ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2018 року м.Дніпро Справа № 908/4828/15

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач),

суддів: Пархоменко Н.В., Чередка А.Є.

при секретарі судового засідання: Дон О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Полонія", арбітражного керуючого Комаренко Тетяни Олексіївни на ухвалу господарського суду Запорізької області від 10.02.2017, постановлену суддею Кричмаржевським В.А., у справі № 908/4828/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Полонія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мастер V"

про розірвання договору купівлі-продажу від 12.10.2010 та зобов'язання повернути нерухоме майно

у межах справи за заявою Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Полонія"

про банкрутство, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Полонія" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Комаренко Тетяни Олексіївни звернулося до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мастер V" про розірвання договору купівлі-продажу, укладеного 12.10.2010 між ТОВ "Полонія" та ТОВ "Мастер V", посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №920; зобов'язання ТОВ "Мастер V" повернути ТОВ "Полонія" нерухоме майно: автозаправну станцію (операторна - магазин літ.А. загальною площею 45,5 кв.м; убиральня літ.Б; навіс літ.В.; бензинорозбірна колонка №1; бензинорозбірна колонка №2, пожежна водойма V-100м3 №3, каналізаційний колодязь №4, каналізаційний колодязь №5, колодязь №6, резервуар №7, резервуар №8, резервуар №9, резервуар №10, бензомастило уловлювач №11, бензомастило уловлювач №12, бензомастило уловлювач №13, бензомастило уловлювач №14, бензомастило уловлювач №15, бензомастило уловлювач №16, трасформатор літ.Тр; вимощення №І) та земельну ділянку для розташування автозаправної станції (кадастровий номер №:07:001:0067, загальною площею 0,36 га).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на ті обставини, що відповідач не виконав умови укладеного між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.10.2010, а саме не сплатив визначену договором суму за придбане у власність нерухоме майно, чим істотно порушив умови укладеного договору, що є підставою для його розірвання та повернення відчуженого нерухомого майна позивачу. Правовими підставами заявленого позову позивач визначив ст.ст. 179, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 655, 692, ч. 2 ст. 651, ч. 6 ст. 694, ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 10.02.2017 у справі №908/4828/15 у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване недоведеністю позивачем правомірності заявлених вимог, оскільки укладаючи спірний договір купівлі-продажу, позивач мав на меті отримання прибутку - коштів за продане нерухоме майно. Водночас, як вбачається зі змісту позовної заяви, звертаючись до господарського суду з позовом, метою ТОВ "Полонія" є повернення майна, що є предметом спірного договору, а не досягнення основної мети укладеного договору - отримання коштів за передане відповідачу майно. Суд дійшов висновку про недоведеність факту істотності порушення відповідачем умов договору, пославшись на частину третю статті 692 Цивільного кодексу України, за якою позивач не позбавлений права в судовому порядку вимагати оплати товару та процентів за користування чужими коштами, що й відновить порушене право позивача на отримання оплати за майно. Щодо другої позовної вимоги суд дійшов висновку про безпідставність посилання позивача на статтю 1212 Цивільного кодексу України, оскільки у цій нормі йдеться про набуття особою майна або збереження його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). Відповідач набув право власності правомірно, про що свідчить укладений сторонами оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу. В діях відповідача відсутні ознаки безпідставності набуття вищезгаданого майна.

Не погодившись з прийнятою місцевим господарським судом ухвалою від 10.02.2017 у справі ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Полонія", арбітражний керуючий Комаренко Тетяна Олексіївна подала апеляційну скаргу на зазначену ухвалу, просить її скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ліквідатор зазначає, що покупець не виконав своїх обов'язків із оплати переданого йому нерухомого майна в установлений договором купівлі-продажу строк через певний час, чим порушив істотні умови договору, у зв'язку із чим спірний договір купівлі-продажу повинен бути розірваний. Також, зазначив, що ТОВ "Полонія" є заставодержателем спірної АЗС та земельної ділянки, у зв'язку із чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.ч. 1,4,6 ст. 694 Цивільного кодексу України, відповідно до яких, якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар. Враховуючи положення ст. 1212 Цивільного кодексу України, ліквідатор вважає, що ця норма права підлягає застосуванню до спірних правовідносин в частині вимоги про повернення нерухомого майна, оскільки у разі розірвання договору правова підстава набуття відповідачем у власність нерухомого майна відпала.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 24.05.2017 апеляційну скаргу арбітражного керуючого Комаренко Тетяни Олексіївни на ухвалу господарського суду Запорізької області від 10.02.2017 у справі №908/4828/15 залишено без задоволення. Ухвалу господарського суду Запорізької області від 10.02.2017 у справі №908/4828/15 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції при винесенні постанови виходив з того, що ТОВ "Мастер V" доведено виконання умов договору купівлі-продажу від 12.10.2010 щодо сплати вартості придбаного нерухомого майна, а відтак договір є виконаним, а до покупця перейшло право власності на нерухоме майно. Вказав на безпідставність посилання позивача на ст. 1212 Цивільного кодексу України, враховуючи, що вказана норма права регулює правовідносини щодо набуття особою майна або збереження його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), проте відповідач набув майно внаслідок укладення договору купівлі-продажу від 12.10.2010.

Приймаючи постанову у справі, Донецький апеляційний господарський суд врахував додаткові докази, надані відповідачем, які не були подані до суду першої інстанції, а надійшли до апеляційного господарського суду разом з клопотанням відповідача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (надійшло до апеляційного господарського суду 15.05.2017) і цими доказами є копії звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, копії квитанцій до прибуткового касового ордеру (докази в підтвердження оплати відповідачем придбаного нерухомого майна).

Постановою Вищого господарського суду України від 30.10.2017 у справі №908/4828/15 касаційну скаргу ліквідатора ТОВ "Полонія" арбітражного керуючого Комаренко Тетяни Олексіївни задоволено частково. Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 24.05.2017 у справі №908/4828/15 скасовано. Справу передано на новий апеляційний розгляд до Донецького апеляційного господарського суду.

Задовольняючи частково касаційну скаргу ліквідатора ТОВ "Полонія" арбітражного керуючого Комаренко Тетяни Олексіївни, скасовуючи постанову Донецького апеляційного господарського суду від 24.05.2017 та передаючи справу на новий апеляційний розгляд до Донецького апеляційного господарського суду, Вищий господарський суд України послався на те, що судом апеляційної інстанції зазначено, що ТОВ "Мастер V" належним чином виконало умови договору купівлі-продажу від 12.10.2010 щодо сплати повної вартості спірного майна, переданого у його власність ТОВ "Полонія", та в строки, встановлені п. 3 договору купівлі-продажу, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів та звітами про використання коштів, виданими на відрядження або під звіт, за період з 26.10.2011 по 17.05.2012 ТОВ "Мастер V" сплатило на користь ТОВ "Полонія" 670060, 40 грн. Як вбачається з матеріалів справи, умовами спірного договору передбачалась сплата вартості нерухомого майна шляхом зарахування грошових коштів на рахунок продавця, а не шляхом внесення готівки, як було здійснено покупцем. Проте, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що порушення порядку сплати вартості переданого товару за спірним договором купівлі-продажу не може бути підставою для розірвання останнього, оскільки ТОВ "Полонія" листом за № 48 від 25.10.2011 надало свою згоду ТОВ "Мастер V" щодо внесення останнім готівкових коштів до каси позивача за договором купівлі-продажу від 12.10.2010. Судом зазначено, що визначальною обставиною в даній ситуації є факт виконання умов договору купівлі-продажу від 12.10.2010 щодо повної сплати вартості придбаного товару. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки ТОВ "Мастер V" не допустило істотного порушення договору купівлі-продажу від 12.10.2010, позовні вимоги про розірвання зазначеного договору купівлі-продажу та повернення майна є безпідставними. В суді першої інстанції позивачем були надані суду докази в підтвердження заборгованості відповідача, а саме: довідка ДФС про відкриті рахунки ТОВ "Полонія", звіт про дебіторські та кредитні операції ТОВ "Полонія", виписка з рахунків ТОВ "Полонія", звіт про дебіторські та кредитні операції ТОВ "Полонія" за період з 01.10.2010 по 31.12.2016. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не були надані докази на спростування заборгованості, хоча його представники були присутні у судовому засіданні під час розгляду справи. Крім того, суд першої інстанції встановив факт невиконання відповідачем зобов'язання щодо сплати за нерухоме майно. Під час розгляду справи в апеляційному господарському суді відповідач надав суду додаткові докази, які не були досліджені судом першої інстанції під час розгляду справи, а саме: копії квитанцій до прибуткових касових ордерів та звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт. Відповідач, надаючи вказані копії квитанцій, не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції, в той час як позивач заперечував про прийняття вказаних доказів та просив суд апеляційної інстанції провести судову технічну експертизу давності виконання квитанцій до прибуткових касових ордерів за період з 26.10.2011 по 17.02.2012. Натомість суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи з посиланням на те, що її призначення є правом суду. При цьому не мотивував, яким чином суд без допомоги спеціальних засобів та знань може встановити давність виготовлення паперових документів. Таким чином, апеляційний господарський суд прийняв нові докази, які не були предметом розгляду в місцевому суді, без наведення мотивів неможливості їх подання відповідачем до суду першої інстанції, без з'ясування причини їх неподання до суду першої інстанції, без обґрунтування їх належності та допустимості, припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вищий господарський суд України вказав, що при новому апеляційному розгляді справи суду слід врахувати наведене, з'ясувати причин неподання нових доказів, належно оцінити подані докази, розглянути доводи позивача щодо їх належності та допустимості, у разі необхідності для роз'яснення питань, які потребують спеціальних знань, залучити спеціалістів та експертів, розглянути справу з дотриманням вимог розділу XII Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.01.2018 апеляційну скаргу ліквідатора ТОВ "Полонія" арбітражного керуючого Комаренко Тетяни Олексіївни на ухвалу господарського суду Запорізької області від 10.02.2017 у справі №908/4828/15 залишено без задоволення, ухвалу господарського суду Запорізької області від 10.02.2017 у справі №908/4828/15 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.07.2018 касаційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Полонія" Комаренко Т.О. задоволено частково; постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.01.2018 у справі № 908/4828/15 скасовано, справу передано на новий розгляд до Донецького апеляційного господарського суду.

Указом Президента України від 29.12.2017 № 454/2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" ліквідовано Дніпропетровський апеляційний господарський суд та Донецький апеляційний господарський суд; утворено Центральний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, з місцезнаходженням у місті Дніпрі.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.10.2018, постановленою колегією суддів у складі: головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач), суддів: Пархоменко Н.В., Чередка А.Є., справу № 908/4828/15 за апеляційною скаргою ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Полонія" на ухвалу господарського суду Запорізької області від 10.02.2017 прийнято до провадження означеним складом суду, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 21.11.2018.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.11.2018 ухвалено судове засідання у справі, призначене на 21.11.2018 провести в режимі відеоконференції з забезпеченням її проведення для ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Полонія", арбітражного керуючого Комаренко Тетяни Олексіївни в Північному апеляційному господарському суді.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.11.2018 розгляд апеляційної скарги у справі відкладено у судове засідання на 10.12.2018.

У відзиві на апеляційну скаргу (вх.№1063/18 від 19.11.2018) відповідач просить суд апеляційну скаргу ТОВ "Полонія" залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу господарського суду - без змін. Зокрема, відповідачем підтримано правову позицію, викладену в процесуальних документах, наявних в матеріалах справи, з апеляційною скаргою не погоджується та вважає її такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо неподання доказів до суду першої інстанції відповідачем зазначено, що зі свого боку відповідач обґрунтовував неможливість подання до суду першої інстанції доказів оплати за договором з причин, що не залежали від нього. Зокрема, в своєму клопотанні про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, а також у письмових та усних поясненнях відповідач повідомив суду апеляційної інстанції про причини подання вказаних доказів саме до апеляційного суду. Відповідач зазначає, що з правового аналізу частини другої статті 43 ГПК, ст. 33 ГПК (в редакції Господарського процесуального кодексу України, що діяла на момент першого кола розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції), пунктів 3, 4, 6, 8 і 11 ст. 65 ГПК України вбачається, що відповідач повинен доводити лише ті обставини, на які він посилався. В суді першої інстанції відповідач обґрунтовував свою правову позицію (заперечення проти позову) неправильним обранням позивачем способу захисту свого начебто порушеного права. Викладені відповідачем обставини були доведені останнім в установленому порядку, у зв'язку з чим судом було прийняте рішення на користь відповідача. Відповідач звертає увагу на те, що в суді першої інстанції відповідач не доводив факту оплати за договором, оскільки не посилався на вказану обставину як на підставу своїх заперечень. Даний факт підтверджується наявним в матеріалах справи відзивом відповідача на позовну заяву та вбачається зі змісту ухвали господарського суду Запорізької області від 10.02.2017 у цій справі.

Як зауважено відповідачем, в суді першої інстанції останній не доводив факту оплати за договором, оскільки не посилався на вказану обставину, як на підставу своїх заперечень. В той же час, суд першої інстанції (за власною ініціативою або за клопотанням позивача) не витребував від відповідача докази оплати за договором. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач розширив свою правову позицію. В зв'язку з чим, надав до суду апеляційної інстанції наступні докази: копії квитанцій до прибуткових касових ордерів та звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт за період з 26.10.2011 по 17.05.2012.

Також, відповідач зазначає, що суд апеляційної інстанції прийняв до уваги доводи позивача щодо неоплати по договору, почав встановлювати ці обставини, в зв'язку з чим, відповідач надав, а суд прийняв до матеріалів справи такі докази оплати. Такі дії суду свідчать про порушення принципу рівності і змагальності зовсім не на користь відповідача, оскільки відповідач не обґрунтовував свою правову позицію у цьому спорі фактом оплати.

Відповідачем зауважено, що ТОВ "МАСТЕР V" на сьогодні вже не є власником спірного майна відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №84735479 та №84753132. Вказане майно вибуло з володіння відповідача, про що між ТОВ "МАСТЕР V" та новим власником підписані акти приймання-передачі. Зазначені докази не були надані до суду першої інстанції, оскільки на момент розгляду справи в суді першої інстанції власником майна був відповідач, а зміна власника відбулась вже після прийняття оскаржуваної ухвали суду.

21.11.2018 від ліквідатора надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи відомостей, отриманих на запит ліквідатора від відділення у Шевченківському районі м.Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області, про РРО ТОВ "Полонія" про скасування книг обліку 23.05.2011, 22.06.2011, 15.06.2011, 04.07.2011.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.11.2018 розгляд апеляційної скарги відкладено в судове засідання на 10.12.2018 о 16.00 год. Судове засідання у справі, призначене на 10.12.2018 о 16:00 год., ухвалено провести в режимі відеоконференції з забезпеченням її проведення для ліквідатора ТОВ "Полонія" в господарському суді міста Києва.

У своїх додаткових поясненнях від 03.11.2018р. відповідач зазначає, що надання ним доказів оплати за спірним договором до суду апеляційної інстанції зумовлено ініціативою суду апеляційної інстанції встановити факт оплати/неоплати за спірним договором.

В своєму клопотанні до суду апеляційної інстанції про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (доказів оплати за спірним договором), а також в своїх письмових та усних поясненнях відповідач повідомив суд про поважність причин подання цих доказів до суду апеляційної, а не першої інстанції. Однак, суд не зазначив про це в своєму рішенні.

На підставі викладеного відповідач просить суд врахувати поважність неподання доказів до суду першої інстанції, прийняти зазначені докази до матеріалів справи з відповідною мотивацією зазначеного в судовому рішенні.

Крім того, як зазначено відповідачем, для того, щоб встановити чи були розрахунки по договору купівлі-продажу нерухомого майна, спеціальні знання не потрібні, тож і необхідності у залученні спеціалістів та призначенні експертизи не має. У зв'язку з чим, просить суд надати оцінку доказам відповідача (квитанціям до прибуткових касових ордерів та звітам про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт), котрі в повній мірі доводять факт оплати за спірним договором, без залучення спеціалістів та без призначення експертизи.

Відповідачем також зауважено, що ліквідатор ТОВ "Полонія" не надала жодного документу позивача, який би спростовував факт здійснення операцій з розрахунків згідно договору купівлі-продажу від 12.10.2010 року. До матеріалів справи не долучено документів, які б підтверджували, що з питання оплати по цьому договору виник спір. Звернення до суду з даним позовом є виключно припущенням того, що за спірним договором не була проведена оплата.

Відповідач вважає, що позивачем, яким заявлено позов про розірвання договору та повернення майна, неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права, оскільки задоволення даного позову жодним чином не призведе до відновлення його прав.

Посилання представника позивача у судовому засіданні 21.11.2018 року на відсутність реєстрації в 2011 році ТОВ "Полнія" касової книги, відповідач спростовує відсутністю обов'язку щодо реєстрації юридичними особами касової книги.

У поясненнях від 30.11.2018 ліквідатор, посилаючись на положення ст.ст. 692, 694, ч.2 ст.651 ЦК України, зазначає, що несплата повної ціни договору, є істотним порушенням зазначеного. Відповідно, позивач має право на звернення до суду з вимогою про розірвання договору та повернення майна. Ліквідатором зауважено, що Покупець (Відповідач) свого обов'язку із сплати не виконав, докази відсутності оплати за Договором наявні в матеріалах справи, що є підставою для застосування положень ч. 4, ч.6 ст. 964 ЦК України. Крім того, на думку ліквідатора, до другої позовної вимоги підлягають застосуванню положення ст.1212 Цивільного кодексу України.

Як зауважено ліквідатором, відповідач надає документи (стосовно переходу права власності на спірне майно до третіх осіб), які не стосуються предмету доведення у даній справі, оскільки подані відповідачем нові документи можливо стосуються правовідносин Відповідача з третіми особами. Зазначені документи не стосуються обставин справи, що були встановлені оскаржуваною ухвалою господарського суду, та їх можливо не існувало в той час.

10.12.2018 року у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови по справі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, судова колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з приписами п. 9 ч. 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка набула чинності 15.12.2017р.) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.10.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Полонія" (далі продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мастер V" (далі - покупець) укладено договір купівлі-продажу, який 12.10.2010р. було посвідчено Чепковою О.В. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №920 (далі - Договір).

За умовами п.1 договору ТОВ "Полонія" продало та зобов'язалося передати у власність, а ТОВ "Мастер V" придбало та прийняло у власність нерухоме майно, реєстраційний номер 29200080, тип об'єкта автозаправна станція, адреса об'єкта Запорізька область, Оріхівський район, сщ/рада Комишуваська, Запоріжжя-Маріуполь 38-й км, а саме: (операторна-магазин літ. А загальною площею 45,5 кв.м; убиральня літ. Б; навіс літ.В; бензинорозбірна колонка №1; бензинорозбірна колонка №2; пожежна водойма V-100 м3 №3; каналізаційний колодязь №4; каналізаційний колодязь №5; колодязь №6; резервуар №7; резервуар №8; резервуар №9; резервуар №10; бензомастилоуловлювач №11; бензомастилоуловлювач №12; бензомастилоуловлювач №13; бензомастилоуловлювач №14; бензомастилоуловлювач №15; бензомастилоуловлювач №16; трансформатор літ. Тр; вимощення І) та земельну ділянку для розташування автозаправної станції площею 3600 кв.м. (кадастровий номер :07:001:0067, яка розташована за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, смт. Комишуваха, траса Запоріжжя-Маріуполь 38-й км).

Згідно з п. 3 Договору (в редакції договору про внесення змін від 25.10.2010), продаж майна здійснено за 670 060,40 грн., з яких вартість автозаправної станції складає 515 060,06грн., у тому числі ПДВ 85 843,34 грн. Вартість земельної ділянки 155 000,34 грн. Зазначену в цьому договорі вартість майна Покупець зобов'язався сплатити до 12.10.2015 року. Сплата проводиться щомісячно на рахунок продавця - ТОВ "Полонія". У випадку несплати, неповної оплати або прострочення платежу Продавець має право надати цей договір до стягнення.

Право власності на відчужувану автозаправну станцію переходить від Продавця до Покупця відповідно до ст.334 Цивільного кодексу України з моменту державної реєстрації цього договору (п. 11 договору). Право власності на відчужувану земельну ділянку переходить від Продавця до Покупця відповідно до ст.125 Земельного Кодексу України з моменту державної реєстрації цього права (п.12 договору).

У п.п. 11, 12 договору купівлі-продажу від 12.10.2010 сторонами погоджено, що право власності на відчужувану автозаправну станцію і земельну ділянку переходить від продавця до покупця з моменту державної реєстрації цього права та договору.

Відповідно до інформаційних довідок №79191891 від 31.01.2017, №84530663 від 07.04.2017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-017 від 07.04.2017 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Мастер V" зареєстроване право власності на автозаправну станцію та земельну ділянку, які є предметом договору купівлі-продажу від 12.10.2010.

ТОВ "Полонія" в особі ліквідатора Комаренко Тетяни Олексіївни, посилаючись на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Мастер V" не здійснено в установленому договором і законом порядку оплати вартості проданого майна, звернулось до суду з позовом, яким просило розірвати договір купівлі-продажу від 12.10.2010 року та зобов'язати відповідача повернути позивачу нерухоме майно, яке є предметом вищевказаного договору купівлі-продажу від 12.10.2010 року.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість винесеної місцевим господарським судом ухвали від 10.02.2017, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Постановою господарського суду Запорізької області від 16.12.2015 року у справі №908/4828/15 Товариство з обмеженою відповідальністю "Полонія" було визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Комаренко Т.О.

Згідно з приписами ч. 4 ст.10, ч. 8 ст. 44 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, спори, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, розглядаються в межах провадження у справі про банкрутство.

Справа розглядалася судами неодноразово, в тому числі судом касаційної інстанції. За наслідком перегляду ухвали Господарського суду Запорізької області від 10.02.2017 та постанови Донецького апеляційного господарського суду від 24.05.2017 про відмову в задоволенні позовних вимог у даній справі Вищим господарським судом України було скасовано постанову суду апеляційної інстанцій з підстав порушення апеляційним господарським судом норм процесуального права.

Так, у своїй постанові Вищий господарський суд України вказав, що апеляційний господарський суд прийняв нові докази, а саме: копії квитанцій до прибуткових касових ордерів та звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, які не були предметом розгляду в місцевому суді, без наведення мотивів неможливості їх подання відповідачем до суду першої інстанції, без з'ясування причини їх неподання до суду першої інстанції, без обґрунтування їх належності та допустимості, тож припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи. Також Вищий господарський суд України звернув увагу суду апеляційної інстанції на те, що докази у справі, подані позивачем та відповідачем, є взаємно суперечливими та для їх правильної оцінки суд має застосувати всі необхідні процесуальні можливості, залучити у разі необхідності спеціалістів чи призначити експертизу. Суд касаційної інстанції зазначив, що при новому апеляційному розгляді справи суду слід врахувати наведене, з'ясувати причини неподання нових доказів, належно оцінити подані докази, розглянути доводи позивача щодо їх належності та допустимості, у разі необхідності для роз'яснення питань, які потребують спеціальних знань, залучити спеціалістів та експертів, розглянути справу з дотриманням вимог розділу ХII Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до меж перегляду справи в апеляційній інстанції, встановлених у статті 101 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017) додаткові докази приймаються судом за умови, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Аналогічні положення закріплені і в частині третій статті 269 Господарського процесуального кодексу України в редакції, що діє після 15.12.2017, чинній на час перегляду даної справи в суді апеляційної інстанції. Тобто у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 911/1355/17.

За результатом нового апеляційного розгляду апеляційний господарський суд встановив обставини здійснення оплати відповідачем на підставі копій квитанцій до прибуткових касових ордерів та звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт за період з 26.10.2011 по 17.05.2012, які були подані відповідачем до суду апеляційної інстанції. Однак, апеляційним господарським судом в порушення вищезазначених вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України в редакції, що діє після 15.12.2017, не було з'ясовано підстави неможливості подання відповідачем зазначених доказів оплати за договором до суду першої інстанції та не наведено мотивів прийняття зазначених доказів.

Відповідно до ст.316 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, під час розгляду справи апеляційним судом, до матеріалів справи відповідачем надано копії квитанцій до прибуткових касових ордерів та звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт за період з 26.10.2011 року по 17.05.2012 року, надані відповідачем та прийняті судом на стадії первісного апеляційного розгляду (оригінали документів повернуті судом відповідачу листом від 02.06.2017р. №908/4828/15), ТОВ "Мастер V" сплатило на користь ТОВ "Полонія" 670060,40 грн., з призначенням платежу "оплата за автозаправну станцію та земельну ділянку згідно договору купівлі-продажу від 12.10.2010р.".

Вказані докази надані відповідачем на підтвердження належного виконання умов договору купівлі-продажу від 12.10.2010 щодо оплати повної вартості спірного майна, переданого у власність відповідачу, та в строки, встановлені п.3 договору.

Отже, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не були надані докази на спростування заборгованості, хоча його представники були присутні у судовому засіданні під час розгляду справи. Крім того, оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції встановив факт невиконання відповідачем зобов'язання щодо сплати за нерухоме майно.

В обґрунтування причин неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції, відповідач посилається на те, що в суді першої інстанції останній не доводив факту оплати за договором, оскільки не посилався на вказану обставину, як на підставу своїх заперечень, а також не витребування місцевим судом від відповідача доказів оплати за договором. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач розширив свою правову позицію. В зв'язку з чим, надав до суду апеляційної інстанції вказані докази. Надання доказів оплати за спірним договором до суду апеляційної інстанції зумовлено саме ініціативою суду апеляційної інстанції встановити факт оплати/неоплати за спірним договором (клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів - а.с.1-7, т.8; відзив на апеляційну скаргу - а.с.198-205, т.10, додаткові пояснення - а.с. 279-283, т.10 ).

Таким чином, під час розгляду справи в апеляційному господарському суді відповідач надав суду додаткові докази, які не були дослідженні судом першої інстанції під час розгляду справи, а саме: копії квитанцій до прибуткових касових ордерів та звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Тобто у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається на заінтересовану сторону, а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції з'ясував, що відповідач не був позбавлений можливості надати відповідні документи під час розгляду справи в суді першої інстанції, однак своїм правом не скористався, тому додатково подані докази не підлягають прийняттю.

Колегія суддів вважає, що посилання відповідача на існування іншого обґрунтування своєї правової позиції під час розгляду справи місцевим судом, а також на обставини не витребування місцевим судом від відповідача доказів оплати за договором, не доводять наявність певних об'єктивних підстав у неподанні ним відповідних доказів під час розгляду справи судом першої інстанції.

Позов, який розглядається у справі, є позовом про розірвання договору купівлі-продажу та повернення майна. Підставою позову є неоплата відповідачем придбаного майна.

Відповідно, про підстави позову відповідачу було відомо і надання доказів в підтвердження повної оплати вартості придбаного майна на стадії розгляду справи судом першої інстанції залежало виключно від волевиявлення відповідача.

Таким чином, з'ясувавши причини неподання нових доказів відповідачем до суду першої інстанції, врахувуючи наведенні мотиви неможливості їх подання, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття нових доказів по справі, які не були предметом розгляду в місцевому господарському суді.

Відповідно до положень ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої та другої статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

При цьому якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, то продавець набуває право вимоги такої оплати (частина 3 статті 692 Цивільного кодексу України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 188 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в т.ч. розірвання договору.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13, на яку посилається скаржник у своїй скарзі.

Підставою позовних вимог ліквідатора ТОВ "Полонія" про розірвання договору купівлі-продажу є істотне порушення відповідачем договору, яке полягає у нездійсненні в установленому договором і законом порядку оплати вартості нерухомого майна і земельної ділянки.

Так, в суді першої інстанції позивачем були надані докази в підтвердження заборгованості відповідача, а саме: довідка ДФС про відкриті рахунки ТОВ "Полонія", виписка з рахунків ТОВ "Полонія", звіт про дебіторські та кредитні операції ТОВ "Полонія" за період з 01.10.2010 по 31.12.2016.

Як встановлено ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи надані позивачем докази, а також відсутність їх спростування відповідачем під час розгляду позову в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про доведеність позивачем не здійснення відповідачем в установленому договором і законом порядку оплати вартості продажу нерухомого майна і земельної ділянки.

Разом з тим, неможливість використання позивачем результату договору купівлі-продажу впродовж доволі тривалого терміну не могла не вплинути негативним чином на платоспроможність позивача перед його контрагентами. Даний фактор очевидно вплинув на доведення позивача до неплатоспроможного стану та подальшого визнання його банкрутом у судовому порядку.

З аналізу норм статей 638, 655-657, 689, 691, 692 Цивільного кодексу України вбачається, що ціна є істотною умовою договору купівлі-продажу, а обов'язок з оплати товару є основним обов'язком покупця. Отже, порушення покупцем обов'язку щодо оплати фактично переданого нерухомого майна є істотним порушенням договору.

Аналогічний правовий висновок підтверджено і постановою Верховного Суду України від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

Несплата відповідачем ціни за товар є істотним порушенням умов договору купівлі-продажу, що надає позивачу право на його розірвання у відповідності до положень ч.2 ст.651 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами позовні вимоги в частині розірвання договору купівлі-продажу від 12.10.2010, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Полонія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мастер V", посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 920.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими доводи господарського суду, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з відповідача заборгованості за передане за договором майно, визначеного ст.692 Цивільного кодексу України, оскільки за приписами статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд та відповідно нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Необхідним є встановлення не лише наявності істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розміру, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Проте, в порушення вказаних вимог, господарським судом не було досліджено питання істотності порушення товариством умов договору купівлі-продажу та не зіставлено із сумою заборгованості.

Колегія суддів вважає передчасними висновки суду першої інстанцій про те, що до спірних правовідносин в частині повернення майна слід застосовувати частину 3 статті 653 Цивільного кодексу України, за якою сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, який зроблено без належної оцінки обставин справи та змісту статті 694 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 694 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі невиконання продавцем обов'язку щодо передання товару, проданого в кредит, застосовуються положення статті 665 цього Кодексу.

Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару.

Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов'язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

З моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар.

Умова про відстрочення або розстрочення платежу за договором купівлі-продажу може бути передбачена договором незалежно від складу суб'єктів такого договору та виду договору купівлі-продажу. Обмеження на встановлення умови про відстрочення або розстрочення платежу може встановлюватися тільки законом.

Частини 2-6 статті 694 Цивільного кодексу України, зокрема і щодо прострочення покупцем оплати товару, проданого в кредит, поширюється на продаж товарів у кредит як з відстроченням, так і розстроченням оплати.

Загальне правило про наслідок прострочення виконання покупцем обов'язку оплатити товар установлюється частиною 3 статті 692 Цивільного кодексу України. При продажу товарів у кредит наслідки по відношенню до покупця полягають у тому, що продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, що не виключає пред'явлення замість цієї вимоги вимог, передбачених ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України з урахуванням ч. 5 ст.694 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2018 року по справі № 910/23976/16.

Відповідно до п.3 Договору вартість майна покупцю необхідно було сплатити до 12.10.2015 року. Як передбачено зазначеним пунктом Договору, у випадку несплати, неповної оплати або прострочення платежу продавець має право надати цей договір до стягнення.

З огляду на викладене, та враховуючи положення ст.694 ЦК України, майно за Договором купівлі-продажу від 12.10.2010 продане в кредит. З моменту передавання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар.

Разом з тим, ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 №6-100цс15.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов'язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Отже, необхідною умовою для застосування положень ст.1212 ЦК України є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі № 910/9072/17 (провадження № 12-125гс18).

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про необхідність розірвання Договору купівлі-продажу від 12.10.2010, договірні відносини між сторонами перестали існувати, а отже майно, набуте відповідачем за наявності правової підстави, але яка перестала існувати, може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставно набуте.

Враховуючи викладене, підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Мастер V" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Полонія" нерухоме майно, придбане за Договором купівлі-продажу від 12.10.2010.

Господарським процесуальним кодексом України та Законом України "Про судову експертизу" суду надано право призначення судової експертизи за наявності дійсної необхідності її призначення та, у разі неможливості суду вирішити питання, що входять до предмету доказування без її призначення.

Оцінка доказів (поданих сторонами у справі), що належить до повноважень господарського суду, не може бути замінена призначенням експертизи.

У зв'язку з неприйняттям нових доказів по справі щодо оплати відповідачем вартості спірного майна на виконання умов договору купівлі-продажу від 12.10.2010, на підставі доказів наданих позивачем в підтвердження заборгованості відповідача, з огляду на їх належність та допустимість, колегія суддів не вбачає підстав для залучення спеціалістів чи призначення судової експертизи по справі.

Стосовно посилань відповідача на те, що ТОВ "Мастер V" на сьогодні вже не є власником спірного майна та надання відповідних доказів на підтвердження вказаного, то колегія суддів не приймає до уваги вказані обставини, оскільки на момент розгляду справи в суді першої інстанції власником майна був відповідач, а обставини, на які посилається відповідач, відбулися вже після прийняття оскаржуваної ухвали суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення з господарського спору, в тому числі і у справі про банкрутство, повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Все вищезазначене, дозволяє суду зробити висновок про те, що позивач довів належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх вимог, а суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, дав неналежну правову оцінку доказам, що і є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст.270,281,282 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Полонія", арбітражного керуючого Комаренко Тетяни Олексіївни на ухвалу господарського суду Запорізької області від 10.02.2017 у справі № 908/4828/15 задовольнити.

Ухвалу господарського суду Запорізької області від 10.02.2017 у справі № 908/4828/15 скасувати.

Прийняти нове рішення про задоволення позову.

Розірвати договір купівлі-продажу від 12.10.2010, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Полонія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мастер V", посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 920.

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Мастер V" (69071, м.Запоріжжя, вул. Чарівна, буд. 109, кв. 187; ідентифікаційний код 37300876) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Полонія" нерухоме майно: автозаправну станцію (операторна-магазин літ. А загальною площею 45,5 кв.м; вбиральня літ. Б; навіс літ. В; бензинорозбірна колонка №1; бензинорозбірна колонка №2; пожежна водойма V-100 м3 №3; каналізаційний колодязь №4; каналізаційний колодязь №5; колодязь №6; резервуар №7; резервуар №8; резервуар №9; резервуар №10; бензомастилоуловлювач №11; бензомастилоуловлювач №12; бензомастилоуловлювач №13; бензомастилоуловлювач №14; бензомастилоуловлювач №15; бензомастилоуловлювач №16; трансформатор літ. Тр; вимощення №І) та земельну ділянку для розташування автозаправної станції (кадастровий номер :07:001:0067, загальною площею 0,36 га).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мастер V" (69071, м.Запоріжжя, вул. Чарівна, буд. 109, кв. 187; ідентифікаційний код 37300876) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Полонія" (69068, м. Запоріжжя, вул. Омельченка, 9/33; ідентифікаційний код 22143875) судовий збір за подання позовної заяви у сумі 11 428, 91 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мастер V" (69071, м.Запоріжжя, вул. Чарівна, буд. 109, кв. 187; ідентифікаційний код 37300876) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Полонія" (69068, м. Запоріжжя, вул.Омельченка, 9/33; ідентифікаційний код 22143875) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 12 571, 80 грн.

Видачу наказів доручити господарському суду Запорізької області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 20.12.2018

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Судді Н.В. Пархоменко

А.Є. Чередко