ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.12.2018 Справа № 905/1903/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Зекунова Е.В., при секретарі судового засідання Поліщук А.І розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного підприємства «Слав-транс» до Управління праці та соціального захисту населення Словянської міської ради про стягнення витрат на пільговий проїзд у розмірі 1250241,14 грн., -

За участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1 (за довіреністю);

від відповідача не зявились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Слав-транс» звернулось до господарського суду Донецької області із позовом до Управління праці та соціального захисту населення Словянської міської ради про стягнення боргу в сумі 1250241,14 грн. за надані протягом з 01.01.2015 по 01.01.2016 послуги з пільгового перевезення громадян автомобільним транспортом.

Позовні вимоги ПП «Слав-транс» обґрунтовує неналежним виконанням УСЗН Словянської міської ради грошових зобовязань за договором №08-71/101 на фінансування компенсаційних витрат з пільгового проїзду.

Ухвалою суду від 17.10.2018 відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, розгляд справи призначено на 06.11.2018.

06.11.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві на позов відповідач посилається на норми Бюджетного кодексу, Постанову Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту за рахунок субвенцій з державного бюджету» та Постанову Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування в 2005 році деяких субвенцій на надання пільг, субсидій та компенсацій за рахунок надходжень до загального фонду державного бюджету рентної плати, за транзитне транспортування природного газу і за природний газ та газовий конденсат, що видобувається в Україні», відповідно до яких проведення розрахунків повинно відбуватись в межах фактичних зобовязань відповідних бюджетів по компенсаційних виплатах за пільговий проїзд виключно у межах бюджетних асигнувань, установлених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. В Законі України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» відповідні видатки у вигляді субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам не були передбачені. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

06.11.2018 у судовому засіданні оголошено перерву до 05.12.2018.

04.12.2018 від ПП «Слав-Транс» надійшли додаткові пояснення.

Ухвалою суду від 05.12.2018 закрито підготовче провадження у справі № 905/1903/18 та призначено розгляд справи по суті на 19.12.2018 року.

В судовому засіданні 19.12.2018 представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача до судового засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Статтями 42 та 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У пункті 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розяснено, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, господарський суд розглядає справу в порядку ст.ст.80, 178 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Згідно ст. 222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2015 між відповідачем, як Платником та Позивачем, як Виконавцем, було укладено договір щодо перевезення та компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян №08-71/101 (далі - договір).

За умовами п.1.1 Договору, предметом договору є перевезення пасажирів, маючих право на пільги відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2015 рік».

Фінансування Замовником коштів від наданої послуги перевезення здійснюється мірі надходження коштів з Державного бюджету та перераховується на розрахунковий рахунок Виконавця протягом 5 банківських днів з дня надходження коштів (п.2.1).

Пунктом 3.1 Договору встановлено, що Виконавець зобовязаний:

- надавати послуги пільгової категорії громадян згідно затверджених чинним законодавством тарифів;

- для вірного проведення розрахунків між Замовником коштів і Виконавцем, щомісячно до 25 числа місяця звітного періоду надавати :

а) акти звіряння розрахунків щодо надання послуг за відповідний період;

б) статистичну звітність про пільговий проїзд окремих категорій громадян (Ф. 51 авто) з розподілом загальних обсягів перевезення пасажирів на платні і безплатні;

в) надавати послуги пільгової категорії громадян за рахунок власних коштів з подальшим відшкодуванням з Державного бюджету у межах бюджетних асигнувань передбачених кошторисом видатків на відповідні види послуг

3амовник зобовязаний після отриманняактів звіряння та статистичних звітів, не пізніше 05 числа місяця, слідкуючого за звітним, перевіряти надані документи та провести підписання акту звіряння на суму, в межах бюджетних асигнувань передбачених кошторисом видатків на відповідні види послуг (п.3.2 Договору)

Договір набирає сили з дати підписання та діє до 31.12.2015р.

На виконання умов договору №08-71/101 в період з 01.01.2015 по 01.01.2016 Позивачем були надані послуги з перевезення пільгової категорії населення на загальну суму 889260 грн.

Станом на 01.01.2016 обліковується борг на суму 889260,00 грн., що підтверджується актами звіряння заборгованості які підписані генеральним директором ПП "Слав-транс" та начальником УСЗН Словянської міської ради, а також завірені печатками цих установ.

У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань за договором №08-71/101, Позивач звернувся до відповідача з претензією від 19.02.2018., в якій повідомив відповідача про існуючу заборгованість за надані протягом січня-грудня 2015 послуги з пільгового перевезення громадян автомобільним транспортом у приміському сполученні та просив сплатити суму боргу у розмірі 889260,00 грн.

Листом №08-16/961 від 26.03.2018 відповідач, не заперечуючи факту наявності заборгованості у розмірі 889260,00 грн., повідомив, що компенсаційні виплати за пільговий проїзд здійснюються за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевими бюджетами та зазначив, що відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", видатки на компенсацію пільгового проїзду не передбачені. Станом на 26.03.2018р. коштів для погашення заборгованості по компенсації витрат у 2015р. за надання пільгового проїзду у розмірі 889260,00 грн. за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам не надходило.

Порушення грошових зобовязань за Договором №08-71/101 стали підставою для звернення Приватного підприємства «Слав-транс» до господарського суду Донецької області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Словянської міської ради про стягнення витрат на пільговий проїзд у розмірі 1250241,14 грн.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать (абзац третій ч. 1 ст. 174 ГК України).

Субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору ( п. 1 ст. 193 ГК України).

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом в силу приписів абзацу 2 п. 1 ст. 193 ГК України.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. У випадках встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обовязків може бути настання або не настання певної події.

Так, матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору перевезення, згідно якого, в силу частин 1, 2 ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Зокрема, відносини з перевезення пасажирів регулюються спеціальним щодо даного виду правовідносин Законом України «Про автомобільний транспорт».

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про автомобільний транспорт» забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

Згідно з ч. 1 ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

За приписами ч.1 ст. 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов'язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під'їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

За змістом ч. 1 ст. 43 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначення автомобільного перевізника на автобусному маршруті загального користування здійснюється виключно на конкурсних засадах.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

В свою чергу, в силу ч. 2 ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Умови відшкодування компенсацій, зокрема, за пільгові перевезення пасажирів автомобільним транспортом перевізникам визначається Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256 (далі - Порядок).

Виходячи із змісту пунктів 2, 2-1 вказаної Постанови розпорядниками коштів місцевих бюджетів щодо розрахунків з постачальниками послуг визначені управління праці та соціального захисту населення, зокрема таким розпорядником є і відповідач.

Як зазначено у п.1 Порядку, в ньому, відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України, визначається механізм фінансування компенсаційних виплат також й за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

В силу п. 2 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення проводиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міста Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст. 218 Господарського кодексу України у разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Аналогічні приписи містяться у ст. 617 Цивільного кодексу України.

Також у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 викладена правова позиція, що на підставі частини другої статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 року відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач не виконав зобовязання щодо сплати Позивачу заборгованості в сумі 889260,00 грн. по Договору на фінансування компенсаційних послуг №08-71/101, доказів погашення якої в добровільному порядку суду не надано, а тому, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на 2015 рік не виправдовує бездіяльність відповідача і не є підставою для звільнення від відповідальності останнього за порушення зобовязання.

Крім стягнення суми основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача 287818,14 грн. інфляційних витрат, 73163,00 грн. - три відсотки річних.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України прострочення відповідачем грошового зобовязання тягне за собою обовязок сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних з простроченої суми за весь час несвоєчасного виконання обовязку щодо сплати відповідних сум, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано інфляційні витрати у сумі 287818,14 грн. за прострочення основного зобовязання (сума основного боргу 889260 грн.) за період з 01.01.2016 по 28.09.2018.

Три відсотки річних нараховані за період з 01.01.2016 по 28.09.2018.

За приписами ч.2 п.3.1 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Таким чином, застосований позивачем розрахунок інфляційних витрат не суперечить вищевикладеним приписам постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями), і тому приймається для нарахування цих вимог.

Перевіривши розрахунок позовних вимог в частині нарахування 3% річних в межах періоду, визначеного позивачем, суд вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних підлягають задоволенню на суму 73163,00 грн.

Перевіривши розрахунок позовних вимог в частині нарахування інфляційних витрат в межах періоду, визначеного позивачем, суд дійшов висновку, що арифметично вірною є сума 310182,62 грн. Оскільки позивач не скористався своїм право, передбаченим ст.46 ГПК України щодо збільшення розміру позовних, суд вважає, що задоволенню про стягнення інфляційних витрат підлягає сума 287818,14 грн.

Відповідно до ст.129 Конституції України та ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно ст.ст. 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Усупереч вказаним нормам, відповідач не надав господарському суду доказів, які спростовують доводи позивача отже позовні вимоги Приватного підприємства «Слав-транс» до Управління праці та соціального захисту населення Словянської міської ради про стягнення витрат на пільговий проїзд у розмірі 889260,00 грн. підлягають задоволенню повністю.

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі 18753, 62 грн. покладається на Управління праці та соціального захисту населення Словянської міської ради.

Керуючись статтями 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р I Ш И В:

Позовні вимоги Приватного підприємства «Слав-транс» до Управління праці та соціального захисту населення Словянської міської ради про про стягнення боргу в сумі 1250241,14 грн. за надані протягом з 01.01.2015 по 01.01.2016 послуги з пільгового перевезення громадян автомобільним транспортом - задовольнити повністю.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Словянської міської ради (84116, Донецька область, М.Словянськ, вул.Генерала Батюка, б.40, ) на користь Приватного підприємства «Слав-транс» (84108, АДРЕСА_1, ) заборгованість за надані послуги з перевезення пільгової категорії населення у розмірі 1250241,14 грн., у тому числі:

- заборгованість за надані послуги з перевезення пільгової категорії населення на приміських маршрутках у розмірі 889260,00 грн.;

- інфляційні втрати - 287818,14 грн.;

- три відсотки річних - 73163,00 грн.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Словянської міської ради (84116, Донецька область, М.Словянськ, вул.Генерала Батюка, б.40, ) на користь Приватного підприємства «Слав-транс» (84108, АДРЕСА_1, ) суму витрат по сплаті судового збору у розмірі 18753,62 грн. (вісімнадцять тисяч сімсот пятдесят три грн. 62 коп.)

Рішення прийняте у нарадчій кімнаті, його вступну та резолютивну частини проголошено у судовому засіданні 19.12.2018 року.

Повний текст рішення складено та підписано 21 грудня 2018 року.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ у встановленому порядку.

Рішення господарського суду Донецької області набирає законної сили за правилами, встановленими статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому главою 1 розділу ІV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Е.В. Зекунов