ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2018 р. Справа №914/838/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Скрипчук О.С.

суддів Дубник О.П.

Зварич О.В.

при секретарі судового засідання Лагутіні В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» б/н від 26.09.2018

на рішення Господарського суду Львівської області від 29.08.2018 (повний текст рішення виготовлено та підписано 07.09.2018, м. Львів, суддя Пазичев В.М.)

у справі № 914/838/18

за позовом: Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс», м. Львів

до відповідача: Жидачівського міського виробничого управління комунального господарства, м. Жидачів Львівської області

за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Жидачівської міської ради, м. Жидачів Львівської області

за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Львівської міської ради, м. Львів

про стягнення коштів в сумі 142 517,46 грн.

за участю представників:

від позивача: Гнатів І.М. - довіреність б/н від 25.10.2018 року;

від відповідача: Петрінець В.В. - керівник;

від відповідача: Возна І.Є. - доручення № 4 від 17.05.2018 року;

від третьої особи-1 з боку відповідача: не з'явився;

від третьої особи-2 з боку позивача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Львівське комунальне підприємство «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовом до Жидачівського міського виробничого управління комунального господарства про стягнення 142 517,46 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.08.2018 у справі № 914/838/17 позов Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» задоволено частково. Суд виніс рішення, яким стягнув з Жидачівського міського виробничого управління комунального господарства на користь Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» суму основного боргу в розмірі 35 000,00 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду Львівське комунальне підприємство «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» подало апеляційну скаргу б/н від 26.09.2018, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 29.08.2018 в частині відмови в позові. В цій частині прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права. А саме скаржник стверджує, що договір № 51 про спільну діяльність на сміттєзвалищі в. Жидачева є неукладеним, а кошти в сумі 100 000,00 грн. безпідставно перераховані на рахунок відповідача. Апелянт зазначає, що відповідачем не подано до суду жодних доказів на підтвердження переговорів та електронної переписки між відповідачем та позивачем щодо укладення договору № 51 від 17.06.2016. Також апелянт стверджує, що у відповідача немає оригіналу договору № 51 від 17.06.2016, а подана ним копія договору не є належним та допустимим доказом у даній справі.

Відповідачем було подано до суду відзив на апеляційну скаргу № 383/1 від 12.11.2018, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 29.08.2018 - без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає до задоволення.

Львівською міською радою подано до суду пояснення б/н від 12.12.2018, в яких зазначає, що права останньої не порушені, оскільки спір у даній справі виник між суб'єктами господарювання, а саме між ЛКП «Транспортна фірма «Львівспецкомунтраст» та Жидачівським міським виробничим управлінням комунального господарства.

Треті особи явку уповноважених представників у судове засідання не забезпечили, незважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.06.2016 між Львівським комунальним підприємством «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» та Жидачівським міським виробничим управлінням комунального господарства було укладено договір № 46 про надання послуг трактора та автотранспорту (надалі договір № 46). Вартість послуг за договором становила 35 000 грн., які були внесені позивачем у 100% розмірі передоплатою, згідно умов вказаного договору.

За умовами договору № 46 від 06.06.2016, послуги трактора повинні були надаватися на полігоні, куди ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» мало вивозити тверді побутові відходи для захоронення.

Позивач зазначає, що ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» жодного разу за час дії договору № 46 від 06.06.2016 не вивозило тверді побутові відходи на захоронення на відповідний полігон у м. Жидачів, а отже, послуги трактора для трамбування та пересипання відповідних відходів не були надані.

За час дії договору № 46 від 06.06.2016 жодних актів прийому-передачі, актів виконаних робіт (наданих послуг) ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» від відповідача не отримувало та не підписувало. Позивач стверджує, що оскільки оплата мала б здійснюватися за фактично надані послуги трактора (за використання (найм) трактора), кошти, перераховані як передоплата, за твердженням позивача, підлягають поверненню.

Позивач зазначає, що відповідно до ст. 1212, ч. 2 ст. 1214, ст. 536 та ст. 625 ЦК України та положень договору № 46 від 06.06.2016 сума нарахувань, які підлягають стягненню з відповідача становить 36 948,97 грн. (основний борг - 35000 грн., інфляційні - 1575 грн., 3% річних - 373,97 грн.).

Крім цього позивач зазначає, що 24 червня 2016 року ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» перераховано відповідачу кошти у сумі 100 000,00 грн.

Факт перерахування позивачем відповідачу коштів в сумі 100 000,00 грн. підтверджується платіжним дорученням № 168 від 24.06.2016. В зазначеному платіжному дорученні вказано, що оплата проводиться згідно рах. СФ -91 від 23.06.2016 спільна діяльність по упорядкуванню сміттєзвалища в м. Жидачеві, згідно договору № 51 від 17.06.2016.

Позивач зазначає, що проект договору № 51 від 17.06.2016 не був підписаний зі сторони ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс», оскільки сторони договору не досягли згоди з істотних умов. Крім того, позивач стверджує, що не підписував проект договору, оскільки не міг бути стороною даного договору, на думку позивача, сторонами даного договору мали бути: Жидачівське міське виробниче управління комунального господарства та ТзОВ «Спецкомунтранс-Львів». У зв'язку з чим, позивач стверджує, що направив на адресу відповідача протокол розбіжностей до проекту договору № 51 від 17.06.2018.

Позивач подав до суду договір № 51 від 17.06.2016 про спільну діяльність на сміттєзвалищі м. Жидачева. Зазначений договір підписаний лише начальником Жидачівського міського виробничого управління комунального господарства, зі сторони ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» - не підписаний.

Позивач вважає, що відповідно до ст. 1212 ч. 2 ст. 1214, ст. 536 та ст. 625 ЦК України сума нарахувань, які підлягають стягненню з відповідача становить 105 568,49 грн. (основний борг - 100000 грн., інфляційні - 4500,00 грн., 3% річних - 1068,49 грн.).

Позивач зазначає, що, з метою досудового врегулювання спору, він направив відповідачу вимоги № 181 від 11.07.2016 та № 305/1 від 03.10.2016. Проте дані вимоги були залишені без належного реагування.

Відповідач заперечує, що на його адресу направлявся протокол розбіжностей до договору № 51 від 17.06.2016. Відповідач стверджує, що факт відсутності протоколу розбіжностей від 20.06.2016 підтверджується в Аудиторському звіті від 06.10.2017 № 06-24/3 висловом такого змісту: «Протоколу розбіжностей, відповіді Жидачівського МВУКГ на вказаний протокол, вимоги та претензію до аудиту не надано».

Відповідач додав до матеріалів справи копію договору № 51 від 17.06.2016, який підписаний начальником Жидачівського міського виробничого управління комунального господарства та директором ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс». Зазначена копія договору містить відтиск печаток обох сторін. Відповідач стверджує, що він направив на електронну адресу позивача дві копії проекту договору № 51 від 17.06.2016, а пізніше позивач направив на електронну адресу відповідача копію договору, яка містить підпис директора ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс».

Також, відповідач стверджує, що позивач виконав умови договору № 51 від 17.06.2016 у повному обсязі.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 35 000,00 та інфляційних - 1575,00 грн., 3% річних - 373,97 грн., колегія суддів зазначає наступне.

В частині стягнення безпідставно набутих 35 000,00 грн. рішення суду не оскаржується.

Щодо відмови в позові про стягнення індексу інфляції та 3% річних суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст. 536 ЦК України, що унеможливлює стягнення 3% річних та індексу інфляції, згідно ст. 625 ЦК України.

А відтак, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задоволив позовні вимоги в частині стягнення 35 000,00 грн., а в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % - відмовив.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 100 000 грн., інфляційних - 4500,00 грн. та 3% річних - 1068,49 грн. на підставі ст. 1212 ч. 2 ст. 1214, ст. 536 та ст. 625 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що укладенню договору № 51 від 17.06.2016 передував лист Львівського міського голови від 08.06.2016 № 001-вих-32, в якому останній звертався до міського голови м. Жидачева, з проханням надати допомогу по тимчасовому зберіганню твердих побутових відходів, що утворюються на території м. Львова. Натомість Львівська міська рада мала розглянути питання про надання субвенції місту Жидачеві для вирішення важливих питань міста.

Відповідно до ст. 1131 ЦК України, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними при укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів довільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно п. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Загальний порядок укладення господарських договорів визначений ст. 181 ГК України. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. При цьому спрощеним є лише спосіб укладення, але форма залишається визначеною. Згідно ч. 3 ст. 181 ГК України, сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Згідно ч. 4 ст. 181 ГК України, за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Згідно ч. 6 ст. 181 ГК України, у разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Отже, за твердженням позивача, він дотримався загальних правил укладення договору, встановлених чинним законодавством, а саме отримавши по електронній пошті два примірники договору № 51 від 17.06.2016, не погоджуючись з його умовами підготував протокол розбіжностей від 20.06.2016.

Однак, судом встановлено, що після дати оформлення протоколу розбіжностей (20.06.2016) позивачем вчинено дії на виконання договору № 51 від 17.06.2016, шляхом перерахування на рахунок відповідача 100 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 163 від 24.06.2016.

В платіжному дорученні про перерахування коштів від 24.06.2016 № 168, в призначенні платежу вказано, що оплата здійснюється згідно договору № 51 від 17.06.2016. Отже, позивач визнав договір і прийняв всі його умови, що підтверджується такою дією позивача, що мала місце після дати оформлення протоколу розбіжностей.

Зазначене спростовує твердження апелянта про те, що ним безпідставно було перераховано відповідачу 100 000,00 грн.

Твердження апелянта про те, що договір № 51 від 17.06.2016 є неукладеним, судом оцінюється критично. Адже, позивач сплачуючи 100 000,00 на рахунок відповідача, виконав умови договору, а саме п. 1.1, відповідно до якого позивач зобов'язався надати відповідачу кошти в сумі 100 000,00 грн. для проведення робіт по упорядкуванню сміттєзвалища в м. Жидачеві, здійсненню рекультивації, гасіння задимлення та пожеж, ремонту комунальної техніки.

Верховний суд України у роз'ясненнях до постанови від 10.02.2009 у справі № 10/33/08 зазначив, що виконання договору сторонами не дає підстав вважати такий договір неукладеним. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин ч. 8 ст. 181 ГК України, відповідно до приписів якої визначення договору як неукладеного (такого що не відбувся) може бути на стадії укладання господарського договору, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов а не за наслідками виконання договору сторонами.

Отже, враховуючи вищенаведене та те, що позивач виконав умови договору № 51 від 17.06.2016, у суду відсутні підстави вважати, що останній не є укладеним. За таких обставин слід вважати, що договір № 51 від 17.06.2016 є укладеним.

Даний договір не визнаний недійсним у судовому порядку, тому у відповідача існувала реальна підстава для набуття цих коштів, що не відповідає змісту ст. 1212 ЦК України.

А відтак, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення безпідставно набутих 100 000,00 грн. інфляційних - 4500,00 грн. та 3% річних - 1068,49 грн.

Посилання апелянта на те, що відповідачем не подано до суду жодних доказів на підтвердження переговорів та електронної переписки між відповідачем та позивачем щодо укладення договору № 51 від 17.06.2016 не спростовує факт виконання позивачем умов цього договору.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Львівської області від 29.08.2018 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений за апеляційну скаргу, покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. В задоволенні апеляційної скарги Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» б/н від 26.09.2018 року відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 29.08.2018 року у справі № 914/838/18 залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за апеляційну скаргу, покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.12.2018.

Головуючий суддя Скрипчук О.С.

Суддя Дубник О.П.

Суддя Зварич О.В.