Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/903/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Кратюк О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Манкевич О.А. - НОМЕР_1 від 06.02.2017;

від відповідача: Філімончук Г.М. - довіреність №01-26/27 від 17.08.2018,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи підприємця Манкевича Олександра Андрійовича

до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод"

про стягнення 300000,00 грн.

Фізична особа-підприємець Манкевич Олександр Андрійович звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" заборгованості у розмірі 300000,00 грн за продукцію, поставлену згідно договору №224 від 03.05.2017, з урахуванням Договору про реструктуризацію заборгованості від 17.07.2018.

Ухвалою суду від 19.11.2018 судом відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено дату підготовчого засідання.

У підготовчому засіданні 06.12.2018 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та, за письмовою згодою представників сторін, ухвалено розпочати судовий розгляд справи по суті.

Позивач у судовому засіданні 06.12.2018 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Подав копію заяви №25 від 06.12.2018 про примусове виконання рішення суду та копію наказу господарського суду Житомирської області №906/830/18.

Представник відповідача в судовому засіданні усно пояснив, що відповідач 27.11.2018 здійснив додаткові оплати за Договором №224, якими частково погашено заборгованість за попередні періоди. Подав підписаний сторонами Акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2017 по 05.12.2018.

Суд ухвалив: долучити подані документи до матеріалів справи.

Позивач зазначив, що в платіжних документах відповідач вказав призначення платежу: "згідно рахунків за договором №224", тому сплачені відповідачем суми зараховувались на погашення заборгованості, стягнутої за рішенням суду у справі № 906/830/18, і на розмір боргу, заявленого до стягнення у даній справі, не вплинули. Пояснив, що згідно вказаного рішення суду стягнуто заборгованість за попередні періоди по вищевказаних договорах.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

03.05.2017 між Державним підприємством "Житомирський бронетанковий завод (покупець, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Манкевичем Олександром Андрійовичем (постачальник, позивач) укладено договір № 224 (далі - Договір № 224), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язався передати у власність, а покупець - прийняти й оплатити продукцію, вказану у Специфікаціях, надалі - "Продукція", на умовах та в строки, передбачені Договором.

Пунктом п. 2.1 цього Договору сторони визначили, що кількість, ціна та номенклатура продукції вказується у специфікаціях, що є невід'ємною частиною договору.

За умовами п. 4.1. Договору №224, поставка продукції здійснюється за цінами, визначеними у відповідній специфікації і включаються всі податки, збори й інші обов'язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші витрати, пов'язані з поставкою продукції. Загальна сума договору складається із сум специфікацій, які є невід'ємною частиною Договору.

Оплата за поставлену продукцію здійснюється на умовах, вказаних в специфікаціях. Датою оплати продукції вважається дата списання коштів з поточного рахунка покупця (п. 5.2. Договору).

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору №224 та специфікацій, у період з 22 червня 2017 року по 11 травня 2018 року ним було поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 1786921,84грн., однак відповідач, в порушення п. 5.2. Договору провів лише часткову оплату в розмірі 603792,06грн., внаслідок чого загальна сума невиконаного відповідачем зобов'язання з оплати отриманого товару в межах укладеного договору склала 1027000,72 грн.

У зв'язку з фінансовими труднощами відповідача, 17.07.2018 між сторонами укладено договір про реструктуризацію вищевказаної заборгованості (далі - Договір реструктуризації (а.с. 12-13)), згідно якого відповідач визнав суму боргу в розмірі 1027000,72 грн. та зобов'язався здійснювати її погашення визначеними частинами до 25. числа кожного місяця, починаючи з місяця, в якому укладено даний договір.

Оскільки, в порушення умов Договору реструктуризації, черговий платіж у розмірі 300000,00грн в обумовлений строк - до 25.09.2018 відповідач не здійснив, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права.

В обґрунтування позовних вимог позивач зсилається на ст. 525, 526, 530, 625 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с. 37) та його представник у судовому засіданні пояснили, що несвоєчасне проведення розрахунків з позивачем виникло через несвоєчасне погодження ВП 637 МОУ розрахунково - калькуляційних матеріалів, а також у зв'язку з не зарахуванням витрат за поставлену продукцію контрагентами до ціни Договорів, укладених з Міністерством оборони, у ДП "Житомирський бронетанковий завод". Крім того, на непроведення розрахунків у заявленій позивачем сумі вплинули зміна керівництва підприємства та фінансові труднощі. Зазначили, що відповідач неодноразово надсилав на адресу позивача листи, у яких повідомляв про тимчасові ускладнення з погашенням заборгованості на підприємстві та просив врахувати, що завод є стратегічним підприємством і приймає участь у посиленні обороноздатності України (а.с. 47-48).

Оцінивши в сукупності матеріали справи, враховуючи пояснення позивача та представника відповідача, надавши правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про реструктуризацію заборгованості від 17.07.2018 (а.с. 12-13), необхідність укладення якого виникла в процесі виконання Договору № 224 від 03.05.2017 (а.с.14-18).

За умовами вищевказаного Договору відповідач визначив, що станом на час укладення даного Договору в нього існує кредиторська заборгованість перед позивачем, що виникла з виконання умов Договору №224 від 03.05.2017, на суму 1027000,72грн, яку відповідач зобов'язався сплатити згідно наступного графіку:

- до 25 липня 2018 року - 300000,00 грн;

- до 25 серпня 2018 року - 300000,00 гривень;

- до 25 вересня 2018 року - 300000,00 грн;

- до 25 жовтня 2018 року - 127000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи не спростовано, що всупереч умовам вказаного договору відповідач свої зобов'язання щодо внесення платежу у розмірі 300000,00 грн у строк до 25.09.2018 не виконав.

При цьому суд враховує, що додатково сплачені в процесі розгляду справи 103425,24 грн за Договором № 224 не вплинули на заявлену до стягнення суму боргу, оскільки, як зазначили представників сторін, в платіжних документах відповідачем не зазначалося на погашення яких саме сум заборгованості та за який період вказані кошти перераховувалися.

Так, відповідно до роз'яснень Комітету з питань фінансів і банківської діяльності Верховної Ради України у листі № 06-10/10-1215 від 29.10.2004 року - питання віднесення платежу, у призначенні якого не зазначено періоду, в якому надані послуги чи товар має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів таким чином: якщо порядок зарахування коштів врегульовано у договорі між платником та одержувачем коштів - згідно з положенням договору; якщо відповідні застереження відсутні у договорі та у разі заборгованості, в тому числі, що підлягає стягненню на підставі судових рішень, платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку, тобто починаючи з такої, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення, тобто позивач має право спрямувати кошти, які сплачуються відповідачем без чіткого зазначення призначення платежу, в першу чергу на погашення боргу, який виник раніше.

Враховуючи, що в Договорі сторони не визначили порядок зарахування грошових коштів, останні слід зараховувати, керуючись приписами вищенаведеного роз'яснення, тобто, на погашення заборгованості в хронологічному порядку.

Оскільки заборгованість відповідача по Договору №224 за минулі періоди перевищує розмір сплаченої ним суми боргу за цим Договором, зазначена сплата не впливає на заявлений позивачем розмір позовних вимог, про що також зазначили представники сторін у судовому засіданні.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що у відповідача, як станом на день звернення позивача до суду, так і на момент розгляду справи, існує прострочення в оплаті суми реструктуризованої заборгованості за Договором №224 у розмірі 300000,00 грн.

Згідно з ч.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно, зокрема, до закону, інших правових актів, договору, а також відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 3 та 509 ЦК України, добросовісність віднесено до загальних засад цивільного законодавства, на яких, зокрема, грунтуються зобов'язання.

За вищевказаного, враховуючи закріплений у ст. ст. 3, 509 ЦК України принцип добросовісності при використанні цивільних прав та при забезпеченні виконання цивільних обов'язків, господарський суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 300000,00 грн обгрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач довів належними та достатніми докази обгрунтованість вимог про стягнення 300000,00 грн, тому позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 2, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (12441, Житомирська обл., смт. Новогуйвинське, вул.Дружби Народів, буд. 1, ід. код 07620094)

на користь Фізичної особи-підприємця Манкевича Олександра Андрійовича (03115, АДРЕСА_1, ід. номер НОМЕР_2)

- 300000,00 грн. заборгованості;

- 4500,00 грн. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 14.12.18

Суддя Вельмакіна Т.М.

Віддрукувати:

1 - у справу;

2,3 - сторонам ( рек. з пов.).