РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.12.2018Справа №910/10286/18

За позовомДержавного підприємства "Дрогобицьке лісове господарство"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Аеровент"
простягнення 229040,87 грн

Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники сторін:

від позивачаГірчак М.В., довіреність №910 від 17.04.2018;
від відповідачаЧекмарьов О.С., довіреність від 03.01.2018;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Дрогобицьке лісове господарство" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеровент" 229040,87 грн, з яких: основна заборгованість у розмірі 157621,30 грн, 3% річних у розмірі 14186,00 грн, витрати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 57233,57 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки товару №52ЛГ від 23.06.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2018, після усунення позивачем обставин, які стали підставою для залишення позовної заяви без руху, за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/10286/18, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 17.10.2018; встановлено відповідачу строки для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

У підготовчому засіданні 17.10.2018 було оголошено перерву до 24.10.2018.

23.10.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти заявлених позовних вимог заперечив та зазначив про те, що відповідач лісопродукцію, поставка якої передбачена умовами укладеного між сторонами договору не отримав, а долучені позивачем до позовної заяви специфікації та залізничні накладні не є належним доказом поставки товару та отримання його покупцем. Також у відзиві на позов відповідач зазначив, що розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, які надані позивачем, є помилковими.

Також 23.10.2018 до канцелярії суду від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог.

Крім того 23.10.2018 до відділу діловодства суду від відповідача надійшла заява про залучення до участі у справі Львівського обласного управління лісового господарства та Львівської обласної державної адміністрації третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

У підготовчому засіданні 24.10.2018 було оголошено перерву до 15.11.2018; відкладено розгляд клопотання відповідача про залучення до участі у справі Львівського обласного управління лісового господарства та Львівської обласної державної адміністрації третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача до наступного судового засідання; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив - до 05.11.2018; встановлено відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив до 14.11.2018.

05.11.2018 до канцелярії Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позов заперечив.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач можливістю подання заперечень на відповідь на відзив відповідно до ст.167 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2018 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Аеровент" у задоволенні заяви про залучення до участі у справі Львівського обласного управління лісового господарства та Львівської обласної державної адміністрації третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Також ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.12.2018.

Представник позивача в судове засідання, призначене на 05.12.2017 з'явився, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні 05.12.2018 проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві на позов.

В судовому засіданні 05.12.2018 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

23.06.2015 між Державним підприємством "Дрогобицьке лісове господарство" (постачальник, позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеровент" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки товару №52ЛГ (договір).

За умовами договору постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором передати у власність покупцю замовлений товар (лісоматеріали та інший товар, відповідно до специфікації додаток №1 до цього договору, далі - товар), а покупець зобов'язується своєчасно прийняти замовлений товар та здійснити його оплату на умовах даного договору (п.1.1), ціна, кількість товару, що підлягають виготовленню та поставці, його часткове співвідношення, асортимент, сортамент, номенклатура за сортами, групами підгрупами, видами, марками, типами, визначаються у специфікації - додатку №1 до цього договору (п.2.1), загальна кількість товару остаточно визначається по фактично відвантаженій кількості відповідно до накладних (п.2.2), загальна сума цього договору (відповідно до специфікації - додатку №1 до цього договору) становить 94920,00 грн в т.ч. ПДВ (п.3.1), постачальник поставляє товар на умовах СРТ - станція визначена у специфікації (додаток №1 до цього договору). Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент передачі товару перевізнику на станції відправлення, що підтверджується відміткою в залізничній накладній (п.5.2), постачальник зобов'язується поставити покупцю товар до 10 липня 2015 року. Терміни поставки товару погоджені сторонами у додатку №2 до цього договору (п.5.3), оплата за товар здійснюється покупцем на підставі цього договору згідно плану фінансування (додаток №3 до договору). Покупець сплачує постачальнику вартість поставленого товару та доставки товару в межах суми цього договору але не більше фактичної вартості поставленого товару та фактичної вартості доставки товару відповідно до підтверджуючих документів (п.7.2), договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення його печатками сторін і діє до 31.12.2015, а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії цього договору, жодна зі сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію договору, його дія автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах (п.10.1).

Згідно до специфікації (додаток №1) до договору сторони погодили поставку відповідачу жердин, діаметром 70 мм, 3,0-4,0 м, лісоматеріалів круглих, діаметром 100 мм, 3,0-4,0 м на загальну суму 94920,00 грн.

У додатку №2 "Графік поставки до специфікації на виготовлення та поставку лісоматеріалів для взводно-опорних пунктів для Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеровент" сторонами погоджено поставку жердин, діаметром 70 мм, 3,0-4,0 м, у червні місяці 2015 року - 100 куб.м та лісоматеріалів круглих, діаметром 100 мм, 3,0-4,0 м, у червні місяці 2015 року - 50 куб.м, у липні місяці 2015 року - 50 куб.м.

Як вбачається з додатку №3 "План фінансування до специфікації на виготовлення та поставку лісоматеріалів" сторонами визначено дати платежів: 95% від суми договору протягом 30 календарних днів з дня поставки товару, 5% від суми договору протягом 45 календарних днів з дня поставки товару за умови отримання бюджетного фінансування з Держказначейства.

Позивачем долучено до матеріалів справи накладні на поставку відповідачу товару на загальну суму 157621,30 грн, а саме: видаткові накладні №1 від 23.06.2015 на суму 23476,50 грн, №2 від 24.06.2015 на суму 24201,00 грн, №3 від 27.06.2015 на суму 26692,22 грн, №1 від 03.07.2015 на суму 25928,45 грн, №2 від 24.07.2015 на суму 29088,38 грн, №3 від 27.08.2015 на суму 28234,75 грн, які підписані та скріплені печаткою тільки з боку постачальника.

Відповідно до залізничних накладних №37232006 від 23.06.2015, №37248150 від 24.06.2015, №37289303 від 27.06.2015, №37372612 від 03.07.2015, №37643558 від 24.07.2015, №37682069 від 27.07.2015, відправником - Державним підприємством "Дрогобицьке лісове господарство" було передано для здійснення перевезення на станцію призначення Рубіжне Донецької залізниці, вантаж, опис якого міститься у перелічених накладних, на адресу одержувача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансвагон" для Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеровент".

Крім того, на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем, останнім долучено до матеріалів справи довідку Державної фінансової інспекції України від 29.10.2015 № 10-31/1763 зустрічної звірки документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювались між Державним підприємством "Дрогобицьке лісове господарство" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аеровент" за період з 01.07.2011 по 31.08.2015.

19.02.2016 позивач звернувся до відповідача з претензією № 219 від 18.02.2016, у якій просив сплатити заборгованість за договором поставки товару №52ЛГ від 23.06.2015.

Як зазначив позивач у позовній заяві, відповідач відповіді на претензію не надав, заборгованість не оплатив.

Спір у справі виник внаслідок невиконання відповідачем обов'язку щодо оплати поставленого позивачем товару у визначений договором строк, внаслідок чого позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст.662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи, позивач, свій обов'язок щодо передачі відповідачу товару, загальна вартість якого склала 157621,30 грн, виконав належним чином, однак відповідач, всупереч п.7.2 договору поставки товару №52ЛГ від 23.06.2015 та додатку №3 до нього за поставлений позивачем товар у строки, погоджені між контрагентами у вказаному правочині не оплатив, внаслідок чого у Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеровент" виникла заборгованість. Строк виконання відповідачем обов'язку з оплати товару є таким, що настав. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Щодо тверджень відповідача у відзиві на позов про те, що наявні в матеріалах справи залізничні накладні не є належними та допустимими доказами отримання відповідачем товару, суд зазначає наступне.

Як погоджено сторонами у п.5.2 договору постачальник поставляє товар на умовах СРТ - станція визначена у специфікації (додаток №1 до цього договору). Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент передачі товару перевізнику на станції відправлення, що підтверджується відміткою в залізничній накладній.

З наявних в матеріалах справи залізничних накладних №37232006 від 23.06.2015, №37248150 від 24.06.2015, №37289303 від 27.06.2015, №37372612 від 03.07.2015, №37643558 від 24.07.2015, №37682069 від 27.07.2015 вбачається, що відправником - Державним підприємством "Дрогобицьке лісове господарство" було передано для здійснення перевезення на станцію призначення Рубіжне Донецької залізниці, вантаж, опис якого міститься у перелічених накладних, на адресу одержувача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансвагон" для Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеровент", про що в зазначених накладних містяться відповідні відмітки, в тому числі календарні штемпелі станції відправлення.

За змістом п.1.1 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №863/5084 на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил. Накладна згідно з цими Правилами може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП). Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги. Електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.

Пунктом 1.2 цих Правил визначено, що накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором застави вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення, де видається одержувачу разом з вантажем. Для підтвердження приймання вантажу до перевезення один примірник накладної в паперовому вигляді з присвоєним їй номером і датою приймання вантажу надається відправнику. Порядок підтвердження приймання вантажу до перевезення за електронною накладною (із накладенням ЕЦП) визначається договором між вантажовласником і залізницею. Накладна заповнюється відправником із застосуванням автоматизованих систем залізничного транспорту України або програмних засобів, здатних забезпечити роботу з електронними перевізними документами згідно з установленим форматом, та у разі її оформлення в паперовому вигляді роздруковується на бланку, виготовленому на білому папері формату А4 у трьох примірниках, один із яких після оформлення приймання вантажу до перевезення станцією відправлення видається відправникові вантажу та є квитанцією для приймання вантажу до перевезення, другий і третій передаються з вантажем на станцію призначення. Накладна у паперовому вигляді є відображенням її електронної копії, яка обов'язково надається на станцію відправлення одночасно з накладною у паперовому вигляді. Накладна в електронному вигляді (далі - електронна накладна) складається у формі електронної реєстрації даних, які можуть бути трансформовані у письмовий запис. Засоби, що використовуються для реєстрації та обробки даних, повинні відповідати вимогам законодавства. Порядок обміну електронною накладною між відправником та залізницею, а також залізницею та одержувачем зазначається в договорі між вантажовласником і залізницею. У разі внесення змін до електронної накладної попередні дані зберігаються. Заповнення накладної здійснюється відправником, залізницею, одержувачем згідно з поясненнями, наведеними у додатку 3 до цих Правил. У разі оформлення перевізного документа в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису) супровідні документи додаються в електронному вигляді (виготовлені за допомогою сканера тощо). При цьому оригінали супровідних документів в паперовому вигляді направляються відправником безпосередньо одержувачу.

Отже, за висновками суду, наявні в матеріалах справи залізничні накладні, які, як пояснив позивач, були складені в електронному вигляді, є належними та допустимими доказами поставки відповідачу товару, право власності на який перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеровент" в момент передачі товару перевізнику на станції відправлення, що підтверджується відповідними відмітками в залізничних накладних.

Крім того, як вбачається з додатку №3 до договору "План фінансування до специфікації на виготовлення та поставку лісоматеріалів" сторонами було погоджено дати платежів: 95% від суми договору протягом 30 календарних днів з дня поставки товару, 5% від суми договору протягом 45 календарних днів з дня поставки товару за умови отримання бюджетного фінансування з Держказначейства.

Оскільки поставка товару відбувалася партіями, в різні дати, то суд вираховує дату настання строку оплати товару за кожною поставленою партією окремо.

Щодо наявності умови про отримання бюджетного фінансування, суд зазначає наступне.

Як визначено в ст.96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

За висновками суду, відносини, які виникли між сторонами, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників і регулюються актами цивільного законодавства України. Відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань, не звільняє його від обов'язку виконати свідомо взяте ним зобов'язання за договором.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, з рішення від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" випливає, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Отже, за висновками суду, відповідач, в порушення норм чинного законодавства України та умов договору, не здійснив оплату поставленого позивачем товару, не виконав свої зобов'язання належним чином, а тому позовні вимоги про стягнення суми основної заборгованості є обґрунтованими.

Щодо тверджень відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Згідно п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

У п.2.2 зазначеної постанови наголошено на тому, що за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч.1 ст.264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. При визначенні строку позовної давності слід враховувати те, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій можуть бути розцінені, з урахуванням конкретних обставин справи, як дії, що свідчать про визнання боржником боргу або іншого обов'язку. При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу (п.4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013).

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Отже, враховуючи зроблені судом висновки про наявність порушених прав позивача, оцінивши доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, господарський суд вважає за необхідне застосувати позовну давність та наслідки її спливу при розгляді позовних вимог про стягнення заборгованості на загальну суму 70651,23 грн, а саме 95% від суми поставки, яка повинна бути сплачена протягом 30 календарних днів з дня поставки товару за залізничними накладними №37232006 від 23.06.2015, №37248150 від 24.06.2015, №37289303 від 27.06.2015, тобто на суму 22302,68 грн, 22990,95 грн та 25357,61 грн відповідно.

Відповідно до п.4.2 постанови №10 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Згідно умов укладеного між сторонами договору (додатку №3), відповідач повинен був сплатити 95% від суми договору протягом 30 календарних днів з дня поставки товару, 5% від суми договору протягом 45 календарних днів з дня поставки товару, у зв'язку з чим господарський суд дійшов висновку, що право на стягнення 95% заборгованості за залізничними накладними №37232006 від 23.06.2015, №37248150 від 24.06.2015, №37289303 від 27.06.2015 виникло у позивача починаючи з 24.07.2015, 25.07.2015 та 28.07.2015 відповідно.

За висновками суду, позивач був обізнаний про порушення відповідачем свого обов'язку по оплаті 95% вартості поставленого за залізничними накладними №37232006 від 23.06.2015, №37248150 від 24.06.2015, №37289303 від 27.06.2015 товару починаючи з 24.07.2015, 25.07.2015 та 28.07.2015 відповідно, а отже, строк позовної давності за вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача боргу на суму 22302,68 грн розпочався 24.07.2015 та закінчився 24.07.2018, боргу на суму 22990,95 грн боргу розпочався 25.07.2015 та закінчився 25.07.2018 та боргу на суму 25357,61 грн розпочався 28.07.2015 та закінчився 28.07.2018.

Разом з тим, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з розглядуваним позовом лише 30.07.2018 (календарний відтиск відділення зв'язку на поштовому конверті про надсилання позовної заяви до суду), тобто з пропуском строку позовної давності за вимогою про стягнення 95% вартості поставленого за залізничними накладними №37232006 від 23.06.2015, №37248150 від 24.06.2015, №37289303 від 27.06.2015 товару на загальну суму 70651,23 грн.

Таким чином розмір заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеровент" перед Державним підприємством "Дрогобицьке лісове господарство" за поставлений за договором поставки товару №52ЛГ від 23.06.2015 товар з урахуванням строку позовної давності складає 86970,07 грн.

Отже, оскільки відповідач не здійснив оплату поставленого позивачем товару в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов'язання за договором належним чином, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги про стягнення основного боргу на загальну суму 86970,07 грн, в іншій частині позовні вимоги про стягнення основного боргу задоволенню не підлягають.

Також, за прострочення виконання зобов'язання по оплаті поставленого товару, позивач просив суд стягнути з відповідача 57233,57 грн інфляційних втрат за період з 23.06.2015 по 22.06.2018 та 3% річних у розмірі 14186,00 грн за період з 23.06.2015 по 22.06.2018.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 визначено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.07.2014 "Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, який наданий позивачем, дійшов висновку про часткове задоволення вимог Державного підприємства "Дрогобицьке лісове господарство" в цій частині, у зв'язку із застосуванням загального строку позовної давності до вимог про стягнення 95% вартості поставленого за залізничними накладними №37232006 від 23.06.2015, №37248150 від 24.06.2015, №37289303 від 27.06.2015 товару на загальну суму 70651,23 грн, а також рекомендацій, які викладені в листі Верховного Суду України від 01.07.2014 та постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати та 3% річних за загальний період прострочки з 08.08.2015 по 22.06.2018 на суму 32948,22 грн та 7421,13 грн відповідно.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Державного підприємства "Дрогобицьке лісове господарство" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеровент", у зв'язку з чим стягненню на користь позивача підлягає 86970,07 грн основного боргу, 3% річних на суму 7421,13 грн, інфляційні втрати в сумі 32948,22 грн.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст.74, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеровент" (03680, м.Київ, вул.Пшенична, будинок 4, ідентифікаційний код 32110708) на користь Державного підприємства "Дрогобицьке лісове господарство" (82100, Львівська обл, місто Дрогобич, вул.Стрийська, будинок 29, ідентифікаційний код 00992390) 86970 (вісімдесят шість тисяч дев'ятсот сімдесят) грн 07 коп основного боргу, 3% річних на суму 7421 (сім тисяч чотириста двадцять одна) грн 13 коп, інфляційні втрати в сумі 32948 (тридцять дві тисячі дев'ятсот сорок вісім) грн 22 коп, 1910 (одна тисяча дев'ятсот десять) грн 09 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 21.12.2017

Суддя Ю.М. Смирнова