ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2018 р. м. Київ Справа№ 910/2967/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Чорної Л.В.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Подоляк Р.Ю.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 12.12.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2018 (повний текст підписано 15.08.2018)

у справі № 910/2967/18 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця"

про визнання недійсним умов договору

В судовому засіданні 12.12.2018 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання недійсними умов договору.

Позов обґрунтований тим, що пункт 2.2 кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011, пункти 3.5 та 3.8 договору кредиту в редакції договору про внесення змін та доповнень №20-3387/2-1 від 28.09.2012 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011, пункту 3.9 договору кредиту в редакції договору про внесення змін №203779/2-1 від 29.12.2011 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011 за своїм змістом суперечать вимогам актів цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, а тому, на думку позивача, є порушенням ч.1 ст. 203 ЦК України, у зв'язку з чим останній просить суд визнати їх недійсними на підставі ст.215 та 217 ЦК України.

06.04.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог та заявив про застосування строків позовної давності.

17.04.2018 позивачем подано відповідь на відзив та заперечення проти заяви про застосування строків позовної давності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.08.2018 у справі №910/2967/18 в позові відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального (ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України) та процесуального (ст.ст. 76 - 79, ст. 86 ГПК України) права.

Апелянт зазначає, що суд в порушення ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України дійшов помилкового висновку, зокрема, необґрунтовано застосувавши до позову ПАТ "Українська залізниця" позовну давність та необґрунтовано вказавши, що позивач не зазначив про причини поважності пропуску строку позовної давності.

Апелянт звертає увагу суду, що ПАТ "Українська залізниця", як нова юридична особа зареєстрована лише 21.10.2015, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців а громадських формувань.

На думку апелянта, позивач не мав правових підстав для звернення до суду за захистом порушеного права до 21.10.2015, оскільки раніше вказаної дати позивач, як суб'єкт господарювання та учасник господарських правовідносин не існував, на що суд безпідставно не звернув уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує щодо доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, звертає увагу суду, що згідно з абз. 2 п. 2 Статуту ПАТ "Українська залізниця", затвердженого постановою КМУ від 02.09.2015 №735, Товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту та вказує, що закон не передбачає та жодним чином не поєднує правонаступництво як підставу для поновлення строків позовної давності.

У додаткових письмових поясненнях відповідач вказує на наявність судового рішення у схожій справі №910/2974/18, за наслідками розгляду якої 21.11.2018 Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду прийнято постанову, в якій визнано, що ПАТ "Українська залізниця" було пропущено загальні строки звернення з позовом до суду, а як наслідок позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу позивача 04.09.2018 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Майданевичу А.Г., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2018 у справі № 910/2967/18, розгляд справи призначено на 17.10.2018.

25.06.2018 на виконання Указу Президента України №454/2017 від 29.12.2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах", яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене, Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Відповідно до акту прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 справу № 910/2967/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2018 апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Разіна Т.І., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2018 колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи № 910/2967/18 призначено на 21.11.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2018 у справі №910/2967/18 оголошено перерву у справі на 12.12.2018, враховуючи задоволення заявленого позивачем клопотання про оголошення перерви у справі.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2018, у зв'язку з перебуванням судді Разіної Т.І. у відпустці для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Чорна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2018 відкрито апеляційне провадження у справі, зазначено, що розгляд справи відбудеться 12.12.2018.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 12.12.2018 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 12.12.2018 заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції 12.12.2018 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29.12.2011 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (банк) та Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-західна залізниця" (позичальник) укладений кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 20-3762/2-1, відповідно до якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 12 500 000,00 доларів США (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором (п. 2.1 договору кредиту).

Відповідно до п. 2.2 договору дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 22 грудня 2014.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що кредит надається банком позичальнику шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку №655/840, відкритого у банку, код банку 300012, на поточний рахунок позичальника №655/840, відкритий у банку, код банку 300012, згідно наданого позичальником письмового звернення відповідно до цільового призначення кредиту.

Після надання кредиту на суму, що вказана у п. 2.1 цього договору, подальше кредитування в межах строку, встановленого п.2.2 цього договору, та в межах суми ліміту кредитної лінії може здійснюватися лише після погашення позичальником частини або всієї суми наданого кредиту, у розмірі, який не може перевищувати обсягу такого погашення.

Відповідно до п. 3.2 договору проценти за користування кредитом нараховуються банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі 11,00% річних.

Пунктом 3.5 договору передбачено, що за наявності заборгованості по кредиту та/або плати за кредит, сторони встановлюють наступну черговість погашення позичальником заборгованості:

- в першу чергу сплаті підлягає нарахована, але не сплачена в строк плата за кредит;

- в другу чергу сплаті підлягає нарахована плата за кредит, строк сплати якої ще не сплинув;

- в третю чергу сплаті підлягає прострочена заборгованість за кредитом;

- в четверту чергу сплаті підлягає неустойка, передбачена цим договором.

Заборгованість за кредитом, строк сплати якої ще не настав, погашається позичальником в строк, передбачений п. 2.2 цього договору.

Погашення позичальником заборгованості кожної наступної черги повинна відбуватися виключно після повного погашення заборгованості кожної попередньої черги.

Сторони встановлюють, що банк має право самостійно зараховувати кошти, які направлені позичальником на погашення заборгованості, згідно встановленої черговості.

З підписанням цього договору, у відповідності з чинним законодавством України, позичальник надає банку право самостійно приймати рішення щодо зміни черговості погашення заборгованості позичальника за цим договором. Банк інформує позичальника у письмовій формі на його запит про застосовану черговість погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до п. 3.8 договору з метою забезпечення належного та своєчасного виконання зобов'язань позичальника по погашенню кредиту, плати за кредит та неустойки позичальник відповідно до вимог ст. 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" доручає банку за умови настання строків виконання грошових зобов'язань за цим договором від імені та за рахунок позичальника здійснювати договірне списання коштів в сумі заборгованості за кредитом, платою за кредитом та неустойкою, з поточного рахунку №655/840, або з будь-яких рахунків, які відкрито позичальником у банку, код банку 300012, або з будь-яких рахунків, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк" та направити на погашення заборгованості перед банком за цим договором (на відповідні рахунки обліку банком зазначеної заборгованості). У разі відсутності або недостатності коштів на поточному рахунку позичальника у валюті заборгованості, позичальник доручає банку від імені та за рахунок позичальника:

- здійснити списання коштів з будь-яких рахунків в іншій іноземній валюті, які відкрито позичальником у банку, код банку 300012, або з будь-яких рахунків в іноземній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк" в сумі, еквівалентній сумі заборгованості, по курсу банку на день списання, та здійснити продаж/обмін відповідної іноземної валюти, що була списана, на іноземну валюту заборгованості за курсом банку на день здійснення операції. Кошти, отримані в результаті здійснення операції з продажу/обміну іноземної валюти, зарахувати на рахунок, відкритий позичальнику у валюті заборгованості у банку, код банку 300012;

- здійснити списання коштів з будь-яких рахунків у національній валюті, які відкрито позичальником у банку, код банку 300012, або з будь-яких рахунків у національній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк", у сумі, еквівалентній сумі заборгованості, по курсу банку на день списання, та здійснити купівлю іноземної валюти в сумі заборгованості, за курсом банку на день здійснення операції. Кошти отримані в результаті здійснення операції з купівлі іноземної валюти зарахувати на рахунок, відкритий позичальнику у валюті заборгованості у банку, код банку 300012. При купівлі іноземної валюти позичальник доручає банку, а банк зобов'язується утримати суму відповідно до чинного законодавства та умов договору банківського рахунку №20-2/592 від 26.12.2011.

Позичальник доручає банку за здійснення операції з купівлі, обміну та продажу валюти списати кошти в еквіваленті суми комісійної винагороди банку за здійснення відповідної операції з поточного рахунку в національній валюті позичальника №655/980, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у банку, код банку 300012, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк". У випадку відсутності коштів для оплати комісійної винагороди на зазначених рахунках, позичальник доручає банку здійснити списання коштів з рахунків в іноземній валюті, відкритих у банку, код банку 300012, або відкритих у ПАТ "Промінвестбанк" в еквіваленті суми комісійної винагороди банку по курсу банку на день списання та здійснити продаж/обмін іноземної валюти за курсом банку на день здійснення операції.

Передбачене цим пунктом договірне списання здійснюється банком у відповідності до нормативно-правових актів Національного банку України.

Згідно з п. 6.1 договору кредиту цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, отримання погодження Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України, скріплення печатками сторін, та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором.

Пунктом 6.9 договору передбачено, що всі зміни та доповнення до цього договору щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту, виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом, обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань вносяться за погодженням Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі, набувають чинності з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та є невід'ємними частинами цього договору.

Договором про внесення змін №20-3779/2-1 від 29.12.2011 до договору №20-3762/2-1 від 29.12.2011 сторони дійшли згоди, зокрема, розділ 3 "Умови кредитування" доповнити п. 3.9: "Позичальник зобов'язується забезпечити щомісячні надходження грошових коштів на поточні рахунки у банку у розмірі не менше 300 000 000,00 (триста мільйонів) гривень. У разі порушення (невиконання) позичальником з будь - яких підстав зобов'язань, передбачених цим пунктом, банк має право стягнути з позичальника штраф у розмірі 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень за кожен випадок невиконання. Сплата штрафу не звільняє позичальника від належного виконання зобов'язань за цим договором".

Договором про внесення змін та доповнень №20-3387/2-1 від 28.09.2012 до договору №20-3762/2-1 від 29.12.2011 сторони, зокрема, п.п. 3.5, 3.8 договору кредиту, виклали в новій редакції:

"п.3.5 сторони встановлюють наступну черговість погашення позичальником заборгованості (згідно встановленого пріоритету - зверху вниз):

- на погашення прострочених до сплати понад 31 день процентів за користування кредитом;

- на погашення простроченої до сплати понад 31 день суми комісійної винагороди;

- на погашення прострочених до сплати не більше ніж на 31 день процентів за користування кредитом;

- на погашення простроченої до сплати не більше ніж 31 день суми комісійної винагороди;

- на погашення простроченої до сплати суми кредиту;

- сплата нарахованих процентів за користування кредитом;

- сплата нарахованої комісійної винагороди;

- сплата суми кредиту;

- сплата неустойки (пені, штрафів)

Погашення позичальником заборгованості кожної наступної черги повинна відбуватися виключно після повного погашення заборгованості кожної попередньої черги.

Сторони встановлюють, що банк має право самостійно зараховувати кошти, які направлені позичальником на погашення заборгованості, згідно встановленої черговості.

З підписанням цього договору, у відповідності з чинним законодавством України, позичальник надає банку право самостійно приймати рішення щодо зміни черговості погашення заборгованості позичальника за цим договором. Банк інформує позичальника у письмовій формі на його запит про застосовану черговість погашення кредитної заборгованості".

"п. 3.8 з метою забезпечення належного та своєчасного виконання зобов'язань позичальника по погашенню кредиту, плати за кредит та неустойки позичальник відповідно до вимог ст. 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" доручає банку за умови настання строків виконання грошових зобов'язань за цим договором від імені та за рахунок позичальника здійснювати договірне списання коштів в сумі заборгованості за кредитом, платою за кредитом та неустойкою, з поточного рахунку №2256, або з будь-яких рахунків, які відкрито позичальником у банку, код банку 300012, або з будь-яких рахунків, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк" та направити на погашення заборгованості перед банком за цим договором (на відповідні рахунки обліку банком зазначеної заборгованості). У разі відсутності або недостатності коштів на поточному рахунку позичальника у валюті заборгованості, позичальник доручає банку від імені та за рахунок позичальника:

- здійснити списання коштів з будь-яких рахунків в іншій іноземній валюті, які відкрито позичальником у банку, код Банку 300012, або з будь-яких рахунків в іноземній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк" в сумі еквівалентній сумі заборгованості, по курсу банку на день списання, та здійснити продаж/обмін відповідної іноземної валюти, що була списана, на іноземну валюту заборгованості за курсом банку на день здійснення операції. Кошти, отримані в результаті здійснення операції з продажу/обміну іноземної валюти, зарахувати на рахунок, відкритий позичальнику у валюті заборгованості у банку, код банку 300012;

- здійснити списання коштів з будь-яких рахунків у національній валюті, які відкрито позичальником у банку, код банку 300012, або з будь-яких рахунків у національній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк", у сумі еквівалентній сумі заборгованості, по курсу банку на день списання, та здійснити купівлю іноземної валюти в сумі заборгованості, за курсом банку на день здійснення операції. Кошти, отримані в результаті здійснення операції з купівлі іноземної валюти, зарахувати на рахунок, відкритий позичальнику у валюті заборгованості у банку, код банку 300012. При купівлі іноземної валюти позичальник доручає банку, а банк зобов'язується утримати суму відповідно до чинного законодавства та умов договору банківського рахунку №20-2/592 від 26.12.2011.

Позичальник доручає банку за здійснення операції з купівлі, обміну та продажу валюти списати кошти в еквіваленті суми комісійної винагороди банку за здійснення відповідної операції з поточного рахунку в національній валюті позичальника №2255, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у банку, код банку 300012, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк". У випадку відсутності коштів для оплати комісійної винагороди на зазначених рахунках, позичальник доручає банку здійснити списання коштів з рахунків в іноземній валюті, відкритих у банку, код банку 300012, або відкритих у ПАТ "Промінвестбанк" в еквіваленті суми комісійної винагороди банку по курсу банку на день списання та здійснити продаж/обмін іноземної валюти за курсом банку на день здійснення операції.

Передбачене цим пунктом договірне списання здійснюється банком у відповідності до нормативно-правових актів Національного банку України".

В обґрунтування наявності підстав для визнання недійсними пункту 2.2 кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011, пунктів 3.5. та 3.8 договору кредиту в редакції договору про внесення змін та доповнень №20-3387/2-1 від 28.09.2012 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011, пункту 3.9 договору кредиту в редакції договору про внесення змін №20-3779/2-1 від 29.12.2011 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011 позивач вказав на те, що відповідно до Порядку погодження залучення державними підприємствами, в тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 809 від 15.06.2011, та Порядку погодження здійснення державними підприємствами, що входять до сфери управління Міністерства інфраструктури України, залучення кредитних ресурсів, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 64 від 22.04.2011, Державне територіально - галузеве об'єднання "Південно - західна залізниця" отримало погодження умов кредитування від Міністерства фінансів України та Міністерства інфраструктури України, однак всупереч отриманих погоджень у договорі кредиту строк користування кредитними коштами встановлений менший, ніж 3 роки (п. 2.2 договору кредиту), що є додатковим навантаженням на фінансове становище боржника, та неправомірно застосовано комісійну винагороду (п. 3.8 договору кредиту). Крім того, договором про внесення змін та доповнень № 20-3387/2-1 від 28.09.2012 змінено пункти 3.5, 3.8, а договором про внесення змін №20-3779/2-1 від 29.12.2011 розділ 3 доповнено пунктом 3.9, проте вказані зміни не погоджені Міністерством фінансів України та Міністерством інфраструктури України.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача, оскаржувані пункти договору кредиту за своїм змістом суперечать вимогам актів цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, що є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України та відповідно до ч. 1 ст. 215 цього Кодексу підставою для визнання їх недійсними.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині визнання пункту 2.2 кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011 недійсним та в частині визнання недійсними пунктів 3.5 та 3.8 договору кредиту в редакції договору про внесення змін та доповнень №20-3387/2-1 від 28.09.2012 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011, пункту 3.9 договору кредиту в редакції договору про внесення змін №20-3779/2-1 від 29.12.2011 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011 є обґрунтованими. Одночасно суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає у зв'язку з пропуском позивачем загального строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем у справі.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 345 ГК України передбачено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України(статті 1, 8 Конституції України).

Як встановлено судом, на момент вчинення спірних договору кредиту від 29.12.2011 та договорів про внесення змін до нього від 29.12.2011, від 28.09.2012 та на даний час Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-західна залізниця" (третя особа) є державним підприємством, окремою юридичною особою. При цьому станом на час розгляду справи по суті Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-західна залізниця" перебуває в стані припинення, однак не є припиненим.

Правонаступником Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця" є публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", що підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Статут Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735.

21.10.2015 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців було внесено запис про проведення державної реєстрації юридичної особи - публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Відповідно до вказаної постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 № 200 публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття. Серед таких підприємств є й Державне територіально - галузеве об'єднання "Південно-західна залізниця", яке є стороною в договору кредиту.

Відповідно до частини 4 статті 67 ГК України державні підприємства, у тому числі господарські товариства (крім банків), у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), здійснюють залучення внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов'язаннями за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну фінансову політику, здійснюють залучення внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов'язаннями - за погодженням з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. Порядок таких погоджень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наведені вимоги статті 67 ГК України ДТГО "Південно-західна залізниця", як державне підприємство, у статутному капіталі якого більше 50% акцій належать державі, мало укладати спірний Договір кредиту, а рівно і договори про внесення змін до цього договору, за погодженням його умов з відповідним центральним органом виконавчої влади.

Нормативно-правовим актом, що регламентує процедуру такого погодження, є Порядок погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями (далі - Порядок погодження), затверджений постановою Кабінету міністрів України від 15.06.2011 № 809.

Згідно з п. 2 Порядку погодження, залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантій або поруки за таким зобов'язанням погоджується:

Мінфіном - щодо внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик);

органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю (далі - уповноважений орган), - щодо внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик).

Пунктом 3 Порядку погодження визначено, що для погодження залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантії або поруки за таким зобов'язанням підприємство подає Мінфіну або уповноваженому органу заяву, до якої додаються:

1) у разі погодження залучення кредиту (позики):

проект кредитного договору (договору позики, проспекту емісії або рішення про закрите (приватне) розміщення облігацій підприємства, а в разі надання повноважень щодо залучення кредиту (позики) - також проект відповідного договору), який зокрема:

- повинен передбачати напрями використання залучених коштів, що відповідають визначеній установчими документами меті діяльності підприємства, плату за користування кредитом (позикою), яка відповідає тій, що склалася на ринку фінансових послуг на момент подання заяви, а також право підприємства на дострокове виконання зобов'язань за кредитом (позикою);

- не може передбачати дострокове виконання зобов'язань за кредитом (позикою) з ініціативи кредитора із необґрунтованими фінансовими втратами (за винятком здійснення запозичення у формі випуску облігацій підприємства), неконкурентний спосіб переходу права власності на майно підприємства, а також не повинен містити положень щодо обов'язкового дострокового виконання зобов'язань на вимогу кредитора (інвестора) у разі зниження кредитного рейтингу України та/або підприємства;

довідки про відсутність (наявність) заборгованості із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), видані відповідними органами державної податкової служби, Пенсійного фонду України та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування;

результати аналізу фінансово-господарської діяльності за попередній рік, а також показники господарської діяльності та розвитку підприємства в поточному і плановому роках, підготовлені відповідно до методики аналізу фінансово-господарської діяльності підприємств державного сектору економіки, затвердженої Мінфіном;

копії:

- затвердженого в установленому законодавством порядку фінансового плану на поточний рік (із змінами та доповненнями), в якому передбачено здійснення відповідного залучення кредиту (позики);

- виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

- установчих документів;

- річної фінансової звітності (балансу, звітів про фінансові результати, рух грошових коштів, власний капітал) за останній звітний період;

- квартальної фінансової звітності (балансу, звіту про фінансові результати) за останній звітний період;

- рішення уповноваженого органу про погодження умов кредиту (позики) (подається Мінфіну);

- рішення відповідного органу управління підприємства про розміщення облігацій підприємства із строком обігу більш як один рік, погодженого з уповноваженим органом (подається Мінфіну);

- рішення відповідного органу управління підприємства про розміщення облігацій підприємства із строком обігу менш як один рік (подається уповноваженому органу);

звіт про виконання фінансового плану за минулий рік;

інформація про:

- зобов'язання за раніше здійсненими та не поверненими кредитами (позиками) із зазначенням обсягів отриманих коштів, плати за користування ними та дати їх отримання у розрізі кредиторів на момент подання заяви, а також плани виконання зазначених зобов'язань, у тому числі внесення плати за користування у поточному та наступному роках з помісячним розписом в розрізі кредиторів;

- відсутність рішення про визнання підприємства банкрутом, порушення щодо нього справи про банкрутство або ліквідацію підприємства;

- застосовану з урахуванням вимог Закону України "Про здійснення державних закупівель" процедуру відбору кредитора та особи, якій надано повноваження щодо залучення кредиту (позики);

- застосовану з урахуванням вимог Закону України "Про здійснення державних закупівель" процедуру відбору організатора торгівлі, через якого здійснюватиметься розміщення облігацій, а також андеррайтера, якщо емітент має намір залучити андеррайтера до розміщення облігацій (для випуску облігацій підприємства шляхом відкритого (публічного) розміщення);

техніко-економічне обґрунтування обсягу та доцільності залучення кредитів (позик), напрями їх використання, можливі джерела та строки їх повернення;

проект договору застави, погоджений в установленому статтею 11 Закону України "Про заставу" порядку (якщо залучення кредитів (позик) забезпечується заставою майна підприємства);

3) інформація Мінекономрозвитку про відповідність державній політиці у сфері управління державним сектором економіки залучення підприємствами кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями (щодо внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик).

Зазначені в цьому пункті копії документів засвідчуються підписом керівника, скріпленим печаткою підприємства.

Відповідно до п. 4 Порядку погодження Мінфін або уповноважений орган протягом 30 робочих днів після надходження заяви приймає рішення щодо погодження залучення кредиту (позики), забезпечення підприємством виконання зобов'язань за кредитом (позикою) порукою або гарантією чи відмови у погодженні, про що письмово повідомляє підприємству.

Як вбачається з матеріалів справи, Міністерство фінансів України листом №31-12110-103-10/33215 від 29.12.2011 (за результатами розгляду листа Державної адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця" № ЦЗЕ-11/2362 від 12.12.2011 щодо погодження здійснення довгострокових внутрішніх запозичень ДТГО "Південно-західна залізниця"), повідомило про те, що відповідно до документів, поданих на розгляд Міністерству фінансів України, запозичення планується здійснити шляхом укладення кредитних договорів, зокрема, з ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на наступних умовах: сума кредитів - 91,25 млн. дол. США; строк користування кредитними коштами - 3 роки; відсоткова ставка - 11 % річних; комісійні платежі - відсутні; забезпечення - застава майнових прав у співвідношенні 1:3,34; мета запозичення - виконання програми капітальних інвестицій та перекредитування діючих запозичень. У наведеному листі зазначено, що Міністерство фінансів України погодило здійснення вищезазначеного запозичення ДТГО "Південно-західна залізниця" за умови, якщо не будуть перевищенні відповідні показники фінансового плану підприємства на 2011 рік.

Крім того, Міністерство інфраструктури України листом №11494/11/10-11від 27.12.2011, адресованим Укрзалізниці, ДТГО "Південно-західна залізниця", зазначило, що розглянуло листи Укрзалізниці від 23.12.2011 №ЦЗЕ-11/2493 та від 12.12.2011 №ЦЗЕ-11/2362 щодо погодження умов залучення ДТГО "Південно-західна залізниця" довгострокових кредитних ресурсів (відновлювальна кредитна лінія) та повідомило, що відповідно до документів, поданих на розгляд Міністерству, залучення планується здійснити шляхом укладення кредитних договорів, зокрема, з ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на загальну суму кредитів - 91,25 млн. дол. США на наступних умовах: термін користування кредитом - 3 роки; відсоткова ставка - 11 % річних; комісійні платежі - відсутні; забезпечення виконання ДТГО "Південно-західна залізниця" умов кредитного договору - майнові права у співвідношенні 1:3,34; цільове призначення кредиту - виконання програми капітальних інвестицій. Відповідно до Порядку погодження залучення державними підприємствами, у т.ч. господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належить державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 15.06.2011 № 809, Міністерство погодило ДТГО "Південно-західна залізниця" зазначені умови залучення довгострокового кредиту, за умови отримання від Мінекономрозвитку інформації про відповідність державній політиці у сфері управління державним сектором економіки залучення підприємством кредитів. Одночасно, з метою захисту інтересів державного підприємства, рекомендовано при укладенні кредитного договору з ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" п. 3.9. виключити, а в п. 5.5. зменшити розмір штрафу.

Отже, зі змісту наведених листів Міністерства фінансів України №31-12110-103-10/33215 від 29.12.2011 та Міністерства інфраструктури України №11494/11/10-11 від 27.12.2011 вбачається, що відповідними центральними органами виконавчої влади було погоджено укладення спірного кредитного договору на умовах трирічного строку користування кредитом та без комісійних платежів.

Як вбачається з матеріалів справи, договір кредиту укладено 29.12.2011, проте згідно спірного пункту 2.2 договору кредиту датою остаточного повернення всіх отриманих у межах кредитної лінії сум кредиту встановлено 22.12.2014, що є меншим трирічного строку користування кредитними коштами, погодженого уповноваженими органами.

При цьому, заперечення відповідача щодо недійсності пункту 2.2 договору кредиту не спростовують факту невідповідності вказаного пункту договору кредиту погодженій умові щодо трирічного строку користування кредитом.

Так, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначав, що центральними органами виконавчої влади було погоджено укладення кредитних договорів на умовах, викладених доданими до листів проектами договорів. Проте, як встановлено судом, матеріали справи не містять, а відповідачем не подано жодних належних, допустимих та достовірних доказів у розумінні ст.ст. 76, 77, 78 ГПК Україні на підтвердження того, що Міністерству фінансів України та Міністерству інфраструктури України направлявся текст саме спірного договору кредиту та договорів про внесення змін до договору кредиту, оскільки фактично викладені в спірному договорі кредиту умови запозичення кредитних коштів, зокрема, пункт 2.2 та пункту 3.8 у відповідній редакції договору кредиту, відрізняються від тих, що були погоджені вказаними міністерствами та стисло відображені в їх листах від 29.12.2011 №31-12110-103-10/33215 та від 27.12.2011 №11494/11/10-11 відповідно.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимоги позивача в частині визнання пункту 2.2 кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011 недійсним є обґрунтованими.

Що стосується позовних вимог в частині визнання недійсними пунктів 3.5 та 3.8 договору кредиту в редакції договору про внесення змін та доповнень №20-3387/2-1 від 28.09.2012 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011, пункту 3.9 договору кредиту в редакції договору про внесення змін №20-3779/2-1 від 29.12.2011 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011, суд зазначає наступне.

Пунктом 6.9 договору кредиту передбачено, що всі зміни та доповнення до цього договору щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту, виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом, обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань вносяться за погодженням Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі, набувають чинності з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та є невід'ємними частинами цього Договору.

Згідно з п. 7 Порядку погодження, зміни до кредитного договору (договору позики), договору поруки або договору про надання гарантії, а також до умов розміщення облігацій підприємства щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту (позики), виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом (позикою), обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань за кредитами (позиками) підлягають погодженню з Мінфіном або уповноваженим органом відповідно до цього Порядку шляхом подання техніко-економічного обґрунтування необхідності внесення таких змін або здійснення реструктуризації.

Однак, як встановлено судом, матеріали справи не містять, а сторонами не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів у розумінні ст.ст. 76, 77, 78 ГПК України на підтвердження отримання погодження Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі на внесення змін до умов кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011 шляхом укладення відповідних договорів про внесення змін та доповнень від 29.12.2011, від 28.09.2012, зокрема, в частині доповнення спірного кредитного договору пунктом 3.9 та викладення пунктів 3.5, 3.8 в новій редакції. Відсутність відповідних погоджень Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України суперечить приписам п. 6.9 договору кредиту, п. 7 Порядку погодження.

Судом першої інстанції правомірно відхилено як безпідставні заперечення відповідача щодо недійсності пункту 3.8 договору кредиту в редакції договору про внесення змін та доповнень №20-3387/2-1 від 28.09.2012, який стверджував, що наведеною умовою договору між сторонами було досягнуто згоди не щодо окремого зобов'язання з надання послуг за комісійну винагороду, а було досягнуто згоди саме стосовно покладення на позичальника обов'язку з оплати комісійної винагороди за здійснення валютно-обмінних операцій в разі невиконання позичальником зобов'язання з повернення коштів у визначений договором строк за умови відсутності на рахунках позичальника коштів у валюті зобов'язання. Вказані доводи відповідача не спростовують факту невідповідності пункту 3.8 договору кредиту в редакції договору про внесення змін та доповнень №20-3387/2-1 від 28.09.2012, погодженій Міністерством інфраструктури України та Міністерством фінансів України умові щодо відсутності комісійних платежів, яка не передбачала виключень на здійснення валютно-обмінних операцій.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 цього Кодексу, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вимоги позивача в частині визнання недійсними пунктів 3.5 та 3.8 договору кредиту в редакції договору про внесення змін та доповнень №20-3387/2-1 від 28.09.2012 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011, пункту 3.9 договору кредиту в редакції договору про внесення змін №20-3779/2-1 від 29.12.2011 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011 є обґрунтованими.

Наведене, в свою чергу, свідчить про порушене право позивача, як правонаступника ДТГО "Південно-Західна залізниця".

У розумінні приписів статей 203, 215 ЦК України оспорювати правочин чи його частину може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Разом з тим, відповідачем до винесення рішення у даній справі було заявлено про застосування позовної давності, про що зазначено у відзиві на позовну заяву, поданому 06.04.2018 через відділ діловодства суду.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, та буде встановлено, що цей строк пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту (відповідну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 5013/492/12 та від 02.09.2014 у справі №915/1437/13.

Позовна давність не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що доказів неможливості вчасного звернення з відповідним позовом позичальником за кредитним договором - матеріали справи не містять.

Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що звернення позивача до суду з вказаним позовом, відбулось лише після звернення відповідача з позовом про стягнення заборгованості, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням позичальником його зобов'язань за Кредитним договором №20-3766/2-1 від 29.12.2011.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 та договір про внесення змін №20-3779/2-1 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 були укладені 29.12.2011, а договір про внесення змін та доповнень №20-3387/2-1 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 від 29.12.2011 - 28.09.2012.

Таким чином, днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину, тобто 29.12.2011 (дата укладення кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3762/2-1 та договору про внесення змін №20-3779/2-1) - щодо вимог про визнання недійсними пункту 2.2 наведеного кредитного договору та пункту 3.9 наведеного кредитного договору в редакції договору про внесення змін №20-3779/2-1 від 29.12.2011, та 28.09.2012 (дата укладення договору про внесення змін та доповнень №20-3387/2-1) - щодо вимог про визнання недійсними пунктів 3.5 та 3.8 наведеного кредитного договору в редакції договору про внесення змін та доповнень №20-3387/2-1.

Отже, враховуючи наведене, загальну позовну давність тривалістю у три роки та факт звернення позивача з даним позовом до суду 15.03.2018 (що підтверджується відтиском реєстраційного штампу Господарського суду міста Києва про одержання позовної заяви від 15.03.2018), місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про сплив позовної давності щодо заявлених позивачем вимог.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №910/2974/18.

Положеннями пункту 4.4.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

В силу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

У запереченнях проти заяви відповідача про застосування строків позовної давності, поданих 17.04.2018, позивач заперечує пропуск цих строків, однак заявляв про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності, однак не наводить обставин поважності пропуску строків позовної давності. Про причини поважності пропуску строку позовної давності позивач також не зазначив під час судового розгляду справи.

Судом враховано, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

За таких підстав, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність поважних причин пропуску позовної давності для звернення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" до господарського суду з даним позовом.

Доводи апелянта, що судом в порушення ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, зокрема, необґрунтовано застосовано до позову ПАТ "Українська залізниця" строки позовної давності та зазначено, що позивач не вказав про причини поважності пропуску строку позовної давності, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

В поданих запереченнях проти заяви про застосування строків позовної давності позивач вважає, що ним не пропущено строки давності на звернення до суду з даним позовом, оскільки він є правонаступником ДТГО «Південно - західна залізниця», зареєстрований 21.10.2015, та вважає, що саме з цієї дати повинен починатись відлік трирічного строку на звернення з позовом.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно зі ст. 262 ЦК України заміна сторони у зобов'язанні (правонаступництво) не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, а тому є помилковими посилання апелянта на початок відліку трирічного строку з 21.10.2015 (з моменту офіційного створення позивача).

При цьому відмова у задоволенні позову у зв'язку з пропуском загального строку позовної давності не є порушенням права позивача на рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та не порушує гарантоване право на доступ до правосуддя.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2018 у справі №910/2967/18.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2018 у справі №910/2967/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2018 у справі №910/2967/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2967/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 18.12.2018.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Л.В. Чорна

А.І. Тищенко