ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2018 р. Справа №914/3993/15

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Галушко Н.А.

Хабіб М.І.

при секретарі Михайлишин С. В.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гулки Марії Андріївни, б/н від 17.08.2018, (вх. ЛАГС №01-05/2499/18 від 20.08.2018),

на рішення Господарського суду Львівської області від 12.07.2018, суддя: Запотічняк О.Д., (повний текст ухвали підписано - 17.07.2018),

у справі №914/3993/15

за позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, м. Львів,

до відповідача Фізичної особи-підприємця Гулки Марії Андріївни, м. Львів,

про демонтаж тимчасової споруди,

за участю представників:

від позивача - Кузів О.М.

від відповідача - Сокальський Д.А.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.07.2018 у справі №914/3993/15 позовні вимоги Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради задоволено повністю. Фізичну особу-підприємця Гулку Марію Андріївну зобов'язано демонтувати тимчасову споруду, що знаходиться на проспекті Червоної калини, 59 у місті Львові. З Фізичної особи-підприємця Гулки Марії Андріївни на користь Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради стягнуто 1218, 00 грн. судового збору.

20 серпня 2018 року до Львівського апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Гулки Марії Андріївни, б/н від 17.08.2018, (вх. ЛАГС №01-05/2499/18 від 20.08.2018), на рішення Господарського суду Львівської області від 12.07.2018 у справі №914/3993/15. Скаржник просить рішення Господарського суду Львівської області від 12.07.2018 у справі №914/3993/15 скасувати, прийняти нове, яким у позові відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що згідно з підп. 1 п. «б» ч.1 ст.31 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органам міських рад делеговано повноваження у галузі будівництва, а саме: надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідач вважає, що позивач є суб'єктом владних повноважень, оскільки здійснює відповідні делеговані повноваження, а юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи за участю виконавчих органів з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад, які виникають під час виконання повноважень у сфері державного архітектурно-будівельного контролю.

Також скаржник на підставі аналізу положень ч.1 ст.38 та п. 3 ч. 4 ст. 41 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» вважає, що орган місцевого самоврядування у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, уповноважений видати припис про усунення порушень, у тому числі шляхом знесення самочинного збудованого об'єкта. Цей припис є обов'язковою передумовою для можливості контролюючого органа на звернення до суду на підставі ч. 1 ст.38 вказаного Закону у зв'язку з його невиконанням. І, враховуючи положення ч.4 ст.5 КАС України, такий позов повинен розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

На думку відповідача, позивач, як орган що наділений контролюючими функціями, видає розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Оскільки дії щодо видання розпорядження є публічно-правовими, то і подальше звернення до суду з позовом про здійснення демонтажу тимчасової споруди або знесення самочинно збудованого об'єкта зумовлено правовідносинами публічно-правового характеру й повинно розглядатись у порядку адміністративного судочинства.

Скаржник вважає, що звертаючись до суду з позовом про здійснення демонтажу тимчасової споруди або знесення об'єкту самочинного будівництва і мотивуючи такий позов порушеннями архітектурних, містобудівних, пожежних, санітарних або інших подібних норм і правил, позивач, як суб'єкт владних повноважень діє не з метою захисту своїх приватних прав та інтересів, а з метою захисту прав та інтересів громади або невизначеного кола осіб від можливих порушень їхніх прав та з метою запобігти можливих суспільно значимих несприятливих наслідкам порушення відповідних норм і правил.

За таких умов, апелянт вважає, що спір, який є предметом даного розгляду, не пов'язаний з вирішенням питання щодо речового права, а є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб'єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення факту самочинного будівництва та усунення порушень шляхом знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування. Справа за позовом такого суб'єкта належить до компетенції адміністративних судів. В обґрунтування відповідач посилається на висновки Верховного суду, які зроблені у постанові від 11 квітня 2018року у справі № 161/14920/16-а.

Позивач у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач в свою чергу, просив апеляційну скаргу задоволити, з мотивів наведених в ній, а також заявив клопотання про закриття провадження.

Обґрунтовуючи подане клопотання посилається на те, що метою знесення об'єктів самочинного будівництва за позовом органів місцевого самоврядування є не перехід права власності на ці об'єкти, а приведення будівництва у відповідність до імперативних вимог публічно-правових норм, направлених на захист суспільних інтересів. Окрім того, навів доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив рішення скасувати, провадження у справі закрити.

Колегія суддів, дійшла висновку про відмову в даному клопотанні, виходячи з наступного. Виходячи із системного аналізу положень ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, крім спорів для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір, це спір у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг, або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до п.п. 7 п.1 ст. 4 КАС України, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до положень п.4 ст. 46 КАС України, Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень:

1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об'єднання;

2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об'єднання;

3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України;

4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо);

5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб'єкту владних повноважень законом.

У вказаній статті процесуального закону наведено перелік випадків, за наявності яких фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами в адміністративному процесі за позовами суб'єктів владних повноважень.

Зокрема у п.п.5 п.4 ст. 46 КАС України зазначено, що в інших випадках фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами у адміністративній справі за позовом суб'єктів владних повноважень лише у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до п.4 ст. 5 КАС України, суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» прямо не передбачено можливість звернення органу місцевого самоврядування чи його виконавчого органу до адміністративного суду з позовом до фізичної особи - підприємця.

Суд також звертає увагу на те, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом із тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Як вбачається з матеріалів справи №914/3993/15, позовні вимоги мотивовані тим, що договір оренди земельної ділянки, яку Львівська міська рада надала відповідачу для обслуговування малої архітектурної форми, закінчився, а відтак відповідач повинен демонтувати відповідну тимчасову споруду.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Відповідно до положень ст. 5 Земельного кодексу України, одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Згідно зі ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, відповідно о до п. 1.1 Положення про Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради є виконавчим органом Львівської міської ради.

Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради наділена як самоврядними, так і делегованими повноваженнями від Львівської міської ради, які закріплені ухвалою Львівської міської ради від 08.07.2010 №3704 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради». Зокрема до повноважень районної адміністрації у галузі економічного, культурного та соціального розвитку віднесено розгляд та вжиття заходів у встановленому міською радою та виконавчим комітетом порядку щодо фактів порушення розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, малих архітектурних форм та літніх майданчиків.

Отже звертаючись з даним позовом, Сихівська районна адміністрація діє в межах повноважень, які делеговані їй власником земельної ділянки на якій відповідачем розміщено тимчасову споруду. Більше того, даний спір стосується речового права відповідача щодо належної йому тимчасової споруди, а відтак даний спір за своїм змістом є цивільно-правовим, оскільки стосується речового права.

Відповідно до ч.2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до положень ст. 20 ГПК України, Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю).

Щодо посилань апелянта на постанову Великої Палати Верховного суду від 11 квітня 2018року у справі № 161/14920/16-а, то суд зазначає, що позивачем в даному спорі виступає Відділ державного архітектурно-будівельного контролю міської ради, а предметом спору є знесення самочинного будівництва. Зокрема підставою позову у справі було те, що відповідач не подав декларацію про початок виконання будівельних робіт та не зніс добудову в добровільному порядку. В той же час, предметом спору у справі №914/3993/15 є демонтаж тимчасової споруди яка розміщена на земельній ділянці без відповідного договору оренди земельної ділянки та паспорту прив'язки. Правовий статус тимчасової споруди є відмінний від споруди капітального типу.

Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.04.2009 року між Львівською міською радою (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Гулкою Марією Андріївною (Орендар) укладено договір оренди землі (далі - Договір), відповідно до п.1. котрого Орендодавець на підставі ухвали Львівської міської ради №899 від 07.06.2007 року "Про затвердження Положення про організацію, проведення та оформлення купівлі-продажу у власність або надання в оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення у м. Львові" та ухвали Львівської міської ради №2311 від 18.12.2008 року "Про затвердження Перспективної схеми розміщення малих архітектурних форм як частини Програми комплексного благоустрою території міста" надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться у м. Львові на просп. Червоної Калини, 59 для обслуговування малої архітектурної форми.

В оренду передається земельна ділянка, кадастровий номер :03:007.0057, загальною площею 0,0041 га (п.2. Договору).

Відповідно до п.43. Договору, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Як вбачається із тексту вказаного договору, він зареєстрований у Львівській міській раді 21.04.2009 року за № С-1413, про що у книзі записів реєстрації Договорів оренди землі С-3 вчинено запис.

Договір укладено на 3 роки до 18.12.2011 року. Після закінчення строку договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше ніж 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжити його дію (п.8. Договору).

Відповідно до п. 21 Договору після припинення дії договору Орендар повертає Орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

Рішенням господарського суду Львівської області від 19.04.2012 року у справі №5015/627/12, яке набрало законної сили, визнано договір оренди землі від 21.04.2009 року, укладений між Львівською міською радою та фізичною особою-підприємцем Гулкою Марією Андріївною на оренду земельної ділянки загальною площею 0,0041 га (кадастровий номер :03:007.0057), яка знаходиться у м. Львів, просп. Червоної Калини, 59 для обслуговування малої архітектурної форми поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були визначені договором оренди землі від 21.04.2009 року, тобто на три роки.

Розглянувши заяву Фізичної особи - підприємця Гулка Марії Андріївни, ухвалою від 18.02.2014 року суд роз'яснив заявнику, що за рішенням у справі №5015/627/12 від 19.04.2012 року строк договору оренди землі від 21 квітня 2009 року підлягає поновленню з 19.12.2011 року по 18.12.2014 року включно.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, укладений між Львівською міською радою та відповідачем договір оренди земельної ділянки припинив свою дію з 18.12.2014р., що сторонами не заперечується.

Відповідно до частини 2,2 статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", у якій міститься визначення термінів, самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Отже, розміщення малої архітектурної форми для здійснення підприємницької діяльності за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій вона розміщена, може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки і тягнути за собою наслідки, визначені статтею 212 ЗК України.

Таким чином, за відсутності рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку комунальної форми власності, а тому розміщення відповідачем ТС за відсутності документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою комунальної власності, право розпорядження якою належить до компетенції Ради, не можна визнати законним.

Згідно ухвали Львівської міської ради від 23.04.2015р. №4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», тимчасова споруда відповідача за адресою: м. Львів, просп. Червоної Калини, 59, не включена у комплексну схему розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові.

Суд зазначає, що ухвала Львівської міської ради від 23.04.2015р. №4527 втратила чинність на підставі ухвали Львівської міської ради від 02.03.2017р. №1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова», однак і ухвалою №1568 спірну споруду також не включено у комплексну схему розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Голови Сихівської районної адміністрації від 30.07.2015р. №358 зобов'язано ФОП Гулку М.А. демонтувати тимчасову споруду розміщену за адресою м. Львів, просп. Червоної Калини, 59.

Актом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 14 липня 2015 року проведено обстеження та встановлено, що спірна тимчасова споруда ФОП Гулки М. А. розміщена за адресою: м. Львів, просп. Червоної Калини, 59 на час здійснення обстеження функціонувала.

01 вересня 2015 року КП «Адміністративно-технічне управління» складено протокол №1-074б щодо Гулки Марії Андріївни про адміністративне правопорушення яке полягало у самочинному встановленні тимчасової споруди за адресою: м. Львів, просп. Червоної Калини, 59.

Актом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 16 вересня 2015 року проведено обстеження та встановлено, що спірна тимчасова споруда ФОП Гулки М. А. розміщена за адресою: м. Львів, просп. Червоної Калини, 59 на час здійснення обстеження не демонтована.

15 жовтня 2015 року Адміністративною комісією при Сихівській районній адміністрації було складено постанову №266 про накладення адміністративного стягнення на Гулку Марію Андріївну за самочинне встановлення нею тимчасової споруди за адресою: м. Львів, просп. Червоної Калини, 59, яка не увійшла в ухвалу Львівської міської ради від 23.04.2015р. №4257. Як вбачається з даної постанови, вона одержана 15.10.2015р. Гулкою М.А.

Відповідно до ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування

Відповідно до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затвердженого Наказом Міністерства Регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011р. 244, підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди. Встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив'язки. У разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу. Розміщення ТС самовільно забороняється (п.п. 2.1, 2.20, 2.30, 2.31).

Ухвалою Львівської міської ради №4526 від 23.04.2015р. затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, який визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, продовження договору оренди земельної ділянки для розміщення тимчасових споруд, укладення та продовження договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою для розміщення тимчасових споруд, встановлення режиму роботи об'єктів торгівлі та побутового обслуговування, ресторанного господарства у тимчасових спорудах торговельного призначення, демонтажу тимчасових споруд.

Відповідно до п.2.1 даного порядку (в редакції чинній на момент звернення з позовом до суду), розміщення тимчасових споруд здійснюється замовником відповідно до паспорту прив'язки, плану земельної ділянки та договору оренди земельної ділянки або договору окремих конструктивних елементів благоустрою. Місце встановлення тимчасових споруд повинно відповідати адресі, вказаній у паспорті прив'язки, та плану земельної ділянки або схемі прив'язки.

Відповідно до п. 1.3 Порядку, самовільно встановлена тимчасова споруда, це тимчасова споруда, яка встановлена за відсутності одного із документів, передбачених цим Положенням: ухвали міської ради, договору оренди земельної ділянки чи договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою, паспорту прив'язки ТС.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

До компетенції виконавчих органів міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема: організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян (пп. 7 п."а" ст.. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»),

Згідно статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчим органам міських рад делеговано повноваження у галузі будівництва, зокрема, зі здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Суд звертає увагу на те, що Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради наділена як самоврядними, так і делегованими повноваженнями від Львівської міської ради, які закріплені ухвалою Львівської міської ради від 08.07.2010 №3704 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» (в редакції, чинній станом на момент подання позову та винесення розпорядження голови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 30.07.2015 № 358), зокрема, передбачено, що до повноважень районної адміністрації у галузі економічного, культурного та соціального розвитку віднесено розгляд та вжиття заходів у встановленому міською радою та виконавчим комітетом порядку щодо фактів порушення розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності.

Щодо заперечень, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи із системного аналізу положень ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, крім спорів для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг, або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до п.п. 7 п.1 ст. 4 КАС України, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до положень п.4 ст. 46 КАС України, Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень:

1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об'єднання;

2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об'єднання;

3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України;

4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо);

5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб'єкту владних повноважень законом.

У вказаній статті процесуального закону наведено перелік випадків, за наявності яких фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами в адміністративному процесі за позовами суб'єктів владних повноважень.

Зокрема у п.п.5 п.4 ст. 46 КАС України зазначено, що в інших випадках фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами у адміністративній справі за позовом суб'єктів владних повноважень лише у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до п.4 ст. 5 КАС України, суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» прямо не передбачено можливість звернення органу місцевого самоврядування чи його виконавчого органу до адміністративного суду з позовом до фізичної особи - підприємця.

Суд також звертає увагу на те, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом із тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Як вбачається з матеріалів справи №914/3993/15, позовні вимоги мотивовані тим, що договір оренди земельної ділянки, яку Львівська міська рада надала відповідачу для обслуговування малої архітектурної форми, закінчився, а відтак відповідач повинен демонтувати відповідну тимчасову споруду.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Відповідно до положень ст. 5 Земельного кодексу України, одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Згідно зі ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, відповідно о до п. 1.1 Положення про Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради є виконавчим органом Львівської міської ради.

Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради наділена як самоврядними, так і делегованими повноваженнями від Львівської міської ради, які закріплені ухвалою Львівської міської ради від 08.07.2010 №3704 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради». Зокрема до повноважень районної адміністрації у галузі економічного, культурного та соціального розвитку віднесено розгляд та вжиття заходів у встановленому міською радою та виконавчим комітетом порядку щодо фактів порушення розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, малих архітектурних форм та літніх майданчиків.

Отже звертаючись з даним позовом, Сихівська районна адміністрація діє в межах повноважень, які делеговані їй власником земельної ділянки, на якій відповідачем розміщено тимчасову споруду. Більше того, даний спір стосується речового права відповідача щодо належної йому тимчасової споруди, а відтак даний спір за своїм змістом є цивільно-правовим, оскільки стосується речового права.

Відповідно до ч.2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до положень ст. 20 ГПК України, Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю).

Щодо посилань апелянта на постанову Великої Палати Верховного суду від 11 квітня 2018року у справі № 161/14920/16-а, то суд зазначає, що позивачем в даному спорі виступає Відділ державного архітектурно-будівельного контролю міської ради, а предметом спору є знесення самочинного будівництва. Зокрема, підставою позову у справі було те, що відповідач не подав декларацію про початок виконання будівельних робіт та не зніс добудову в добровільному порядку. В той же час, предметом спору у справі №914/3993/15 є демонтаж тимчасової споруди, яка розміщена на земельній ділянці без відповідного договору оренди земельної ділянки та паспорту прив'язки. Правовий статус тимчасової споруди є відмінний від споруди капітального типу.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення однак, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на апелянта.

керуючись ст.ст. 86, 255, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гулки Марії Андріївни, б/н від 17.08.2018 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 12.07.2018 у справі №914/3993/15 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 17.12.2018

Головуючий -суддя Плотніцький Б.Д.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Хабіб М.І.