РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.12.2018Справа № 910/2861/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Київського національного лінгвістичного університету

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальне міжгосподарче

об'єднання "Ліко-Холдінг"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1. Київська міська рада

2. Міністерство освіти та науки України

про зобов'язання вчинити дії та визнання права власності

та

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальне

міжгосподарче об'єднання "Ліко-Холдінг"

до Київського національного лінгвістичного університету

про розірвання договору

Представники учасників справи:

від позивача: Шовкун Ю.М., Белкін М.Л. - за довіреністю;

від відповідача: Ішутко С.Ю., Дєдов Є.В. - за довіреністю;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: Шилан Д.Ю. за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київський національний лінгвістичний університет (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об'єднання «Ліко-Холдінг» (далі - відповідач) про:

- зобов'язання виконати п. 5.2.3. Інвестиційного договору від 20.02.2007 № 18 на реалізацію проекту будівництва на земельній ділянці площею 0, 5809 га (кадастровий № :79:364:0038) за адресою: м. Київ, Голосіївський район, вул. Ломоносова, 50/2, а саме: передати Київському національному лінгвістичному університету 2 500 квадратних метрів загальної площі студентського гуртожитку шляхом оформлення Акту про результати інвестиційної діяльності по об'єкту в такій редакції:

Акт

про результати інвестиційної діяльності по об'єкту

м. Київ 06.03.2018

Товариство з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об'єднання «Ліко-Холдінг» (надалі - Інвестор), в особі генерального директора Олійника Володимира Михайловича, що діє на підставі Статуту, та

Київський національний лінгвістичний університет (надалі - Забудовник), в особі ректора Васько Романа Володимировича, що діє на підставі Статуту, на виконання умов Інвестиційного договору № 18 на реалізацію проекту будівництва від 20.02.2007 р. (надалі - Інвестиційного договору) склали даний Акт про наступне:

1. На виконання пунктів 4.4., 5.1.5., 5.2.3. Інвестиційного договору та на підставі сертифікату серія ІУ № 91 від 12.03.2015 р. про підтвердження готовності до експлуатації закінченого будівництвом об'єкта - «Будівництво житлового будинку з підземними паркінгами та закладами по обслуговуванню населення за адресою: вул. Вільямса, 7 і вул. Ломоносова 42-50 у Голосіївському районі м. Києва. Житловий будинок № 50/2 по вул. Ломоносова (секція № 4, № 5, № 6, № 7) (ІV черга будівництва, 2 пусковий комплекс)» Сторони дійшли згоди щодо наступного розподілу результатів інвестиційної діяльності по об'єкту:

1.1. результат інвестиційної діяльності Забудовника складає:

- 2 500 кв.м. загальної площі студентського гуртожитку, а саме: гуртожиток (секція 4, літ. «А») загальною площею 722,6 кв.м. реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00; гуртожиток (секція 5, літ. «А») загальною площею 1212,80 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 61; частка розміром 7885/10000 від гуртожитку (секція 6, літ. «А»), загальною площею 716 кв.м.; реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 61;

1.2. результат інвестиційної діяльності Інвестора складає:

- 262 квартири загальною площею - 18907, 6 кв.м.;

- площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень - 2226,3 кв.м., у т.ч. офіс № 1 загальною площею 86,6 кв.м.; офіс № 2 - 186,6 кв.м.; офіс № 3 - 173,0 кв.м.; офіс № 4 - 143,4 кв.м.; офіс № 5 - 83, 2 кв.м.; офіс № 6 - 214, 2 кв.м.; офіс № 7 - 240,1 кв.м.; офіс № 8 - 123,8 кв.м.; промисловий магазин № 1 - 78,5 кв.м.; промисловий магазин № 2 - 108,2 кв.м.; продуктовий магазин - 198,4 кв.м.; салон краси - 59,6 кв.м.; кафетерій № 1 - 298,6 кв.м.; кафетерій № 2 - 232,1 кв.м.;

- частка розміром 2115/10000 від гуртожитку (секція 6, літ. «А»), загальною площею 716 кв.м.; реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 61;

- 103 машиномісця загальною площею 3145,0 кв.м.;

- 9479,46 кв.м. - інші допоміжні, підсобні, підвальні приміщення відповідно до технічного паспорту на будинок.

2. Претензії щодо розподілу результатів інвестиційної діяльності по об'єкту у сторін відсутні.

Від Забудовника Від Інвестора

Ректор Генеральний директор

____________________Р.В. Васько ________________В.М. Олійник

- визнання за Київським національним лінгвістичним університетом права власності на гуртожиток (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 61; загальною площею 1212,8 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 5;

- визнання за Київським національним лінгвістичним університетом права власності на гуртожиток (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц.4;

- визнання за Київським національним лінгвістичним університетом права власності на частку розміром 7885/10000 об'єкту нерухомого майна, а саме гуртожитку (секція 6, літ. «А»), реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 61; загальною площею 716 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц.6.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.03.2018 (суддя Лиськов М.О.) відкрито провадження у справі № 910/2861/18, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.04.2018 року.

12.04.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки позивачем не виконано жодного зі взятих на себе за Договором зобов'язань, у зв'язку з чим у відповідача не виникло жодних правових підстав для підписання Акту про результати інвестиційної діяльності у запропонованій позивачем редакції. Також відповідач зазначає, що зареєструвати за позивачем право власності на спірне нерухоме майно буде можливо здійснити тільки після належного виконання останнім умов Договору, оскільки відповідно до п. 57 Порядку державної реєстрації для державної реєстрації права власності та інших речових на майно, яке набувається у зв'язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

18.04.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення по суті справи № 910/21191/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об'єднання «Ліко-Холдінг» до Київського національного лінгвістичного університету про визнання недійсним Інвестиційного договору № 18 від 20.02.2007 року.

У підготовчому засіданні 18.04.2018 року оголошено перерву до 16.05.2018 року.

15.05.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до змісту якої позивач вважає доводи відповідача щодо невиконання умов Договору безпідставними, оскільки умови Договору позивачем були виконані, проте відповідач спірне нерухоме майно позивачу так і не передав.

У підготовчому засіданні 16.05.2018 року оголошено перерву до 30.05.2018 року.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва № 05-23/723 від 23.05.2018 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/2861/18 у зв'язку із закінченням терміну повноважень у судді Лиськова М.О.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2018 року, матеріали справи № 910/2861/18 передані на розгляд судді Підченку Ю.О.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.05.2018 суддею Підченко Ю.О. справу № 910/2861/18 прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання на 15.06.2018 року.

11.06.2018 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об'єднання «Ліко-Холдінг» надійшов зустрічний позов до Київського національного лінгвістичного університету про розірвання Інвестиційного договору № 18 на реалізацію проекту будівництва від 20.02.2007.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконані взяті на себе за Договором зобов'язання, в тому числі щодо передачі земельної ділянки, яка є об'єктом інвестування Інвестору, що є істотним порушенням умов Договору та є підставою для його розірвання в порядку статті 651 Цивільного кодексу України.

14.06.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про врегулювання спору за участю судді в порядку глави 4 Розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

У підготовчому засіданні 15.06.2018 року представником відповідача також подано заяву про врегулювання спору за участю судді в порядку глави 4 Розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.06.2018 прийнято зустрічну позову до розгляду та об'єднано в одну провадження з первісним позовом.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.06.2018 задоволено клопотання Київського національного лінгвістичного університету та Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об'єднання «Ліко-Холдінг» про врегулювання спору за участю судді. Вирішено проведення врегулювання спору за участю судді здійснювати у формі спільних та закритих нарад та призначити спільну нараду сторін та судді на 27.06.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.07.2018 було припинено процедуру врегулювання спору за участю судді у справі № 910/2861/18, поновлено провадження по справі та передано її на повторний автоматизований розподіл для визначення іншого складу суду.

За результатами проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа № 910/2861/18 передана для розгляду судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.07.2018 справу № 910/2861/18 прийнято суддею Літвіновою М.Є. до свого провадження, підготовче засідання призначено на 03.09.2018 року.

29.08.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшов відзив на зустрічний позов, відповідно до змісту якого позивач проти задоволення зустрічного позову заперечує, оскільки умови Договору позивачем не порушувались. При цьому, позивач просить суд застосувати строки позовної давності відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України.

30.08.2018 року на електронну пошту господарського суду представником позивача подано заяву про врахування правових позицій касаційного суду.

31.08.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про долучення додаткових документів до матеріалів справи.

31.08.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про долучення додаткових документів до матеріалів справи.

31.08.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про врахування правових позицій касаційного суду.

31.08.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 1 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України оскільки позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності. Так, відповідач вказує на те, що виходячи з положень статті 392 Цивільного кодексу України з позовом про визнання права власності може звернутись лише власник майна, тобто відповідач, однак він не надавав позивачу будь-яких повноважень на звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.09.2018 підготовче засідання відкладено на 19.09.2018 року.

14.09.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано заяву про поновлення процесуальних строків встановлених ухвалою господарського суду міста Києва від 30.07.2018 для подання усіх заяв, клопотань та клопотання про залишення позову без розгляду на підставі пункту 1 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України оскільки позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності. Так, відповідач вказує на те, що виходячи з положень статті 392 Цивільного кодексу України з позовом про визнання права власності може звернутись лише власник майна, тобто відповідач, однак він не надавав позивачу будь-яких повноважень на звернення до суду з даним позовом.

17.09.2018 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відповідь на відзив на зустрічний позов, відповідно до змісту якої відповідач просить суд не брати до уваги аргументи позивача, викладені у відзиві на зустрічний позов.

18.09.2018 року на електронну пошту господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про врахування правових позицій Верховного Суду щодо пайової участі, пояснення щодо додатково поданих відповідачем документів та заперечення щодо поданого відповідачем клопотання про залишення позову без розгляду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.09.2018 залишено без розгляду клопотання відповідача від 31.08.2018 про залишення позову без розгляду, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, відмовлено у задоволенні заяви про поновлення процесуального строку, встановленого ухвалою суду від 30.07.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.09.2018 у справі № 910/2861/18 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 910/2861/18 на тридцять днів, на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство освіти та науки України і Київську міську раду, підготовче засідання відкладено на 10.10.2018 року.

05.10.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

09.10.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи.

09.10.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані заперечення на відповідь на відзив на зустрічний позов.

Представник відповідача (за первісним позовом) у підготовчому засіданні 10.10.2018 року заявив клопотання про долучення додаткових документів до матеріалів справи документів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.10.2018 року підготовче засідання відкладено на 07.11.2018 року.

07.11.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником третьої особи-1 подано пояснення у справі, відповідно до змісту яких з метою з'ясування обставин у даній справі управлінням правового забезпечення діяльності Київської міської ради направлено до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) лист з проханням провести перевірку дотримання вимог земельного законодавства стосовно земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі міста Києва. Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства земельної ділянки на вул. Ломоносова, 50 (кадастровий номер :79:364:0038), за результатами якої складено Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 18.102018 № 18-0066/01, згідно з яким на зазначеній земельній ділянці розташовано багатоквартирний житловий будинок з нежитловими приміщеннями за адресою вул. Ломоносова, 50/2. Враховуючи, що цільове призначення вказаної земельної ділянки визначено для будівництва, експлуатації та обслуговування гуртожитку для студентів, а в межах зазначеної земельної ділянки розташовано багатоквартирний будинок, земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням.

У судовому засіданні 07.11.2018 року представником позивача подано клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення пов'язаної з нею іншої справи № 910/14458/18 за позовом Київського національного лінгвістичного університету до Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об'єднання «Ліко-Холдінг» про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою (кадастровий номер :79:364:0038), яка знаходиться у постійному користуванні Київського національного лінгвістичного університету шляхом знесення самочинно збудованої частини будинку (а саме секції 4, 5, 6) з підземними паркінгами та закладами по обслуговуванню населення за адресою: вул. Ломоносова, 50/2 у Голосіївському районі м. Києва.

Крім того, у судовому засіданні 07.11.2018 року представником відповідача подано клопотання про залучення додаткових доказів у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.11.2018 підготовче засідання відкладено на 19.11.2018 року.

13.11.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані заперечення щодо поданого позивачем клопотання про зупинення провадження у справі.

19.11.2018 року на електронну пошту суду від представника позивача надійшли уточнене клопотання про зупинення провадження у справі та пояснення у справі, в яких позивач вказує на те, що стаття 876 Цивільного кодексу України щодо визначення замовника власником об'єкта будівництва застосовується лише у взаємозв'язку зі статтею 331 цього Кодексу щодо вимоги обов'язкової наявності права власності або права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухоме майно. В інших випадках відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України такі об'єкти будівництва та інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, а особа яка його здійснила не набуває права власності на нього. Таким чином, відповідач не є законним власником спірних гуртожитків. При цьому, позивач зазначив, що факт самочинного будівництва будинку (частину якого складають гуртожитки) на земельній ділянці, що перебуває у користуванні позивача, є окремою підставою для задоволення позовних вимог про визнання права власності на гуртожитки.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.11.2018 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/2861/18 до судового розгляду по суті на 12.12.2018 року.

10.12.2018 року на електронну пошту суду та 11.12.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про повернення на стадію підготовчого засідання та поновлення строку для подання позивачем доказів.

У судовому засіданні 12.12.2018 року представник позивача первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, заперечив проти задоволення зустрічних позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.12.2018 року заперечив проти задоволення первісних позовних вимог та просив задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Представник третьої особи-2 у судовому засіданні 12.12.2018 року надав пояснення щодо заявлених позовних вимог.

Представник третьої особи-1 у судове засідання 12.12.2018 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що неявка представника третьої особи-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 12.12.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради № 380/1814 від 28.03.2002 позивачу передано земельну ділянку площею 0,58 га у постійне користування для будівництва, експлуатації та обслуговування гуртожитку для студентів на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва за рахунок земель міської забудови.

30.08.2004 року позивачу видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 080570, згідно з яким позивач є постійним користувачем земельної ділянки площею 0,5809 га, яка розташована на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва. Цільове призначення земельної ділянки: будівництво, експлуатація та обслуговування гуртожитку для студентів.

20.02.2007 року між позивачем (Забудовник) та відповідачем (Інвестор) було укладено Інвестиційний договір № 18 на реалізацію проекту будівництва (далі - Договір), предметом якого є реалізація інвестиційного проекту будівництва інвестиційного об'єкту: комплексу об'єктів соціальної інфраструктури, гуртожитку для студентів та житлових будинків, розташованих за адресою: вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва, з орієнтовним обсягом інвестицій 60 000 000, 00 грн. Забудовник доручає інвестору функції Замовника від початку реалізації інвестиційного проекту до прийняття гуртожитку для студентів в експлуатацію.

Характеристика інвестиційного об'єкту:

- земельна ділянка розташована на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва площею 0,5809 га Рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 380/1814 та згідно Державному акту на право постійного користування земельною ділянкою від 30.08.2004, надана Київському національному лінгвістичному університету для будівництва, експлуатації та обслуговування гуртожитку для студентів;

- характеристика містобудівної ситуації та земельної ділянки проектування наведена в Архітектурно-планувальному завданні № 06-1374 на проектування будівництва від 05.06.2006.

Додатковою угодою до цього Договору, яка буде Додатком до характеристики інвестиційного об'єкту, будуть наведені показники характеристики, у тому числі:

- обсяг інвестицій по частинах об'єкту з визначенням розміру інвестиційного внеску та частки в майні об'єкту кожного з учасників інвестиційного процесу (згідно техніко-економічним розрахункам з урахуванням нормативно-грошової оцінки земельної ділянки станом на 01.01.2007 та її індексації, а також з урахуванням коштів орендної плати за 49 років, та з урахуванням умов, зазначених у п. 3.1. Договору, які уточнюються (визначаються) предпроектними та проектними рішеннями);

- посадові особи Інвестора та Забудовники, відповідальні за здійснення інвестиційної діяльності;

- вказівка на те, що характеристики уточнюються після затвердження проектно-кошторисної документації.

Згідно з пунктом 2.2. Договору у рамках реалізації інвестиційного проекту Інвестор зобов'язується за рахунок власних і (або) залучених коштів та коштів, майна або майнових прав Забудовника, здійснити будівництво інвестиційного об'єкту згідно з вказаною у пункті 2.1. цього Договору характеристикою. Дату введення об'єкту в експлуатацію сторони визначають у Графіку виконання будівельних робіт, який буде затверджений додатковою угодою до цього Договору.

Відповідно до пункту 3.1. Договору після завершення будівництва загальна площа об'єкту розподіляється наступним чином: Забудовник отримує 2500 кв.м. загальної площі студентського гуртожитку; Інвестор отримує у власність решту всіх площ побудованих а вказаній у цьому Договорі земельній ділянці будівників і споруд.

Конкретне майно, предмет передачі у власність Інвесторові (та/або залученим ним спів інвесторам) і Забудовнику за підсумками завершення будівництва та прийняття об'єкту до експлуатації, визначаються з урахуванням умов п. 3.1. цього Договору, про що сторони складають та підписують Акти про результати інвестиційної діяльності по об'єкту (пункт 3.2. Договору).

За умовами пункту 3.3. Договору протягом трьох робочих днів після підписання додаткової угоди, зазначеної у п. 2.1., Забудовник згідно до вимог чинного законодавства передає Інвесторові за Актом приймання-передачі будівельний майданчик на весь період будівництва.

Пунктом 3.4. Договору визначено, що оформлення майнових прав сторін за результатами завершення будівництва та прийняття об'єкту до експлуатації здійснюється кожною із сторін у встановленому порядку після виконання зобов'язань за Договором відповідно до Акту про результати інвестиційної діяльності по об'єкту та умов цього Договору.

Відповідно до пункту 3.5. Договору взаємовідносини між Забудовником та Інвестором щодо оформлення прав на земельну площу інвестиційного об'єкту та права користування земельною ділянкою (частиною земельної ділянки) оформляються відповідно до чинного законодавства України та Положень і Рішень Київської міської ради та її виконавчих органів (Київської міської державної адміністрації та ін.) відповідними додатковими угодами до цього Договору.

Статтею 4 Договору визначені етапи реалізації інвестиційного проекту:

1. Зміст робіт етапу: Розробка техніко-економічних розрахунків та концепції об'єкту;

2. Зміст робіт етапу:

а) збір Інвестором (Замовником) вихідних даних для виконання проектно-вишукувальних робіт;

б) укладання Інвестором (Замовником) з генпідрядними організаціями договорів на розробку проектно-вишукувальної документації та виконання будівельних робіт на конкурсній основі;

в) розробка, узгодження і затвердження у встановленому порядку перед проектної, вишукувальної, і проектно-кошторисної документації та захист її Інвестором (Замовником) з участю проектної організації в установленому законодавством порядку;

г) одержання Інвестором (Замовником) дозволу на виконання будівельних робіт.

3. Зміст робіт етапу: виконання будівельно-монтажних та інших робіт, необхідних для введення об'єкта в експлуатацію.

4. Зміст робіт етапу: завершення розрахунків і врегулювання претензій; підписання сторонами Акту про результати інвестиційної діяльності по об'єкту; оформлення сторонами прав користування частиною земельної ділянки, на якій розміщений інвестиційний об'єкт. Початок етапу - дата затвердження Акту державної приймальної комісії про прийняття об'єкту в експлуатацію. Закінчення етапу і Договору в цілому - оформлення майнових прав сторін на загальній площі інвестиційного об'єкту та прав користування частиною земельної ділянки, на якій розміщений інвестиційний об'єкт

5. Зміст етапу робіт: укладання Забудовником та Інвестором договорів з експлуатуючими, енерго- та водопостачальними організаціями.

Пунктом 5.1.1. Договору на Забудовника покладено обов'язок надати Інвестору земельну ділянку під будівництво. Факт передачі земельної ділянки в межах цього Договору сторони розглядають як частину внеску Забудовника у фінансування будівництва інвестиційного об'єкту, необхідного і достатнього для фінансування будівництва його части у загальній площі, без якого Інвестор не може здійснити інвестиційну діяльність за цим Договором.

Крім того, Забудовник зобов'язується після прийняття об'єкту в експлуатацію і виконання всіх зобов'язань сторін по здійсненню інвестиційного проекту забезпечити оформлення у встановленому порядку Акту про результати інвестиційної діяльності по об'єкту та здійснити оформлення прав на свою частку загальних площ інвестиційного об'єкту (пункт 5.1.5. Договору).

Відповідно до пункту 5.2.3. Договору після введення об'єкта в експлуатацію і виконання всіх зобов'язань сторін по здійсненню інвестиційного проекту забезпечити оформлення у встановленому порядку Акту про результати інвестиційної діяльності по об'єкту та здійснити оформлення прав на свою частину загальних площ інвестиційного об'єкту.

Листом № 325 від 15.05.2013 року відповідач повідомив позивача про те, що на земельній ділянці планується побудувати три секції (№ 4,5,6) житлового будинку № 50/2 по вул. Ломоносова у Голосіївському районі м. Києва (буд.№1), в яких спроектовані приміщення студентського гуртожитку.

У позовній заяві позивач вказує, що відповідач отримав повноваження замовника будівництва; здійснив будівництво земельній ділянці, яка знаходиться у користуванні позивача; будинок, який розташований на земельній ділянці позивача і частиною якого є гуртожиток введений в експлуатацію; сторони інвестиційного договору виконали три етапи реалізації інвестиційного проекту і перейшли до четвертого, у зв'язку з чим позивач забезпечив оформлення акту про результати інвестиційної діяльності по об'єкту та направив його для підписання відповідачу. Проте, відповідач не підписав направлений йому акт та зі свого боку не забезпечив оформлення акту про результати інвестиційної діяльності по об'єкту, що порушує п. 5.1.3. Договору.

Натомість, згідно із Сертифікатом серії ІУ № 91 Державна архітектурно-будівельна інспекція України засвідчила відповідність закінченого будівництвом об'єкта «будівництва житлових будинків з підземними паркінгами та закладами по обслуговуванню населення за адресою: вул. Вільямса, 7 і вул. Ломоносова, 42-50 у Голосіївському районі м. Києва. Житловий будинок № 50/2 по вул. Ломоносова (секція № 4, № 5, № 6, № 7) (ІV черга будівництва, 2 пусковий комплекс)», місцезнаходження: вул. Ломоносова, 50/2 у Голосіївському районі м. Києва, площа житлового будинку - 36409, 79 кв.м.: загальна площа квартир - 18907,6 кв.м., житлова площа квартир - 9374,3 кв.м., кількість квартир - 262 квартири, кількість поверхів - 16; 18 поверхів: площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень - 2226,3 кв.м., у т.ч. офіс № 1 - 86,6 кв.м.; офіс № 2 - 186,6 кв.м.; офіс № 3 - 173,0 кв.м.; офіс № 4 - 143,4 кв.м.; офіс № 5 - 83, 2 кв.м.; офіс № 6 - 214, 2 кв.м.; офіс № 7 - 240,1 кв.м.; офіс № 8 - 123,8 кв.м.; промисловий магазин № 1 - 78,5 кв.м.; промисловий магазин № 2 - 108,2 кв.м.; продуктовий магазин - 198,4 кв.м.; салон краси - 59,6 кв.м.; кафетерій № 1 - 298,6 кв.м.; кафетерій № 2 - 232,1 кв.м.; загальна площа гуртожитку - 2651,4 кв.м., площа паркінгу - 3145,0 кв.м., кількість машиномісць у паркінгу - 1,3 м/м, проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації. Замовником об'єкта є Товариство з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об'єднання «Ліко-Холдінг».

Листом № 1504/01 від 05.12.2017 позивач звернувся до відповідача з вимогою направити підписаний з боку відповідача акт про результати інвестиційної діяльності по об'єкту будівництва, а також передати позивачу всю необхідну і достатню документацію для належного оформлення права власності на приміщення гуртожитку.

Листом № 530/01 від 14.03.2018 позивач звернувся до відповідача з вимогою підписати Акт про результати інвестиційної діяльності по об'єкту.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 116559578, власником спірного нерухомого майна є відповідач.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог та задоволення зустрічних позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначаються Законом України "Про інвестиційну діяльність".

Статтею 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери; рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права інтелектуальної власності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших

знань, оформлених у вигляді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих ("ноу-хау"); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права; інші цінності. Інвестиції у відтворення основних фондів і на приріст матеріально-виробничих запасів здійснюються у формі капітальних вкладень.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права. Забороняється інвестування в об'єкти, створення і використання яких не відповідає вимогам санітарно-гігієнічних, радіаційних, екологічних, архітектурних та інших норм, встановлених законодавством України, а також порушує права та інтереси громадян, юридичних осіб і держави, що охороняються законом. Об'єктами інвестиційної діяльності не можуть бути об'єкти житлового будівництва, фінансування спорудження яких здійснюється з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління. Інвестування та фінансування будівництва таких об'єктів може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні пенсійні фонди, які створені та діють відповідно до законодавства, а також через випуск безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром виступає одиниця такої нерухомості.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суб'єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та

іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності.

Положеннями статті 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності. Втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб'єктами інвестиційної діяльності зверх своєї компетенції не допускається.

Згідно з частиною 3 статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів.

За змістом статей 526, 527, 530-532 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 5.2.3. Договору на відповідача покладено обов'язок після введення об'єкта в експлуатацію і виконання всіх зобов'язань сторін по здійсненню інвестиційного проекту забезпечити оформлення у встановленому порядку Акту про результати інвестиційної діяльності по об'єкту та здійснити оформлення прав на свою частину загальних площ інвестиційного об'єкту.

Так, згідно з пунктом 5.1.1. Договору позивач зобов'язався надати Інвестору земельну ділянку під будівництво. Факт передачі земельної ділянки в межах цього Договору сторони розглядають як частину внеску Забудовника у фінансування будівництва інвестиційного об'єкту, необхідного і достатнього для фінансування будівництва його части у загальній площі, без якого Інвестор не може здійснити інвестиційну діяльність за цим Договором.

Відповідно до пункту 3.3. Договору протягом трьох робочих днів після підписання додаткової угоди, зазначеної у п. 2.1., Забудовник згідно до вимог чинного законодавства передає Інвесторові за Актом приймання-передачі будівельний майданчик на весь період будівництва.

Проте, матеріали справи не містять ані укладеної між сторонами додаткової угоди, зазначеної у п. 2.1. Договору, ані Акту приймання-передачі земельної ділянки відповідачу, який в силу умов п. 3.3. Договору є єдиним належним доказом на підтвердження виконання позивачем взятих на себе зобов'язань.

Листом № 107 від 28.02.2017 відповідач просив позивача виконати вимоги Договору в частині реалізації своїх зобов'язань по внесенню частини внеску у фінансування будівництва об'єкта нерухомості, проте позивачем вказані вимоги задоволені не були.

З огляду на вищевикладене, оскільки наявними у матеріалах справи доказами не підтверджується виконання позивачем умов Договору щодо передачі земельної ділянки як частини внеску позивача для фінансування будівництва інвестиційного об'єкту, суд дійшов висновку, що у відповідача на виникло встановлене пунктом 5.2.3. Договору зобов'язання щодо оформлення Акту про результати інвестиційної діяльності по об'єкту та здійснення оформлення прав на свою частину загальних площ інвестиційного об'єкту.

Частиною 1 статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 Цивільного кодексу України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15, 16 Цивільного кодексу України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (частина 2 статті 16 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

За змістом статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування положень наведеної норми є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Зазначені положення стосуються випадків, коли наявне, належно набуте від попереднього власника та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв'язку з їх втратою.

Таким чином, відповідний позов пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого речового права на майно.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Отже, до предмета доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майно, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Дослідивши обставини та зібрані у справі докази, на підставі повного та всебічного розгляду справи установив відсутність правових підстав, з якими положення статті 392 Цивільного кодексу України пов'язують визнання права власності на спірний об'єкт інвестування за позивачем, оскільки останнім не доведено, що він виконав умов Інвестиційного договору в частині передачі відповідачу земельної ділянки, і як наслідок став власником спірного нерухомого майна.

Департаментом земельних ресурсів було складено Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 18-0066/01 від 18.10.2018, відповідно до якого належна позивачу земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням, оскільки цільове призначення вказаної земельної ділянки визначено для будівництва експлуатації та обслуговування гуртожитку для студентів, а в межах зазначеної земельної ділянки розташовано багатоквартирний житловий будинок.

Оскільки позивачем не доведено виконання ним умов Договору в частині передачі відповідачу земельної ділянки як частини інвестиційного внеску у фінансування будівництва інвестиційного об'єкту, суд вважає, що у нього відповідно до статті 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" не виникло право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження виникнення у нього права власності на спірне нерухоме майно, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Що стосується заявлених зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне.

За загальним правилом, закріпленим у статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Оцінка порушення договору як істотного має здійснюватися відповідно до критерію, встановленого ч. 2 ст. 651 ЦК України. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. Вина сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і взагалі для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Також критерієм істотного порушення закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване під час укладення договору. При цьому, мається на увазі не лише грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а і випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Відтак, заявляючи вимоги про розірвання договору позивач згідно вимог ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України зобов'язаний надати докази, що підтверджують факт істотного порушення відповідачем договору, докази, що підтверджують завдання шкоди позивачу (позбавлення "значною міри" сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору), надати докази, що підтверджують розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Як зазначалось вище, пунктом 2.1. Договору сторони визначили, що додатковою угодою до цього Договору, яка буде Додатком до характеристики інвестиційного об'єкту, будуть наведені показники характеристики, у тому числі:

- обсяг інвестицій по частинах об'єкту з визначенням розміру інвестиційного внеску та частки в майні об'єкту кожного з учасників інвестиційного процесу (згідно техніко-економічним розрахункам з урахуванням нормативно-грошової оцінки земельної ділянки станом на 01.01.2007 та її індексації, а також з урахуванням коштів орендної плати за 49 років, та з урахуванням умов, зазначених у п. 3.1. Договору, які уточнюються (визначаються) предпроектними та проектними рішеннями);

- посадові особи Інвестора та Забудовники, відповідальні за здійснення інвестиційної діяльності;

- вказівка на те, що характеристики уточнюються після затвердження проектно-кошторисної документації.

Згідно з пунктом 5.1.1. Договору Забудовник зобов'язався надати Інвестору земельну ділянку під будівництво. Факт передачі земельної ділянки в межах цього Договору сторони розглядають як частину внеску Забудовника у фінансування будівництва інвестиційного об'єкту, необхідного і достатнього для фінансування будівництва його части у загальній площі, без якого Інвестор не може здійснити інвестиційну діяльність за цим Договором.

Відповідно до пункту 3.3. Договору протягом трьох робочих днів після підписання додаткової угоди, зазначеної у п. 2.1., Забудовник згідно до вимог чинного законодавства передає Інвесторові за Актом приймання-передачі будівельний майданчик на весь період будівництва.

Проте, означена додаткова угода між сторонами укладена не була.

Листом № 107 від 28.02.2017 відповідач просив позивача виконати вимоги Договору в частині реалізації своїх зобов'язань по внесенню частини внеску у фінансування будівництва об'єкта нерухомості.

Також, листом № 243 від 12.05.2017 відповідач повідомив позивача про необхідність укласти додаткову угоду до Договору та визначити обсяг інвестиційних внесків для остаточного виконання Договору.

У відповідь на вищевказаний лист позивач повідомив відповідача про те, що внесок (земельна ділянка площею 0,5809 га) позивача є достатнім для фінансування будівництва 2500 кв.м. гуртожитку студентів (лист № 650/01 від 12.06.2017).

Крім того, листом № 792 від 29.12.2017 відповідач звернувся до позивача з вимогою погодити обсяг інвестицій з визначенням розміру інвестиційного внеску учасників та частки у майні відповідно до витрат, понесених сторонами при будівництві інвестиційного об'єкту, а саме 2 084 211, 11 грн. - обсяг інвестицій позивача, та 19 116 361, 00 грн. - обсяг інвестицій відповідача відповідно до опосередкованої вартості спорудження житла у м. Києві; надати підписаний Акт прийому-передачі земельної ділянки під будівельний майданчик на період будівництва (п. 3.3. Договору); вирішити питання щодо відшкодування витрат відповідача, пов'язаних зі сплатою пайової участі при введенні в експлуатацію гуртожитку (п. 5.1.4., 10.1. Договору); надати документи, передбачені пунктами 6.1.1.,6.1.2., 6.1.3. Договору.

Проте, вищевказані вимоги відповідача позивачем були залишені без задоволення.

Разом з тим, згідно з Довідкою № 050/18-2519 від 03.04.2015 Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) відповідачем у зв'язку з будівництвом спірного нерухомого майна було сплачено пайовий внесок в сумі 2 980, 09 тис. грн. на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету.

У даному випадку, внаслідок порушення позивачем умов Договору в частині сплати інвестиційного внеску та не передання земельної ділянки відповідачу є істотними у розумінні частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України і, як наслідок, є достатньою підставою для розірвання цього договору за рішенням суду.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення зустрічних позовних вимог.

Стосовно аргументів позивача на порушення відповідачем пункту 9.6. Договору та статті 188 Господарського кодексу України щодо обов'язкового досудового врегулювання спору, суд зазначає наступне.

Як зазначено у резолютивній частині рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини 2 статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), положення частини 2 статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Мотивуючи прийняття такого рішення Конституційний Суд зазначив, що обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, недотримання вимог частини 2 статті 188 Господарського кодексу України щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору, у разі виникнення такої необхідності, не позбавляє позивача права звернутися за захистом порушеного права шляхом подання позову до відповідача про розірвання оспорюваного договору. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Що стосується заявленого позивачем клопотання про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Враховуючи, що істотним порушенням договору, яке стало підставою для звернення до суду із зустрічним позовом про розірвання договору, відповідач вказує невиконання позивачем своїх зобов'язань щодо передачі земельної ділянки, яка є об'єктом інвестування, то відповідно слід вважати право позивача порушеним, починаючи з наступного дня після закінчення строку, визначеного договором, для виконання позивачем таких зобов'язань.

Як зазначалось судом вище, відповідно до пункту 3.3. Договору протягом трьох робочих днів після підписання додаткової угоди, зазначеної у п. 2.1., Забудовник згідно до вимог чинного законодавства передає Інвесторові за Актом приймання-передачі будівельний майданчик на весь період будівництва.

Проте, додаткова угода згідно з п. 2.1. Договору між сторонами укладена не була, отже строк виконання позивачем взятих на себе зобов'язань щодо передачі відповідачу земельної ділянки не визначений.

Частина 2 статті 530 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Листом № 107 від 28.02.2017 відповідач просив позивача виконати вимоги Договору в частині реалізації своїх зобов'язань по внесенню частини внеску у фінансування будівництва об'єкта нерухомості, проте позивачем вказані вимоги задоволені не були.

За таких обставин, суд вважає що строк позовної давності розпочався 09.03.2017 (через сім днів з моменту отримання означеного листа позивачем) та відповідачем не пропущений.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за первісним позовом та витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні первісного позову Київського національного лінгвістичного університету до Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об'єднання «Ліко-Холдінг» про зобов'язання вчинити дії та визнання права власності.

2. Зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об'єднання «Ліко-Холдінг» до Київського національного лінгвістичного університету про розірвання Договору задовольнити повністю.

3. Розірвати Інвестиційний договір № 18 на реалізацію проекту будівництва, укладений 20 лютого 2007 року між Київським національним лінгвістичним університетом (03680, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 73; ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Територіальне між господарче об'єднання «Ліко-Холдінг» (03191, місто Київ, вулиця Маршала Конєва, будинок 8, кабінет № 71; ).

4. Стягнути з Київського національного лінгвістичного університету (03680, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 73; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об'єднання «Ліко-Холдінг» (03191, місто Київ, вулиця Маршала Конєва, будинок 8, кабінет № 71; ) витрати по сплаті судового збору в сумі 1 762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 21.12.2018 року.

Суддя М.Є. Літвінова