РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.12.2018Справа № 910/6094/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»

до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-

Гарант»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1

про стягнення 26 962, 23 грн.

та

за зустрічним позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія

«Альфа-Гарант»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»

про стягнення 29 837, 66 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Стасів В.І. - за довіреністю;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - відповідач) 26 962, 23 грн. шкоди. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1 600, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди позивачем згідно з Договором добровільного комплексного страхування наземного транспорту № 893ак5юб від 29.12.2015 виплачено страхове відшкодування страхувальнику, у зв'язку з чим до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування», статті 993 Цивільного кодексу України. Оскільки, цивільно-правова відповідальність водія (з вини якого трапилось ДТП) транспортного засобу «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1, була застрахована в ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант», позивач просить стягнути з останнього суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 26 962, 23 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.06.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2017, позов задоволено: стягнуто з відповідача на користь позивача 26 962, 23 грн. страхового відшкодування та

1 600, 00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Верховного Суду від 02.05.2018 рішення господарського суду міста Києва від 06.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2017 у справі № 910/6094/17 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Скасовуючи попередні судові рішення та направляючи справу на новий розгляд Верховий Суд зазначив, що задовольняючи позов господарські суди не врахували обсягу відповідальності страховика за полісом обов'язкового страхування перед третіми особами у випадку завдання його страхувальником шкоди цим третім особам і дійшли помилкового висновку про обов'язок відповідача відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності, виходячи із розміру фактично здійснених позивачем витрат із виплати страхового відшкодування та за мінусом лише франшизи. Також, поза увагою господарських судів залишилось і те, що за договором добровільного комплексного страхування наземного транспорту № 893ак5юб від 29.12.2015 застраховано майнові інтереси Посольства Республіки Казахстан в Україні (страхувальника), пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземним транспортним засобом "Toyota Саmry", д. р. н. НОМЕР_3 (п. 6.1. договору), а згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу - реєстраційний номерний знак транспортного засобу "Toyota Саmry" є НОМЕР_4. При новому розгляді суду слід врахувати наведене, належним чином дослідити наявні в матеріалах справи докази (зокрема, договір добровільного комплексного страхування наземного транспорту № 893ак5юб від 29.12.2015, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - д. р. н. НОМЕР_4), належним чином встановити, яка сума страхового відшкодування підлягає стягненню з відповідача та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 236 - 238 Господарського процесуального кодексу України.

Розпорядженням Керівника апарату господарського суду міста Києва № 05-23/1224 від 24.07.2018 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/6094/17. Внаслідок повторного автоматизованого розподілу справу № 910/6094/17 передано на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.07.2018 суддею Літвіновою М.Є. прийнято справу № 910/6094/17 до свого провадження, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 05.09.2018 року.

23.08.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежено розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність (пункт 22.1. статті 22 Закону межами ліміту відповідальності; стаття 29 Закону вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством; відповідно до пункту 32.7 статті 32 Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту). Відповідач зазначає, що в даному випадку він був вимушений звернутись за розрахунком коефіцієнту фізичного зносу до ТОВ «Промислова компанія «СЕЛТИМ», і згідно консультації № 92-R/26/4 від 30.12.2016 коефіцієнт фізичного зносу складає 45,6. Таким чином, з урахуванням фізичного зносу підсумкова вартість встановлених запасних частин становитиме 12 113, 92 грн., а, відповідно, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу - 17 307, 92 грн. Також, відповідач вказує на те, що він взагалі не має правових підстав для будь-яких виплат на користь позивача, оскільки Договором добровільного страхування наземного транспорту № 893ак5юб від 29.12.2015 застраховано інший транспортний засіб, ніж той, який був учасником дорожньо-транспортної пригоди 29.05.2016 року.

Крім того, 23.08.2018 року відповідачем подано зустрічну позовну заяву про стягнення з позивача безпідставно сплачених грошових коштів в сумі 29 837, 66 грн. на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача взагалі не має правових підстав для будь-яких виплат на користь позивача, оскільки Договором добровільного страхування наземного транспорту № 893ак5юб від 29.12.2015 застраховано транспортний засіб, який не брав участі у дорожньо-транспортній пригоді, яка відбулась 29.05.2016 року, у зв'язку з чим грошові кошти в сумі 16 807, 92 грн., сплачені на підставі платіжного доручення № ІD-98805 від 28.09.2017 є такими, що сплачені безпідставно. Також, відповідач вважає безпідставно сплаченими грошові кошти в сумі 13 029, 74 грн. згідно з платіжним дорученням № ІD-100714 від 28.11.2017, оскільки судове рішення від 06.06.2017 у справі № 910/6094/17 скасовано.

05.09.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відповідь на відзив, у якій позивач вказує на те, що надана відповідачем консультація 92-R/26/4 про величину фізичного зносу транспортного засобу складена з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003, без особистого огляду транспортного засобу оцінювачем.

Крім того, 05.09.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.09.2018 на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1, підготовче засідання відкладено на 26.09.2018 року.

При цьому, ухвалою господарського суду міста Києва від 05.09.2018 прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до розгляду та об'єднано в одне провадження з первісним позовом, здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.09.2018 року.

18.09.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, відповідно до змісту яких відповідач вказує на те, що наданий позивачем Звіт № 423/16 від 05.06.2017 містить суттєві порушення законодавства України у сфері оцінки майна. Акт технічного стану від 10.06.2016, який є Додатком № 1 до Звіту, складено не повноцінно, тобто оцінювачем/спеціалістом в описовій частині з переліком пошкоджених деталей ТЗ не було вказано який саме характер пошкоджень наявний на деталях; оцінювачем/спеціалістом не вказано, чи потребує пошкоджена деталь заміни чи ремонту, чи пофарбування, чи іншої характерної дії для її відновлення (тобто невизначено переліку ремонтних робіт). Крім того, відповідач просить суд не долучати до справи надану позивачем до відповіді на відзив Додаткову угоду № 1 від 11.05.2016, оскільки вона подана з порушенням встановленого процесуальним законом строку.

У зв'язку з викликом судді Літвінової М.Є. до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України для проходження співбесіди за результатами дослідження досьє у межах кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, ухвалою господарського суду міста Києва від 20.09.2018 року підготовче засідання призначено на 02.10.2018 року.

21.09.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

24.09.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до змісту якого позивач заперечує проти задоволення зустрічних позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.10.2018 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 910/6094/17 на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 07.11.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/6094/17 до судового розгляду по суті на 28.11.2018 року.

У судовому засіданні 28.11.2018 року оголошено перерву до 07.12.2018 року.

У судовому засіданні 07.12.2018 року представник відповідача проти задоволення первісного позову заперечив, зустрічні позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Представники позивача та третьої особи у судове засідання 07.12.2018 року не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що неявка представників позивача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 07.12.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.12.2015 року між позивачем (Страховик) та Посольством Республіки Казахстан в Україні (Страхувальник, Вигодонабувач) було укладено Договір добровільного комплексного страхування наземного транспорту, цивільної відповідальності власників наземного транспорту та від нещасного випадку на транспорті № 893ак5юб (далі - Договір) щодо автомобіля «Toyota Саmry», реєстраційний номер НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_2, 2009 року випуску.

Згідно з п. 8.2. Договору до страхових ризиків віднесено збитки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 12 Договору визначено територію страхування - Україна (крім території Автономної Республіки Крим та міста Севастополь), країни Європи, СНД, республіка Грузія.

Строк дії Договору - з 30.12.2015 року по 29.12.2016 року (п. 13 Договору).

Відповідно до пункту 25.12. Договору при пошкодженні ТЗ внаслідок страхового випадку розмір збитків визначається шляхом складання кошторису вартості відновлення ТЗ (Кошторису збитків), в який включається вартість запасних частин, деталей, обладнання та матеріалів, що підлягають заміні, без урахування експлуатаційного зносу, а також вартість ремонтних робіт. Кошторис збитків складається Страховиком, виходячи з відновлення пошкодженого ТЗ на базі СТО на підставі рахунків СТО (згідно з умовами п. 25.13. Договору). В окремих випадках, розмір збитків може визначатися на підставі авто товарознавчої експертизи або безпосередньо Страховиком чи уповноваженою ним особою (аварійним комісаром). Вартість частин та деталей береться в розрахунок Кошторису збитків за умови, що вони шляхом ремонту не можуть бути приведені у стан, придатний для подальшого використання, або витрати на такий ремонт перевищують витрати по їх заміні на нові.

Пунктами 14 та 25.13.1. Договору сторони узгодили умови виплати страхового відшкодування по застрахованому транспортному засобу «На базі СТО за вибором Страховика» - при розрахунку розміру страхового відшкодування в Кошторис збитків включається вартість запасних частин, деталей, обладнання, матеріалів та ремонтних робіт, що визначається, виключно виходячи з відновлення пошкодженого ТЗ на базі СТО за вибором Страховика. При цьому, якщо вік ТЗ на дату настання страхового випадку не перевищує 48 місяців, то відновлювальний ремонт такого ТЗ здійснюється на базі авторизованої СТО, обраної Страховиком.

З матеріалів справи вбачається, що 29.05.2016 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_1, через те, що останній при виїзді з двору не надав переваги у русі автомобілю "Toyota Саmry", реєстраційний номер НОМЕР_4, внаслідок чого відбулось зіткнення означених транспортних засобів.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.06.2016 у справі № 761/21519/16-п водія автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Відповідно до довідки № 92793390 внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль "Toyota Саmry", реєстраційний номер НОМЕР_4, отримав механічні пошкодження передньої правої частини.

Відповідно до рахунку-фактури ТОВ «Автоцентр Европа» № АВК2-03520 від 24.06.2016 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "Toyota Саmry", реєстраційний номер НОМЕР_4, становить 27 462, 23 грн.

Згідно із страховим актом № АХА2099715 від 01.07.2016 за вищевказаним страховим випадком позивачем визначено, що до виплати підлягає страхове відшкодування у розмірі 27 462, 23 грн.

Позивач виплатив страхове відшкодування в розмірі 27 462, 23 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 252 317 від 02.07.2016.

Цивільно-правова відповідальність осіб, що користуються транспортним засобом «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1, була застрахована у ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» згідно із полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/6666457, термін дії з 24.11.2015 по 23.11.2016.

Вказаним полісом встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, що складає 50 000, 00 грн. та франшизу у розмірі 500, 00 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією № ЕЛ_1210 від 03.11.2016 про виплату страхового відшкодування в сумі 27 462, 23 грн.

Листом № 3799 від 02.02.2017 відповідач не заперечив проти визнання законності вимог позивача щодо отримання страхового відшкодування, проте зазначив, що не може розглянути заявлену претензію, оскільки вина ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди не доведена в установленому порядку.

У відповідь на означений лист позивач направив відповідачу постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 29.06.2016 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та просив виплатити страхове відшкодування.

Оскільки вимоги позивача були залишені відповідачем без задоволення, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 26 962, 23 грн. (за вирахуванням франшизи у сумі 500, 00 грн.).

Під час розгляду справи відповідачем було складено Страховий акт № ЦВ/16/4178 від 27.09.2017, згідно з яким виплаті позивачу підлягає страхове відшкодування в сумі 16 807, 92 грн.

Відповідно до платіжного доручення № ІD-98805 від 28.09.2017 відповідач оплатив позивачу 16 807, 92 грн. із призначенням платежу: «Страх.відшк. в порядку регресу зг.страх.акту № ЦВ/16/4178 за дог.страх. № АЕ- від 23.11.2015. Без ПДВ».

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, виходячи з наступного.

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана, зокрема, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Судом встановлено, що відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 29.06.2016 у справі № 761/21519/16-п особою, винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є водій автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_1, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована відповідачем згідно з Полісом АЕ № 6666457.

При цьому, суд зазначає, що дослідивши Договір добровільного комплексного страхування наземного транспорту № 893ак5юб від 29.12.2015, згідно з яким застраховано автомобіль "Toyota Саmry", реєстраційний номер НОМЕР_3, а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу "Toyota Саmry", реєстраційний номер НОМЕР_4, встановлено, що номер кузова зазначених транспортних засобів є ідентичним - НОМЕР_2.

У зв'язку з цим суд вважає, що учасником дорожньо-транспортної пригоди 29.05.2016 року був саме той автомобіль, який застраховано позивачем за Договором добровільного комплексного страхування наземного транспорту № 893ак5юб від 29.12.2015.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

При цьому, страховим ризиком, за вимогами частини 1 статті 8 Закону України "Про страхування" визначається певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховим випадком, у відповідності до частини 2 статті 8 Закону України "Про страхування", є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з частиною 2 статті 999 Цивільного кодексу України до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Водночас, як передбачено частиною третьою статті 985 Цивільного кодексу України, особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Пунктом 2.1 статті 2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

За загальним правилом згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Однак, спеціальні норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Положеннями статті 29 цього Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідач, як страховик відповідальності винної у ДТП особи, на підставі спеціальної норми ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Згідно із Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003, під фізичним зносом КТЗ (його складників) розуміється утрата вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників).

При цьому, абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Ураховуючи наведене, у справі, що розглядається, у відповідача у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов'язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком і в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи із вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи.

05.06.2017 року Суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 на замовлення позивача було складено Звіт № 423/16, згідно з яким коефіцієнт фізичного зносу складає 0,45.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідача в частині того, що вказаний Звіт містить суттєві порушення законодавства України у сфері оцінки майна; Акт технічного стану від 10.06.2016, який є Додатком № 1 до Звіту, складено не повноцінно, тобто оцінювачем/спеціалістом в описовій частині з переліком пошкоджених деталей ТЗ не було вказано який саме характер пошкоджень наявний на деталях; оцінювачем/спеціалістом не вказано, чи потребує пошкоджена деталь заміни чи ремонту, чи пофарбування, чи іншої характерної дії для її відновлення (тобто невизначено переліку ремонтних робіт), оскільки вони жодним чином не підтверджені та є безпідставними.

При цьому, надана відповідачем консультація 92-R/26/4 про величину фізичного зносу транспортного засобу складена з порушенням п. 8.5. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003, без проведення технічного огляду КТЗ, у зв'язку з чим судом до уваги не приймається.

Таким чином, з урахуванням зазначеного коефіцієнту фізичного зносу відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу шкоду в сумі 17 441, 53 грн. за мінусом франшизи в сумі 500, 00 грн., тобто 16 941, 53 грн.

Разом з тим, під час розгляду справи відповідно до платіжного доручення № ІD-98805 від 28.09.2017 відповідач оплатив позивачу 16 807, 92 грн. із призначенням платежу: «Страх.відшк. в порядку регресу зг.страх.акту № ЦВ/16/4178 за дог.страх. № АЕ- від 23.11.2015. Без ПДВ».

За таких обставин, залишок невідшкодованої відповідачем шкоди станом на час прийняття судом рішення складає 133, 61 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

При цьому, в частині заявлених позовних вимог про стягнення 16 807, 92 грн. провадження у справі слід закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Предмет спору - це об'єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Оскільки під час розгляду справи відповідно до платіжного доручення № ІD-98805 від 28.09.2017 відповідач оплатив позивачу 16 807, 92 грн., суд в цій частині закриває провадження у справі.

З огляду на вищевикладене, суд вважає первісні позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню в сумі 133, 61 грн.

Що стосується заявлених відповідачем зустрічних позовних вимог про стягнення з позивача грошових коштів в сумі 16 807, 92 грн., суд зазначає наступне.

Так, обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги відповідач вказує на те, що у нього взагалі не має правових підстав для будь-яких виплат на користь позивача, оскільки Договором добровільного страхування наземного транспорту № 893ак5юб від 29.12.2015 застраховано транспортний засіб, який не брав участі у дорожньо-транспортній пригоді, яка відбулась 29.05.2016 року, у зв'язку з чим грошові кошти в сумі 16 807, 92 грн., сплачені на підставі платіжного доручення № ІD-98805 від 28.09.2017 є такими, що сплачені безпідставно та підлягають стягненню з позивача на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Положеннями статті 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Судом встановлено, що відповідно до платіжного доручення № ІD-98805 від 28.09.2017 відповідач оплатив позивачу 16 807, 92 грн. із призначенням платежу: «Страх.відшк. в порядку регресу зг.страх.акту № ЦВ/16/4178 за дог.страх. № АЕ- від 23.11.2015. Без ПДВ».

Посилання відповідача на те, що у нього взагалі не має правових підстав для будь-яких виплат на користь позивача, оскільки Договором добровільного страхування наземного транспорту № 893ак5юб від 29.12.2015 застраховано транспортний засіб, який не брав участі у дорожньо-транспортній пригоді, яка відбулась 29.05.2016 року, у зв'язку з чим грошові кошти в сумі 16 807, 92 грн., сплачені на підставі платіжного доручення № ІD-98805 від 28.09.2017 є такими, що сплачені безпідставно, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Так, як зазначалось судом вище, дослідивши Договір добровільного комплексного страхування наземного транспорту № 893ак5юб від 29.12.2015, згідно з яким застраховано автомобіль "Toyota Саmry", реєстраційний номер НОМЕР_3, а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу "Toyota Саmry", реєстраційний номер НОМЕР_4, було встановлено, що номер кузова транспортного засобу, який в них зазначено, є ідентичними - НОМЕР_2.

Таким чином, застрахований за Договором добровільного страхування наземного транспорту № 893ак5юб від 29.12.2015 транспортний засіб, та транспортний засіб, за участю якого відбулась дорожньо-транспортна пригода 29.05.2016 року, є одним і тим же транспортним засобом.

У зв'язку з цим, доводи відповідача в частині того, що сплачені на підставі платіжного доручення № ІD-98805 від 28.09.2017 грошові кошти в сумі 16 807, 92 грн. є такими, що сплачені безпідставно, спростовуються наявними у матеріалах доказами.

Крім того, що стосується заявлених зустрічних позовних вимог в частині стягнення грошових коштів в сумі 13 029, 74 грн. на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

Так, під час первісного розгляду даної справи господарським судом було ухвалено рішення від 06.06.2017 про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 26 962, 23 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2017 вищевказане судове рішення залишено без змін.

У зв'язку з цим, 16.08.2017 року господарським судом міста Києва було видано наказ про примусове виконання рішення суду від 06.06.2017 у справі № 910/6094/17, який був пред'явлений позивачем до органів виконавчої служби.

17.11.2017 року Приватним виконавцем Варавою Романом Сергійовичем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55186544.

В процесі виконавчого провадження відповідачем було перераховано на рахунок приватного виконавця 13 029, 74 грн., що підтверджується платіжним дорученням № ІD-100714 від 28.11.2017 із призначенням платежу «Сплата боргу на користь ПрАТ СК «АХА Страхування» згідно постанови про ВВП № 55186544 від 24.11.2017р. Без ПДВ».

Постановою Верховного Суду від 02.05.2018 рішення господарського суду міста Києва від 06.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2017 у справі № 910/6094/17 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Таким чином, повернення сплачених на підставі скасованого судового рішення грошових коштів в сумі 13 029, 74 грн. повинно вирішуватись із застосування механізму, передбаченого статтею 333 Господарського процесуального кодексу України шляхом подання відповідачем заяви про поворот виконання рішення, а положення статті 1212 Цивільного кодексу України в даному випадку не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позовних вимог, тоді як витрати відповідача по сплаті судового збору за подання зустрічного позову покладаються на нього в повному обсязі.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення 26 962, 23 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-гарант» (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» (04070, місто Київ, вулиця Іллінська, будинок 8; ) шкоду в сумі 133 (сто тридцять три) грн. 61 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 7 (сім) грн. 92 коп.

3. Закрити провадження у справі в частині позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення 16 807 (шістнадцять тисяч вісімсот сім) грн. 92 коп. на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» про стягнення 29 837, 66 грн.

6. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 17.12.2018 року.

Суддя М.Є. Літвінова