ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2018 Справа №914/1469/18

Господарський суд Львівської області в особі судді Пазичева В.М., розглянувши позовні матеріали

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Меркор Україна", Львівська обл., с. Дроговиж

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Крук Олега Романовича, м. Трускавець

про: стягнення коштів

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Вашкевич Н.І.

Представники:

від позивача: Астапович О.В., довіреність № б/н від 12.03.18 року.

від відповідача: Пошивак Ю.П., довіреність № ордер 088463 від 28.09.18 року, ФОП Крук О.Р згідно витягу з ЄДР,ФОП та ГФ № НОМЕР_1 від 30.09.2018 року.

Суд встановив: 06.08.2018 року за вх. № 1551 в канцелярії Господарського суду Львівської області зареєстровано позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Меркор України" до відповідача Фізичної особи-підприємця Крук Олега Романовича про стягнення коштів.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.08.2018 року відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання на 27.08.2018 року. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.08.2018 року, підготовче засідання відкладено на 01.10.2018 року, у зв'язку із неявкою сторін. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.10.2018 року, підготовче засідання відкладено на 18.10.2018 року, згідно клопотання сторін. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.10.2018 року, підготовче засідання відкладено на 25.10.2018 року, в зв'язку із відсутністю представника позивача. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25.10.2018 року, підготовче засідання відкладено на 31.10.2018 року, в зв'язку із відсутністю представника позивача. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.10.2018 року виправлено описку в п. 2 резолютивної частини даної ухвали, а саме дату судового засідання на 01.11.2018 року. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.11.2018 року, підготовче засідання відкладено на 08.11.2018 року, в зв'язку із відсутністю представника позивача. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.11.2018 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 14.11.2018 року. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.11.2018 року, розгляд справи відкладено на 06.12.2018 року, у зв'язку із відсутністю представника позивача та згідно клопотання представника відповідача.

Позивач вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 08.08.2018 року, про відкладення підготовчого засідання від 27.08.2018 року, від 01.10.2018 року, від 18.10.2018 року, від 25.10.2018 року, від 01.11.2018 року, від 08.11.2018 року, від 14.11.2018 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

01.10.2018 р. за вх. № 2561/18 представник позивача подав клопотання про продовження строку підготовчого провадження на 15 календарних днів.

18.10.2018 р. за вх. № 39198/18 представник позивача подав клопотання, в якому просить провести вказане судове засідання за відсутності уповноваженого представника.

18.10.2018 р. за вх. № 39200/18 представник позивача подав заяву про зміну нормативного обґрунтування.

18.10.2018 р. за вх. № 39201/18 представник позивача подав відповідь на відзив.

25.10.2018 р. за вх. № 40400/18 представник позивача подав клопотання, в якому просить провести підготовче засідання за відсутності представника позивача, завершити підготовче засідання та призначити справу до розгляду по суті.

07.11.2018 р. за вх. № 42635/18 представник позивача подав клопотання, в якому просить провести підготовче засідання за відсутності представника позивача, завершити підготовче засідання та призначити справу до розгляду по суті.

07.11.2018 р. за вх. № 42633/18 представник позивача подав відповідь на відзив.

Відповідач вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 08.08.2018 року, про відкладення підготовчого засідання від 27.08.2018 року, від 01.10.2018 року, від 18.10.2018 року, від 25.10.2018 року, від 01.11.2018 року, від 08.11.2018 року, від 14.11.2018 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

26.09.2018 р. за вх. № 35920/18 представник відповідача подав відзив.

26.09.2018 р. за вх. № 35925/18 представник відповідача подав клопотання, в якому просить надати можливість ознайомитись із матеріалами справи.

18.10.2018 р. за вх. № 39283/18 представник відповідача подав заяву, в якій просить розстрочити виконання судового рішення на дванадцять місяців рівними частинами.

24.10.2018 р. за вх. № 40329/18 представник відповідача подав заперечення.

07.11.2018 р. за вх. № 42628/18 представник відповідача подав додаткові обгрунтування.

14.11.2018 р. за вх. № 43894/18 представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу "Акорд".

Відповідно до ст. 240 ГПК України, вступну та резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 06.12.2018 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

У позовній заяві позивач зазначає, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Меркор Україна» та Фізичною особою-підприємцем Круком Олегом Романовичем були встановлені ділові стосунки, що базувались на договорі, укладеному у спрощеному порядку.

На підтвердження усної домовленості, 17.02.2015 року ФОП Крук О.Р. здійснив оплату на користь ТОВ «Меркор Україна» в розмірі 450000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 17.02.2015 року (реєстр документів по кредиту, документ № 6387 від 17.02.2015 року), а також 24.02.2015 року здійснив оплату в розмірі 80000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 24.02.2015 року (реєстр документів по кредиту, документ № 2402-1 від 24.02.2015 року).

29.04.2015 року ТОВ «Меркор Україна» поставило на користь ФОП Крука О.Р, товар вартістю 281742,00 грн., що підтверджується Видатковою накладного № РН-0000443 від 29.04.2015 року. 28.05.2015 року ТОВ «Меркор Україна» поставило двома поставками на користь ФОП Крука О.Р. товар сумарною вартістю 326886,00 грн., що підтверджується: Видатковою накладною № 0000458 від 28.05.2015 року на суму 213936,00 грн. та Видаткового накладною № 0000459 від 28.05.2015 року на суму 112950,00 грн.

02.06.2015 року ФОП Крук О.Р. здійснив оплату на користь ТОВ «Меркор Україна» в розмірі 50000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 02.06.2015 року (реєстр документів по кредиту, документ № 0206-1 від 02.06.2015 року).

08.06.2015 року ФОП Крук О.Р. здійснив оплату на користь ТОВ «Меркор Україна» в розмірі 80000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 08.06.2015 року (реєстр документів по кредиту, документ № 0806-1 від 08.06.2015 року).

18.06.2015 року ФОП Крук О.Р. здійснив оплату на користь ТОВ «Меркор Україна» в розмірі 300000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 18.06.2015 року (реєстр документів по кредиту, документ № 1806-1 від 18.06.2015 року).

30.06.2015 року ТОВ «Меркор Україна» поставило на користь ФОП Крука О.Р. товар вартістю 138102,00 грн., що підтверджується Видатковою накладною № РН-0000461 від 30.06.2015 року.

28.08.2015 року ТОВ «Меркор Україна» поставило на користь ФОП Крука О.Р. товар вартістю 463038,00 грн., що підтверджується Видатковою накладною № РН-0000499 від 28.08.2015 року.

Таким чином, станом на 01.09.2015 року ФОП Крук О.Р. мав невиконане грошове зобов'язання перед ТОВ «Меркор Україна» у розмірі 249768,00 грн. В подальшому ТОВ «Меркор Україна» не поставляло продукції на користь ФОП Крука О.Р.. Додаткові борги, що фігурують у цьому позові, були нараховані відштовхуючись від цієї події та суми.

18.12.2015 року ФОП Крук О.Р. здійснив оплату на користь ТОВ «Меркор Україна» в розмірі 150000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 18.12.2015 року (реєстр документів по кредиту, документ № 2311-2 від 18.12.2015 року).

22.03.2016 року ФОП Крук О.Р. здійснив оплату на користь ТОВ «Меркор Україна» в розмірі 30000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 22.03.2016 року (реєстр документів по кредиту, документ № 5711 від 22.03.2016 року). Сторони підписали Акт звірки взаєморозрахунків, в якому зазначили, що станом на 31.10.2016 року заборгованість ФОП Крука О.Р. перед ТОВ «Меркор Україна» складала 69768,00 грн.

05 квітня 2018 року ТОВ «Меркор Україна» направило претензію ФОП Круку О.Р. з вимогою негайно оплатити основний борг в розмірі 69768,00 грн., а також додаткові борги. Претензія була отримана 11.04.2018 року.

31.05.2018 року ФОП Крук О.Р. здійснив оплату на користь ТОВ «Меркор Україна» в розмірі 5000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 31.05.2018 року (реєстр документів по кредиту, документ № 120 від 31.05.2018 року).

Станом на 02.08.2018 року розмір основного боргу ФОП Крука О.Р. перед ТОВ «Меркор Україна» становить 64768.00 грн.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 174 ГК України господарський договір та інші угоди є підставою виникнення господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, оскільки сторони не визначали порядок розрахунків за товар, у ФОП Крука О.Р. виникло грошове зобов'язання перед ТОВ «Меркор Україна» в момент отримання товару або товаросупровідних документів. Відповідно, наступний робочий день є крайнім строком виконання обов'язку сплатити кошти за цим зобов'язанням. Аналогічна позиція викладена у Постановах Судової палати у господарський справах Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року № 3-78гс14 та від 30 вересня 2014 року № 3-121гс14.

Позивач зазначає, що продаж товару, внаслідок якого утворився борг відбулась 28.08.2015 року (п'ятниця). Відтак, ФОП Крук О.Р. був зобов'язаним сплатити кошти не пізніше 31.08.2015 року (понеділок). Оскільки ФОП Крук О.Р. свій обов'язок вчасно не виконав 01.09.2015 року є першим днем прострочення виконання грошового зобов'язання. Порушення грошового зобов'язання є підставою для нарахування додаткових боргів, а саме: проценти за користування чужими коштами, 3% річних та інфляційні втрати.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст. 692 ЦК України, у разі прострочення оплати товару, продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільної законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 53 цього Кодексу).

Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції з порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір який визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь за користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановленій договором або законом.

ТОВ «Меркор Україна» здійснило розрахунки, які додаються до цього позову згідно яких нараховано до сплати ФОП Крук О.Р. на користь ТОВ «Меркор Україна»:

- процентів за користування чужими коштами в розмірі 47755,08 грн.;

- інфляційних втрат в розмірі 33888,35 грн.;

- 3% річних у розмірі 7918,03 грн.

У відзиві відповідач зазначає, що єдиним документом, який він отримував в поточному році від позивача є претензія від 05.04.2018 року. Відповідач в претензії від 05.04.2018 року ТОВ «МЕРКОР УКРАЇНА» ставить вимогу про оплату: заборгованості в сумі 69768,00 грн., процентів за користування чужими коштами в розмірі 37316,66 грн., 3% річних в розмір 6795,28 грн., інфляційних втрат в розмірі 27071,15 грн.

Відповідач зазначає, що дійсно за поставлений йому товар у нього виник борг перед ТОВ «МЕРКОР УКРАЇНА». У відповідь на претензію, він листом від 10.05.2018 року погодився із основною сумою боргу 69768,00 грн. та, зважаючи на його фінансове становите, просив розтермінувати його сплачу на 5 платежів. Однак, відповіді на цей лист він так і не отримав. Також, відповідач зазначає, що ним 31.05.2018 року було сплачено на користь ТОВ «МЕРКОР УКРАЇНА» 5000,00 грн. в рахунок погашення основної суми боргу.

Що стосується процентів за користування чужими коштами, 3 % річних та інфляційних втрат, то відповідач зазначає наступне. Жодних письмових договорів між ним та ТОВ «МЕРКОР УКРАЇНА» не укладалося. Не укладалися і договори в спрощеному порядку, як про це зазначено у претензії. Договори були лише в усній формі. Вимога, яка зазначена у претензія, та яка є і у позовній заяві, щодо стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами, 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтується на законі та не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Позивач у претензії, та, і у позові посилається на ст.ст. 536, 625, 1214 ЦК України як на обґрунтування свої вимог.

Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України, встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відтак, на думку відповідача, неправомірним є вимога про стягнення з нього процентів за користування чужими грошовими коштами, як така, що суперечить закону, та і заявлена із пропуском строків звернення до суду.

Окрім того, відповідач зазначає, що оскільки йому не надіслано копію позову із додатками, він не має можливості визначити правомірність нарахування 3% річних та інфляційних втрат, відтак, на даний час, стягнення з мене 3% річних та інфляційних втрат також не визнаю, оскільки за відсутності позову не можу визначній їх правомірність.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідач визнає основний борг в розмірі 64768,00 грн.

Відповідач жодним чином не спростовує твердження про тс, що позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 не може застосовуватись до цих правовідносин, оскільки позицією Верховного Суду, що висловлена в Постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 442/4210/15-ц (провадження № 61-11747св18), підтверджується думка позивача.

Представник позивача навів пояснення наявності кондикційних правовідносин з метою спростування доводів відповідача. Представник позивача вважає, що представник відповідача не розуміє суті кондикції. Об'єктом кондикції є не лише майно, а і кошти, що безпідставно збережені (ст. 1214 ЦК України). Тому спосіб захисту порушеного права обрано вірно. Кондикція може застосовуватись як самостійно, так і субсидіарно, в тому до правовідносин виконання зобов'язання (гл. 48 ЦК), що підтверджується позиціями Верховного Суду у постановах від 21 травня 2018 року у справі № 922/2016/17, від 12 червня 2018 року у справі № 904/5731/16.

Разом з тим, характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави для їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як з дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, з дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого). Це означає, що кондикційне зобов'язання є дво- або багатостороннім і можна говорити, що майновий стан сторін кондикційного зобов'язання перебувас в обернено пропорційній залежності: збільшення обсягу майна в набувача є прямим наслідком одночасного зменшення його обсягу в потерпілого. Набуття майна загалом означає одержання набувачем майна додатково до того, що вже існувало в нього. Збереження майна відбувається, коли набувач повинен був витратити власні кошти (використати майно) для досягнення бажаного для нього результату, але результат наступив без відповідних витрат з його боку за рахунок того, що затрати замість нього понесла інша особа (потерпілий);

2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави, або підстава, на основі якої майно набувалося, згодом відпала. Набуття чи збереження майна впливає загалом на майновий стан будь-якого суб'єкта цивільного права, а тому, безумовно, повинне мати правову підставу, як-то: акт цивільного законодавства, акт органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, договір чи правочин. За браком зазначених або визначених ст. 11 ЦК підстав набуття або збереження майна визнається безпідставним.

Конструкція ст. 1212, як і загалом норм гл. 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Майно не можна вважати набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо в момент його набуття (збереження) це відбулося, хоч і не прямо передбаченим, але в усякому разі - не забороненим цивільним законодавством способом з метою досягнення учасниками відповідних правовідносин певного правового результату в майбутньому, якщо в подальшому цей результат настав.

Застосування правил регулювання кондикційних зобов'язань до правовідносин, визначених ч. 3 ст. 1212 ЦК, має певні особливості. Існування цієї норми зовсім не означає, що заперечується можливість застосування для захисту прав таких інститутів, як реституція (ст. 216 ЦК), віндикація (статті 387, 388 ЦК), виконання зобов'язання (гл. 48 ЦК), відшкодування майнової шкоди в деліктних правовідносинах (гл. 82 ЦК). Конструкція ст. 1212 передусім свідчить про те, що застосування норм гл. 83 ЦК слугує додатковою мірою захисту права власності в тих випадках, коли правові особливості згаданих інститутів не дають законних підстав вирішити ту чи іншу вимогу власника.

Крім того, суть кондикційного зобов'язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов'язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст. 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли він дізнався або міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави. Винятком із цього правила с безпідставне одержання чи збереження грошей, коли згідно із ч. 2 ст. 1214 ЦК проводиться не відшкодування доходів, а нараховування процентів за користування грошима (ст. 536 ЦК України, з того ж моменту, з якого розпочинається нарахування відшкодування доходів, належних потерпілому, на набувача покладається також додатковий обов'язок - збереження майна, адже відтоді, як набувач дізнався чи міг дізнатися про безпідставність свого володіння, він відповідає й за допущене ним погіршення чужого майна.

Узагальнюючи викладене, позивач дійшов висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може застосовуватися самостійно. Кондикція також може застосовуватися й субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права в тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Щодо посилання відповідача на позицію Верховного Суду України, що наведена в постанові від 7 червня 2017 року у справі № 3-189гс17, позивач вважає таке вирваним з контексту та таким, що не відповідає обставинам справи. У наведеній позиції Верховний Суд України виходив з позиції безпідставного набуття коштів. Проте в даному випадку - правовідносини безпідставного збереження, що якраз і є випадком кондикції.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється іривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В позовній заяві позивач обґрунтовує, що 31.08.2015 року є днем виконання відповідачем обов'язку оплати поставленого товару. А 01.09.2015 року є днем коли позивач дізнався про порушення свого права, оскільки розпочалось прострочення боржником виконання зобов'язання, в тому числі безпідставне збереження коштів. Отже, строк позовної давності розпочався 01.09.2015 року. Позивач звернувся до господарського суду 06.08.2018 року. Таким чином, позивач зазначає, що ним не пропущено строку позовної давності. Заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності є безпідставною.

Позивач наголошує, що контррозрахунки 3% річних та інфляційних втрат, виконані відповідачем з невірних вихідних даних, в тому числі про розмір заборгованості на конкретну дату, станом на 06.08.2015 року не існувало заборгованості, а утворилась остання лише 28.08.2015 року. Прострочення заборгованості (нарахування) розпочалося лише 01.09.2015 року, і заборгованість станом на цей день становила 249768,00 грн. Застосований відповідачем підхід розрахунку інфляційних втрат не відповідає вимогам, викладеним в Листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 р.

У заяві про розстрочення виконання рішення відповідач зазначає, що він займається підприємницькою діяльністю, однак його валовий дохід за перше півріччя 2018 року склав 3990,00 грн. На час розгляду справи цих коштів фактично не вистачає навіть на сплату податків та необхідних платежів, відтак я змушений позичати кошти в родичів га знайомих, розстрочка виконання рішення сприятиме як можливості продовження мною господарської діяльності та зробить реальною можливість отримання боргу позивачем, прошу суд про розстрочку виконання судового рішення па дванадцять місяців рівними частинами до 30-го числа кожного місяця.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, в тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до вимог ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення передбачено частиною 1 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України: суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В ході розгляду справи суд встановив, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Меркор Україна» та Фізичною особою-підприємцем Круком Олегом Романовичем були встановлені ділові стосунки, що базувались на договорі, укладеному у спрощеному порядку.

На підтвердження усної домовленості, 17.02.2015 року ФОП Крук О.Р. здійснив оплату на користь ТОВ «Меркор Україна» в розмірі 450000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 17.02.2015 року (реєстр документів по кредиту, документ № 6387 від 17.02.2015 року), а також 24.02.2015 року здійснив оплату в розмірі 80000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 24.02.2015 року (реєстр документів по кредиту, документ № 2402-1 від 24.02.2015 року).

29.04.2015 року ТОВ «Меркор Україна» поставило на користь ФОП Крук О.Р, товар вартістю 281742.00 грн., що підтверджується Видатковою накладного № РН-0000443 від 29.04.2015 року. 28.05.2015 року ТОВ «Меркор Україна» поставило двома поставками на користь ФОП Крук О.Р. товар сумарною вартістю 326886,00 грн., що підтверджується: Видатковою накладною № 0000458 від 28.05.2015 року на суму 213936,00 грн. та Видаткового накладною № 0000459 від 28.05.2015 року на суму 112950,00 грн.

02.06.2015 року ФОП Крук О.Р. здійснив оплату на користь ТОВ «Меркор Україна» в розмірі 50000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 02.06.2015 року (реєстр документів по кредиту, документ № 0206-1 від 02.06.2015 року).

08.06.2015 року ФОП Крук О.Р. здійснив оплату на користь ТОВ «Меркор Україна» в розмірі 80000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 08.06.2015 року (реєстр документів по кредиту, документ № 0806-1 від 08.06.2015 року).

18.06.2015 року ФОП Крук О.Р. здійснив оплату на користь ТОВ «Меркор Україна» в розмірі 300000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 18.06.2015 року (реєстр документів по кредиту, документ № 1806-1 від 18.06.2015 року).

30.06.2015 року ТОВ «Меркор Україна» поставило на користь ФОП Крук О.Р. товар вартістю 138102,00 грн., що підтверджується Видатковою накладною № РН-0000461 від 30.06.2015 року.

28.08.2015 року ТОВ «Меркор Україна» поставило на користь ФОП Крук О.Р. товар вартістю 463038,00 грн., що підтверджується Видатковою накладною № РН-0000499 від 28.08.2015 року.

Таким чином, станом на 01.09.2015 року ФОП Крук О.Р. мав невиконане грошове зобов'язання перед ТОВ «Меркор Україна» у розмірі 249768,00 грн. В подальшому ТОВ «Меркор Україна» не поставляло продукції на користь ФОП Крука О.Р.. Додаткові борги, що фігурують у цьому позові, були нараховані відштовхуючись від цієї події та суми.

18.12.2015 року ФОП Крук О.Р. здійснив оплату на користь ТОВ «Меркор Україна» в розмірі 150000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 18.12.2015 року (реєстр документів по кредиту, документ № 2311-2 від 18.12.2015 року).

22.03.2016 року ФОП Крук О.Р. здійснив оплату на користь ТОВ «Меркор Україна» в розмірі 30000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 22.03.2016 року (реєстр документів по кредиту, документ № 5711 від 22.03.2016 року). Сторони підписали Акт звірки взаєморозрахунків, в якому зазначили, що станом на 31.10.2016 року заборгованість ФОП Крук О.Р. перед ТОВ «Меркор Україна» складала 69768,00 грн.

05 квітня 2018 року ТОВ «Меркор Україна» направило претензію ФОП Круку О.Р. з вимогою негайно оплатити основний борг в розмірі 69768,00 грн., а також додаткові борги. Претензія була отримана 11.04.2018 року.

31.05.2018 року ФОП Крук О.Р. здійснив оплату на користь ТОВ «Меркор Україна» в розмірі 5000,00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку за 31.05.2018 року (реєстр документів по кредиту, документ № 120 від 31.05.2018 року).

Станом на 02.08.2018 року розмір основного боргу ФОП Крук О.Р. перед ТОВ «Меркор Україна» становить 64768,00 грн.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договорити інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та Іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання Ті обов'язку.

Згідно ст. 174 ГК України, господарський договір та інші угоди є підставою виникнення господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, оскільки сторони не визначали порядок розрахунків за товар, у ФОП Крук О.Р. виникло грошове зобов'язання перед ТОВ «Меркор Україна» в момент отримання товару або товаросупровідних документів. Відповідно, наступний робочий день після вихідного дня є крайнім строком виконання обов'язку сплатити кошти за цим зобов'язанням. Аналогічна позиція викладена у Постановах Судової палати у господарський справах Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року № 3-78гс14 та від 30 вересня 2014 року № 3-121гс14.

Продаж товару, внаслідок якого утворився борг відбулась 28.08.2015 року (п'ятниця). Відтак, ФОП Крук О.Р. був зобов'язаним сплатити кошти не пізніше 31.08.2015 року (понеділок). Оскільки ФОП Крук О.Р. свій обов'язок вчасно не виконав, 01.09.2015 року є першим днем прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст. 692 ЦК України, у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільної законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 53 цього Кодексу).

Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір який визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь за користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконанні грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановленій договором або законом.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (надалі - Постанови), грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати під боржника виконання його обов'язку.

Однак, відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. № 14, підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Якщо договором або чинним законодавством не передбачено розміру процентів за користування чужими коштами, то припис частини другої статті 625 ЦК України може бути застосований господарським судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Разом з тим, характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави для їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як з дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, з дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого). Це означає, що кондикційне зобов'язання є дво- або багатостороннім і можна говорити, що майновий стан сторін кондикційного зобов'язання перебувас в обернено пропорційній залежності: збільшення обсягу майна в набувача є прямим наслідком одночасного зменшення його обсягу в потерпілого. Набуття майна загалом означає одержання набувачем майна додатково до того, що вже існувало в нього. Збереження майна відбувається, коли набувач повинен був витратити власні кошти (використати майно) для досягнення бажаного для нього результату, але результат наступив без відповідних витрат з його боку за рахунок того, що затрати замість нього понесла інша особа (потерпілий);

2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави, або підстава, на основі якої майно набувалося, згодом відпала. Набуття чи збереження майна впливає загалом на майновий стан будь-якого суб'єкта цивільного права, а тому, безумовно, повинне мати правову підставу, як-то: акт цивільного законодавства, акт органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, договір чи правочин. За браком зазначених або визначених ст. 11 ЦК підстав набуття або збереження майна визнається безпідставним.

Конструкція ст. 1212, як і загалом норм гл. 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Майно не можна вважати набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо в момент його набуття (збереження) це відбулося хоч і не прямо передбаченим, але в усякому разі - не забороненим цивільним законодавством способом з метою досягнення учасниками відповідних правовідносин певного правового результату в майбутньому, якщо в подальшому цей результат настав.

Застосування правил регулювання кондикційних зобов'язань до правовідносин, визначених ч. 3 ст. 1212 ЦК, має певні особливості. Існування цієї норми зовсім не означає, що заперечується можливість застосування для захисту прав таких інститутів, як реституція (ст. 216 ЦК), віндикація (статті 387, 388 ЦК), виконання зобов'язання (гл. 48 ЦК), відшкодування майнової шкоди в деліктних правовідносинах (гл. 82 ЦК). Конструкція ст. 1212 передусім свідчить про те, що застосування норм гл. 83 ЦК України слугує додатковою мірою захисту права власності в тих випадках, коли правові особливості згаданих інститутів не дають законних підстав вирішити ту чи іншу вимогу власника.

Крім того, суть кондикційного зобов'язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов'язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст. 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли він дізнався або міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави. Винятком із цього правила є безпідставне одержання чи збереження грошей, коли згідно із ч. 2 ст. 1214 ЦК проводиться не відшкодування доходів, а нараховування процентів за користування грошима (ст. 536 ЦК України. З того ж моменту, з якого розпочинається нарахування відшкодування доходів, належних потерпілому, на набувача покладається також додатковий обов'язок - збереження майна, адже відтоді, як набувач дізнався чи міг дізнатися про безпідставність свого володіння, він відповідає й за допущене ним погіршення чужого майна.

Узагальнюючи викладене, позивач дійшов висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речовою прана, який може застосовуватися самостійно. Кондикція також може застосовуватися й субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права в тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10.04.2018 року по справі № 910/10156/17 зазначила наступне: згідно із частиною другого статті 1214 ЦК, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно несплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК, до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Оскільки законодавством встановлені наслідки, як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Щодо посилання ТОВ «МЕРКОР УКРАЇНА» на положення ст. 231 ГК України, то Верховний Суд у своїй постанові під 14.08.2018 року по справі № 910/9055/17 визначив, що статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 1 статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено статтею 3 даного Закону.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Порушення грошового зобов'язання є підставою для нарахування додаткових боргів, а саме: 3% річних та інфляційні втрати, а щодо стягнення процентів за користування чужими грошима, підтвердження законності таких вимог позивачем не надано.

Так, суд здійснивши перерахунок санкцій, застосованих позивачем до відповідача, дійшов висновку, що позивачем не вірно здійснено нарахування інфляційних втрат, а також не правомірно нараховані проценти за користування чужими грошима, отже на користь позивача підлягають стягненню наступні суми: сума основного боргу в розмірі 64768 (шістдесят чотири тисячі сімсот шістдесят вісім) грн. 00 коп., 32168 (тридцять дві тисячі сто шістдесят вісім) грн. 47 коп. - інфляційних втрат, 7918 (сім тисяч дев'ятсот вісімнадцять) грн. 03 коп. - 3% річних.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо об'єктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх зменшених позовних вимог, а відповідачем позовні вимоги не спростовані, суд прийшов до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркер України" до відповідача Фізичної особи-підприємця Крук Олега Романовича про стягнення коштів є обґрунтованим та підлягає до задоволення частково.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 14203 від 01.08.2017 року на суму 2324,18 грн. про сплату судового збору.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, слід покласти на сторін пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги - задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Крук Олега Романовича (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркор Україна» (81632, Львівська обл., Миколаївський р-н, с. Дроговиж, вул. Озерна, 1, ) суму основного боргу в розмірі 64768 (шістдесят чотири тисячі сімсот шістдесят вісім) грн. 00 коп., 32168 (тридцять дві тисячі сто шістдесят вісім) грн. 47 коп. - інфляційних втрат, 7918 (сім тисяч дев'ятсот вісімнадцять) грн. 03 коп. - 3% річних.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Крук Олега Романовича (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркор Україна» (81632, Львівська обл., Миколаївський р-н, с. Дроговиж, вул. Озерна, 1, ) суму судового збору в розмірі 1572 (одна тисяча п'ятсот сімдесят дві) грн. 21 коп.

4. В решті чатині позовних вимог - відмовити.

5. Заяву відповідача про розстрочення виконання рішення суду від 18.10.2018 р. за вх. № 39283/18 - задоволити частково. Розстрочити відповідачу - Фізичній особі-підприємцю Крук Олегу Романовичу (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) виплату на користь позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркор Україна» (81632, Львівська обл., Миколаївський р-н, с. Дроговиж, вул. Озерна, 1, ) суми боргу шляхом сплати її рівними частинами за наступним графіком:

До 15 січня 2019 р. - 26213,60 грн.;

До 15 лютого 2019 р. - 26213,60 грн.;

До 15 березня 2019 р. - 26213,60 грн.;

До 15 квітня 2019 р. - 26213,60 грн..

6. Наказ видати, в порядку ст. 327 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 14.12.2018 р.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку ст. 256 ГПК України.

Суддя Пазичев В.М.