ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2018 Справа №914/1111/18

місто Львів

За позовом: дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України",
до відповідача:публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Львівгаз",
предмет позову: стягнення 8'802'866,09 грн.

Головуючий суддяОСОБА_1
Суддя ОСОБА_2
Суддя ОСОБА_3
Секретар судового засіданняОСОБА_4
Представники:
позивача:ОСОБА_5 довіреність №84/17 від 27.12.2017,
відповідача:ОСОБА_6 довіреність №007.1Др-103-0518 від 03.05.2018.
СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" про стягнення 8'802'866,09 грн. Ухвалою суду від 21.06.2018 провадження у справі відкрито, підготовче засідання призначено на 18.07.2018. Ухвалою від 09.07.2018 підготовче засідання призначено на 25.07.2018. Рух справи відображено у попередніх ухвалах суду.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано доводами, наведеними у позовній заяві (том 1, а.с. 6-11), відповіді на відзив (том 1, а.с. 164-168), письмових поясненнях (вх.№30064/18 від 13.08.2018) (том 1, а.с. 212-213), письмових поясненнях (вх. №33430/18 від 12.09.2018 (а.с. том 2, а.с. 14-18), додаткових поясненнях (вх.№47378/18 від 11.12.2018) (том 2, а.с. 86-89) і зводяться до наступного. Відповідач у порушення договору поставки природного газу не виконав свого обов'язку з повної оплати отриманого газу. З огляду на зазначене, рішенням Господарського суду Львівської області від 26.08.2010 у справі №12/69 було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість, пеню, інфляційні втрати та 3% річних. Господарським судом Львівської області 04.07.2012 затверджено мирову угоду між сторонами, відповідно до умов якої визначено порядок виконання рішення суду від 26.08.2010 в частині суми основного боргу в розмірі 28'476'600,20 грн. Зважаючи на те, що згадане судове рішення залишається невиконаним в повній мірі до сих пір, позивач нарахував відповідачу 6'835'926,55 грн. інфляційних втрат та 1'966'939,54 грн. 3% річних.

Щодо затвердженої судом мирової угоди, то позивач стверджує, що такою визначено порядок виконання рішення суду, а не грошового зобов'язання за договором. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків щодо виконання грошового зобов'язання зі сплати основного боргу за переданий природний газ є договір поставки природного газу №06/09-287 від 25.02.2009, який встановлює строки виконання цього грошового зобов'язання. Ухвала суду про затвердження мирової угоди є процедурним судовим актом та змінює порядок/строки виконання судового рішення, що має значення винятково у сфері публічно-правових відносин при реалізації органом державної виконавчої служби (приватним виконавцем) своїх прав та обов'язків. Як наслідок, така ухвала відтерміновує негативні наслідки для боржника у виконавчому провадженні. Водночас мирова угода не може вважатися правочином у цивільно-правовому розумінні та не може змінювати строки виконання грошового зобов'язання за договором. Винесення судового рішення про стягнення заборгованості за оспорюваним договором поставки природного газу не унеможливлює подальшого укладення сторонами договору про реструктуризацію заборгованості, відповідно до Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію". Відповідач не надсилав позивачу пропозиції укласти договір реструктуризації заборгованості, відповідно, такий договір не укладався між сторонами. Отже, строки виконання грошового зобов'язання зі сплати основного боргу за спірним договором постачання природного газу не змінювались.

На момент дії Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" та винесення рішення суду у справі про стягнення основного боргу, продовжував діяти Закон України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", пункт 3.7 якого передбачав, що на строк участі підприємства паливно-енергетичного комплексу у процедурі погашення заборгованості підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо цього підприємства із стягнення заборгованості, яка виникла до 01.01.2012, що підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Таким чином, виконання рішення суду про стягнення боргу підлягало зупиненню, а укладення договору реструктуризації заборгованості після рішення суду дозволяло змінити правові наслідки прострочення виконання зобов'язання після рішення суду.

Заперечення відповідача.

Відповідач проти позовних вимог заперечив з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву (том 1, а.с. 148-152), запереченні на відповідь (том 1, а.с. 182-184), письмових поясненнях (вх.№ 32267/18 від 31.08.2018) (том 1, а.с. 218-220), заяві з процесуальних питань (вх. №33345/18 від 11.09.2018) (том 2, а.с. 1-2), заяві з процесуальних питань (вх. №35941/18 від 26.09.2018) (том 2, а.с. 37-38). Зокрема, сторони реструктуризували заборгованість відповідача перед позивачем шляхом укладення мирової угоди на виконання вимог пункту 2.6 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію". Відповідач виконує мирову угоду шляхом проведення оплати заборгованості згідно з графіком погашення заборгованості. Окрім того, позивач нарахував інфляційні втрати та 3% річних у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, що суперечить цивільному законодавству України.

Відповідач вважає, що на стадії виконання рішення суду від 26.08.2010 №12/69 єдиним способом виконати вимоги Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" було укладення мирової угоди між сторонами. Іншого способу реструктуризації заборгованості на цій стадії не існувало. Так, між сторонами були укладені також інші договори про постачання природного газу, по яких відсутні рішення суду, а, відповідно, й виконавчі провадження. Водночас у зв'язку з виникненням заборгованості за такими договорами, сторони уклали відповідні договори про реструктуризацію заборгованості. Щодо оспорюваного договору поставки природного газу, то по заборгованості за цим договором було прийняте судове рішення та відкрите виконавче провадження. Єдиним способом реструктуризації боргу, щодо стягнення якого відкрите виконавче провадження є укладення мирової угоди. Зокрема, затверджена судом мирова угода містить положення, аналогічні укладеним між сторонами договорам про реструктуризацію заборгованості. Крім того, посилання на Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" міститься в самому тексті мирової угоди. В іншому випадку, до винесення рішення суду у відповідній справі, сторони зобов'язані були б укласти договір реструктуризації заборгованості за спожитий газ, що є господарським договором. У зв'язку із зазначеним, позовні вимоги є безпідставними.

Заява про застосування позовної давності.

Відповідач подав до суду заяву про застосування позовної давності, обґрунтовуючи її наступним. У позові зазначено, що нарахування та стягнення інфляційних збитків та 3% річних відбувається на заборгованість, що виникла у лютому-квітні 2009 року, липні-грудні 2009 року та січні 2010 року. При цьому, останнім місяцем поставки за оспорюваним договором був січень 2010 року. Зважаючи на зазначене, останнім днем проведення розрахунку за поставлений газ є 10.02.2010, а строк звернення до суду сплив 11.02.2013.

Заперечення позивача проти заяви про застосування строку позовної давності.

Позивач зазначив, що його порушене право на стягнення з відповідача основного боргу за оспорюваним договором поставки природного газу було захищено в судовому порядку, а тому правові підстави для застосування позовної давності як до основної вимоги, так і до додаткових вимог відсутні.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.10.2010 у справі №12/69 за позовом дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за поставлений природний газ в сумі 143'090'297,06 грн., стягнуто з відповідача на користь позивача 95'453'465,97 грн. основного боргу, 9'623'197,97 грн. пені, 8'032'974,01 грн. інфляційних витрат, 2'168'539,22 грн. 3% річних, 20'543,63 грн. державного мита та 190,13 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (там 1, а.с. 97-99).

У зазначеному рішенні суду встановлено наступні обставини:

- між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки природного газу від 25.02.2009 №06/09-287. За умовами договору позивач зобовязався передати у власність відповідача в 2009 році природний газ, за наявності його обсягів, а відповідач зобовязався прийняти та оплатити газ на умовах договору;

- на виконання умов договору позивач протягом лютого-квітня 2009 року, липня-грудня 2009 року та січня 2010 року передав у власність відповідачу природний газ на загальну суму 180'888'146,12 грн., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу;

- відповідач свої зобовязання щодо оплати отриманого природного газу виконав частково, і на момент звернення до суду його заборгованість перед позивачем становила 95'453'465,97 грн.

12 травня 2011 року парламентом ухвалено Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію". Статтею 1 цього Закону встановлено, що його дія поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" та її дочірні підприємства ДК "Газ України", ДК "Укртрансгаз", ДК "Укргазвидобування", ДАТ "Чорноморнафтогаз" та ДП "Енергоринок".

Відповідно до частини 2.6 статті 2 цього Закону суб'єкти господарювання, визначені у статті 1 цього Закону, реструктуризують заборгованість за природний газ та електричну енергію, яка утворилася станом на 1 січня 2011 року і не сплачена на дату набрання чинності цим Законом, відповідно до чинного законодавства.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.07.2012 у справі №12/69 (том 1, а.с. 100-104) затверджено мирову угоду від 20.06.2012, якою затверджено графік погашення відповідачем заборгованості (яка на момент підписання мирової угоди становила 28'476'600,20 грн.) з липня 2012 року по травень 2032 року. Пункт 3 затвердженої мирової угоди містить наступне положення: враховуючи вимоги пункту 2.6 статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", сторони дійшли згоди врегулювати порядок виконання вказаного судового рішення в частині суми основного боргу, яка на момент підписання цієї мирової угоди становить 28'476'600,20 грн.

Пунктом 2 мирової угоди підтверджено, що на момент її укладення боржником повністю погашені суми: пені, втрат внаслідок інфляційних процесів, 3% річних, державного мита, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, зазначені в рішенні Господарського суду Львівської області від 26.08.2010 у справі №12/69.

Згідно з пунктом 4 мирової угоди боржник зобов'язується сплатити у повному обсязі суму основного боргу, вказану у пункті 3 цієї мирової угоди, шляхом сплати зобов'язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості (надалі - Графік), зазначеного у цьому пункті. Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з Графіком повинні надходити від боржника на рахунок стягувача у сумі, визначеній цим Графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню. Період сплати заборгованості встановлено з червня 2012 року по травень 2032 року.

Відповідно до пунктів 11, 16, 17 мирової угоди за невиконання умов цієї мирової угоди сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. За прострочення виконання зобов'язань, вказаних у пункті 4 цієї мирової угоди, боржник зобов'язується сплатити стягувачеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплатити штраф в розмірі 7% від суми простроченого платежу. У випадку порушення боржником умов погашення суми основного боргу в частині сплати платежів у розмірі та у терміни, визначені пунктом 4 цієї мирової угоди, стягувач має право негайно вживати передбачених законодавство заходів до примусового виконання мирової угоди, в тому числі шляхом пред'явлення ухвали про затвердження мирової угоди на примусове виконання до органу державної виконавчої служби. Боржник зобов'язується відшкодувати стягувачу збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язань щодо погашення заборгованості відповідно до порядку, встановленого пунктом 4 цієї мирової угоди.

Відповідач зобов'язання за мировою угодою виконує належним чином. Так, за період з червня 2012 року по травень 2018 року відповідач сплатив позивачу 8'424'327,5 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи виписках по рахунку (том 1, а.с. 18-73) та платіжними дорученнями (том 1, а.с. 74-96):

- виписка по рахунку від 26.06.2012 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 18);

- виписка по рахунку від 30.07.2012 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 19);

- виписка по рахунку від 30.08.2012 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 20);

- виписка по рахунку від 28.09.2012 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 21);

- виписка по рахунку від 30.10.2012 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 22);

- виписка по рахунку від 30.11.2012 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 23);

- виписка по рахунку від 28.12.2012 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 24-25);

- виписка по рахунку від 30.01.2013 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 26);

- виписка по рахунку від 26.02.2013 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 27);

- виписка по рахунку від 28.03.2013 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 28);

- виписка по рахунку від 29.04.2013 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 29);

- виписка по рахунку від 30.05.2013 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 30);

- виписка по рахунку від 27.06.2013 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 31);

- виписка по рахунку від 30.07.2013 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 32);

- виписка по рахунку від 30.08.2013 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 33);

- виписка по рахунку від 27.09.2013 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 34);

- виписка по рахунку від 30.10.2013 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 35);

- виписка по рахунку від 29.11.2013 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 36);

- виписка по рахунку від 27.12.2013 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 37);

- виписка по рахунку від 30.01.2014 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 38);

- виписка по рахунку від 27.02.2014 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 39);

- виписка по рахунку від 28.03.2014 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 40);

- виписка по рахунку від 30.04.2014 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 41);

- виписка по рахунку від 30.05.2014 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 42);

- виписка по рахунку від 01.07.2014 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 43);

- виписка по рахунку від 30.07.2014 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 44-45);

- виписка по рахунку від 28.08.2014 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 46-47);

- виписка по рахунку від 09.10.2014 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 48);

- виписка по рахунку від 30.10.2014 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 49);

- виписка по рахунку від 27.11.2014 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 50);

- виписка по рахунку від 30.12.2014 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 51);

- виписка по рахунку від 29.01.2015 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 52);

- виписка по рахунку від 26.02.2015 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 53);

- виписка по рахунку від 27.03.2015 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 54);

- виписка по рахунку від 29.04.2015 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 55);

- виписка по рахунку від 28.05.2015 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 56);

- виписка по рахунку від 26.06.2015 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 57);

- виписка по рахунку від 29.07.2015 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 58);

- виписка по рахунку від 28.08.2015 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 59);

- виписка по рахунку від 29.09.2015 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 60);

- виписка по рахунку від 29.10.2015 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 61);

- виписка по рахунку від 27.11.2015 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 62-63);

- виписка по рахунку від 29.12.2015 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 64);

- виписка по рахунку від 28.01.2016 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 65-66);

- виписка по рахунку від 26.02.2016 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 67-68);

- виписка по рахунку від 28.03.2016 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 69);

- виписка по рахунку від 28.04.2016 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 70);

- виписка по рахунку від 27.05.2016 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 71);

- виписка по рахунку від 29.06.2016 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 72-73);

- платіжне доручення №8828 від 27.07.2016 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 74);

- платіжне доручення №10032 від 26.08.2016 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 75);

- платіжне доручення №11557 від 28.09.2016 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 76);

- платіжне доручення №13095 від 28.10.2016 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 77);

- платіжне доручення №14563 від 29.11.2016 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 78);

- платіжне доручення №16380 від 27.12.2016 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 79);

- платіжне доручення №1608 від 30.01.2017 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 80);

- платіжне доручення №4006 від 27.02.2017 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 81);

- платіжне доручення №5301 від 29.03.2017 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 82);

- платіжне доручення №6802 від 27.04.2017 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 83);

- платіжне доручення №8271 від 29.05.2017 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 84);

- платіжне доручення №9665 від 30.06.2017 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 85);

- платіжне доручення №11001 від 27.07.2017 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 86);

- платіжне доручення №12771 від 29.08.2017 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 87);

- платіжне доручення №14134 від 27.09.2017 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 88);

- платіжне доручення №15500 від 30.10.2017 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 89);

- платіжне доручення №17184 від 28.11.2017 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 90);

- платіжне доручення №18989 від 27.12.2017 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 91);

- платіжне доручення №1240 від 29.01.2018 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 92);

- платіжне доручення №4235 від 26.03.2018 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 93);

- платіжне доручення №5465 від 24.04.2018 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 95);

- платіжне доручення №7166 від 29.05.2018 на суму 118'652,50 грн. (том 1, а.с. 96).

ОЦІНКА СУДУ.

Між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини з поставки товару на підставі укладеного договору в силу статті 11 Цивільного кодексу України. Частинами першою та другою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, беручи до уваги рішення Господарського суду Львівської області від 26.10.2010 у справі №12/69, судом встановлено факт наявності у відповідача зобов'язання перед позивачем зі сплати основного боргу за договором поставки природного газу.

Проте відповідно до пункту 2.6 статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" (який був чинний на момент укладення мирової угоди) суб'єкти господарювання, визначені у статті 1 цього Закону, реструктуризують заборгованість за природний газ та електричну енергію, яка утворилася станом на 1 січня 2011 року і не сплачена на дату набрання чинності цим Законом, відповідно до чинного законодавства.

Сторони у справі реалізували ці норми закону у спосіб укладення мирової угоди. Відповідно до змісту укладеної мирової угоди, правовою підставою її укладення сторони вказали пункт 2.6 статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

Згідно з позицією Верховного суду України викладеної у постанові від 02.07.2013 у справі №3-13гс13 та від 20.05.2014 у справі №3-17гс14, метою Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" є вирішення проблеми сплати боргів, забезпечення умов для підвищення рівня поточних розрахунків за спожитий природний газ та електричну енергію, а також створення умов для поліпшення фінансово-економічного стану підприємств, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, а також суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність, пов'язану з постачанням природного газу та електричної енергії за регульованими тарифами, запобіганню їх банкрутству тощо. Вказаний закон передбачає обов'язковість укладення договору на реструктуризацію заборгованості за спожитий газ.

Пункт 2.6 статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" не містить будь-яких обмежень щодо можливості укладення договору на реструктуризацію заборгованості після набрання рішенням суду про стягнення такої заборгованості. Тлумачення вказаного Закону у спосіб, що вказував би на запровадження таких обмежень для боржника було б несумісним з метою цього Закону.

Водночас, законодавством України не врегульовано питання щодо порядку реструктуризації відповідної заборгованості у випадку наявності рішення суду, що набрало законної сили. З огляду на зазначене та з метою досягнення передбачених Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" цілей, належним вирішенням такого питання є забезпечення виконання наявного рішення суду згідно з умовами угоди про реструктуризацію, що об'єктивно зумовлює необхідність залучення суду до розв'язання цього питання, зокрема, шляхом затвердження судом мирової угоди відповідного змісту.

Укладена сторонами мирова угода відповідає вимогам договору про реструктуризацію, оскільки забезпечує належне волевиявлення, спрямоване на реструктуризацію заборгованості згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", а з урахуванням її затвердження судом, забезпечує виконання судового рішення в межах такої реструктуризації. Суд не вбачає іншого варіанту забезпечення боржнику можливості фактичної реалізації передбачених пунктом 2.6 статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" прав на реструктуризацію заборгованості за умов вже наявного чинного судового рішення, порядок і строки примусового виконання якого регламентуються Законом України "Про виконавче провадження", яким не передбачено можливості позасудового корегування строків примусового виконання грошового зобов'язання, щодо якого було ухвалено судове рішення.

З урахуванням наведеного суд констатує, що мирова угода відповідає вимогам договору про реструктуризацію, не є новацією, проте з урахуванням пункту 2.6 статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" має наслідком зміну строку виконання грошового зобов'язання, позивачем не доведено порушення відповідачем змінених умов зобов'язання, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача заявлених 3% річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. Аналогічні висновки відображено в постанові Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №908/251/18.

Що стосується посилання позивача на інші постанови Верховного Суду, то такі судом не беруться до уваги, адже Верховний Суд у наведених справах не аналізував обставини справи в контексті необхідності застосування пункту 2.6 статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

Посилання позивача на Закон України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" не стосується предмету спору та не впливає на правильність висновків, наведених в мотивувальній частині цього рішення.

За таких обставин суд робить висновок про те, що відповідачем спростовано доводи позовної заяви, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, заява про застосування позовної давності не розглядається.

Судові витрати залишаються за позивачем.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 13, 73, 74, 81, 238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 14.12.2018.

Головуючий суддя Рим Т.Я.

Суддя Матвіїв Р.І.

Суддя Мороз Н.В.