ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/2783/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Бринцева О.В.

при секретарі судового засідання Гула Д.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6)
до Комунальне підприємство Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" (64200, Харківська обл., Балаклійський р-н, м. Балаклія, вул. Алієва, 72)
про стягнення 6.711.455,50грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1;

відповідача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

09.10.2018 ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до КП БРР "Балаклійські теплові мережі", в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача основну заборгованість у розмірі 4.068.451,38грн., пеню в сумі 1.089.040,06грн., 3% річних у сумі 302.462,14грн., інфляційні втрати в сумі 1.251.502,03грн.

В обґрунтування позову вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором постачання природного газу від 15.12.2015 №2194/16-БО-32 в частині повного та своєчасного розрахунку за фактично переданий природний газ. В якості правових підстав позову вказує на норми статей 20, 173-175, 193, 216-218, 230, 231, 264-265 ГК України, статті 11-16, 258, 509, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 655, 692, 712 ЦК України.

Позивач позов підтримує. Присутній у судовому засіданні по суті 20.12.2018 представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідача проти позову заперечує. Представник відповідача в судовому засіданні по суті 20.12.2018 просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов з урахуванням поданих доповнень.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

Між ПАТ НАК Нафтогаз України (Постачальник) та КП БРР Балаклійські теплові мережі (Споживач) було укладено Договір постачання природного газу від 15.12.2015 №2194/16-БО-32 (надалі Договір), відповідно до предмету якого Постачальник зобовязується передати у власність Споживачу у 2016 році природний газ, а Споживач зобовязується прийняти та оптанти цей газ, на умовах цього Договору (пункт 1.1.).

Пунктом 1.2. Договору, в редакції Додаткової угоди від 31.12.2015 №1, визначено, що газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами.

У відповідності до пункту 5.2. Договору, в редакції Додаткової угоди від 28.03.2016 №4, ціна за 1000 куб. м газу за цим договором з 01 квітня 2016 року становить 6.255,00грн., крім того податок на додану вартість (20%) 1.251,00грн. До сплати за 1000 куб. м природного газу з ПДВ 7.506,00грн.

Згідно з пунктом 6.1. Договору оплата за природний газ проводиться Споживачем виключно грошовими коштами відповідно до цін, умов і порядку зарахування коштів, визначених у п. 5.2. цього договору або у відповідних додаткових угодах (п. 5.1. даного договору). Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Додатковою угодою від 28.03.2016 №4 сторони виклали пункт 6.1. Договору в наступній редакції: оплата планових обсягів газу здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Положеннями розділу 12 Договору, в редакції Додаткової угоди від 28.03.2016, передбачено, що Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін і діє в частині реалізації газу з 01 січня 2016 року до 30 квітня 2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного виконання.

На виконання умов Договору позивачем було поставлено протягом січня квітня 2016 року, а відповідачем у свою чергу прийнято природний газ на загальну суму 8.687.477,65грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, від 29.02.2016, від 31.03.2016 та від 30.04.2016 (т. I, а.с. 33-39).

Проте, як зазначає позивач, відповідач свої зобов'язання в частині здійснення розрахунку виконав частково, в зв'язку з чим за відповідачем існує заборгованість станом на 21.06.2018 у розмірі 4.068.451,38грн. Також позивачем заявлені вимоги щодо стягнення пені в розмірі 1.089.040,06 грн. згідно з пунктом 8.2. Договору, 3% річних у сумі 302.462,14 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1.251.502,02грн. на підставі статті 625 ЦК України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Цивільні зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. Частиною сьмою статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом Україниз урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Всупереч вимог статті 13 та статті 74 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень) відповідачем доказів, які б спростовували факт наявності заборгованості в розмірі 4.068.451,38 грн. до суду не подано.

Отже, відповідач своїх зобов'язань не виконав, чим порушив вимоги частини другої статті 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для визнання позовних вимог у частині стягнення заборгованості за поставлений природний газ у розмірі 4.068.451,38грн. законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

В силу частини другої статті 20 ГК України захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Згідно приписів статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8.2. Договору передбачено, що у разі невиконання Споживачем пункту 6.1. цього договору він зобов'язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вказаних норм та положень Договору позивач здійснив нарахування відповідачу пені в розмірі 1.089.040,06 грн., 3% річних у сумі 302.462,14 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1.251.502,02грн.

Заперечення відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у цій частині, оскільки оплата за природний газ проводилася в порядку та на умовах, визначених Постановою КМУ від 18.06.2014 №217, судом не приймаються, з огляду на наступне.

Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки, затверджений Постановою КМУ від 18.06.2014 №217, визначає виключно механізм розподілу коштів, які вже знаходяться на поточному рахунку зі спеціальним режимом використання, і жодним чином не стосується договірних зобов'язань сторін в частині порядку та строків розрахунків між сторонами та ніяк не впливає на них.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного суду від 17.04.2018 у справі №918/1395/18 та від 21.02.2018 у справі №910/16072/16.

Натомість суд зазначає, що 30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно зі статтею 2 вказаного Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Водночас частиною 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Таким чином, із правового аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що частина 3 статті 7 зазначеного Закону є нормою прямої дії, при цьому її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності цим Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 914/3131/15, від 29.01.2018 у справі № 904/10745/16 та від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16.

Судом встановлено, що позивачем нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати на основну заборгованість за спожитий природний газ за січень 2016 року, яку було погашено відповідачем повністю 27.09.2016, а також за лютий 2016 року, яку було погашено частково в сумі 679.127,63грн. 01.11.2016, тобто до набрання чинності вищевказаним Законом.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення пені (264.119,69грн.), 3% річних (21.896,62грн.) та інфляційних втрат (42.373,28грн.), нарахованих на заборгованість за зобов'язаннями січня 2016 року, а також пені у сумі 447.160,28грн., 3% річних та інфляційних втрат за період з 15.03.2016 по 31.10.2016 у розмірі 45.544,07грн. та 168.244,08грн. відповідно, нарахованих за зобов'язаннями лютого 2016 року.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пред'явлених до стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за зобов'язаннями лютого 2016 року в сумі 1.780.825,23грн., березня 2016 року та квітня 2016 року, суд зазначає наступне.

1) нараховані 3% річих за період з 01.11.2016 по 21.06.2018 у сумі 87.504,39грн. за зобов'язання лютого 2016 року на суму 1.780.825,23грн. відповідають вимогам чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Натомість інфляційні втрати на суму заборгованості 1.780.825,23грн. розраховані позивачем відповідно до вимог чинного законодавства, але є арифметично не вірними. Судом встановлено, що сума інфляційних втрат за період з 01.11.2016 по 31.05.2018 становить 389.227,07грн. З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат за зобов'язаннями лютого 2016 року підлягають задоволенню в сумі 389.227,07грн., в решті стягнення інфляційних втрат слід відмовити.

2) пеня, 3% річних та інфляційні втрати за зобов'язаннями березня-квітня 2016 року нараховані підставно, з урахуванням положень законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що у відзиві на позову заяву відповідачем заявлено клопотання про зменшення суми пені на 90%, яке підтримано представником відповідача в судовому засіданні по суті.

В обґрунтування клопотання заявник посилається на дебіторську заборгованість товариства, в тому числі населення, бюджетних організацій, промислових підприємств, держави по виплаті бюджетного відшкодування за надані населенню пільги та субсидії, що в свою чергу стало причиною скрутного фінансового становища.

Суд зазначає, що враховуючи приписи частини третьої статті 551 ЦК України господарський суд, приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з положеннями статті 223 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

При цьому, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд також зауважує, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги ступінь виконання зобов'язання відповідачем, відсутність доказів понесення позивачем збитків в результаті дій відповідача та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд дійшов висновку про наявність підстав для реалізації права щодо зменшення розміру пені на 50% до 188.880,04грн., відповідно до цього суд вважає за необхідне клопотання відповідача про зменшення пені задовольнити частково.

Також, відповідач просить суд відстрочити виконання рішення суду на 8 місяців.

Згідно з частиною першою статті 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує, зокрема, ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права на доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема справа "ОСОБА_3 проти України" (Заява N 40450/04), зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об'єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Суд зазначає, що відповідачем не доведено суду виняткових обставин, що можуть бути підставами для розстрочки виконання рішення суду, зокрема, наявності доказів, що підтверджують неможливість виконання рішення суду, а також не надано доказів можливості фактичного виконання рішення у даній справі відповідно до графіку розстрочки у випадку задоволення судом клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення суду.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність доказів на підтвердження надзвичайних (виключних) обставин, правові підстави для задоволення клопотання про відстрочку виконання рішення суду відсутні.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 129 ГПК України, відповідно до якої судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв'язку з чим, витрати зі сплати судового збору в розмірі 85.280,03грн. покладаються на відповідача, в іншій частині - 15.391,81грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" (64200, Харківська об., Балаклійський р-н, м. Балаклія, вул. Алієва, буд. 72, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, )

- основну заборгованість у розмірі 4.068.451,38 грн.;

- пеню в 188.880,04 грн.;

- 3% річних у сумі 235.011,45 грн.;

- інфляційні втрати в розмірі 1.004.112,29 грн.;

- витрати зі сплати судового збору в розмірі 85.280,03 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суду Харківської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21.12.2018 р.

Суддя ОСОБА_4

/справа №922/2783/18/