № 35 від 18.05.2011, № 29 від 26.06.2013, тобто вказані рішення є чинними.

За приписами ст. 144 Конституції України, ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення відповідача від 18.05.2011 № 35, від 26.06.2013 № 29 підлягають обов'язковому виконанню землекористувачем, тобто позивачем.

Таким чином, надавши оцінку усім наявним у матеріалах справи доказам та умовам спірного договору оренди землі, суди попередніх інстанцій, встановивши, що усі вказані пункти, з якими не погоджується позивач, та щодо яких між сторонами виникли розбіжності при їх укладенні, відповідають пунктам зразку договору оренди землі, затвердженому рішенням відповідача від 26.06.2013 № 29, та конкретизують положення Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 220 від 03.03.2004, дійшли правомірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №908/1757/17, від 13.06.2018 у справі №908/1758/17, від 10.05.2018 у справі № 908/1760/17, від 11.07.2018 у справі №908/1762/17, від 11.07.2018 у справі № 908/1764/17, від 22.08.2018 у справі №908/1766/17, від 11.07.2018 у справі № 908/2098/17, від 29.08.2018 у справі № 908/2100/17.

Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується з правовими позиціями, які викладені у зазначених постановах Верховного Суду, та не вбачає правових підстав відступати від них.

Не є підставою для скасування судових рішень посилання позивача на правові висновки Верховного Суду України від 10.10.2012 у справі №6-110цс12, оскільки у цій справі встановлено інші фактичні обставини, що є відмінними від справи, яка переглядається.

Доводи позивача, які обґрунтовані постановою Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 908/1761/17, є безпідставними, так як у даній справі судом касаційної інстанції судові рішення були скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції, тобто спір не був вирішений по суті, що є відмінним від наведених правових позицій Верховного Суду, які з'явилися вже після розгляду судом касаційної інстанції справи № 908/1761/17.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскаржених рішень судів попередніх інстанцій.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскаржених рішень немає.

Відповідно до приписів статті 315 частини першої пункту 4 підпункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за розгляд касаційної скарги у справі належить покласти на позивача.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 30.05.2018 у справі Господарського суду Запорізької області №908/2099/17, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов