ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2018 Справа № 904/2262/18

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65 зал №511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В.

секретар судового засідання Мацекос І.М.

представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2018 у справі №904/2262/18 (суддя Ліпинський О.В.; рішення ухвалене о 15:23 год. у місті Дніпро, повне рішення складено 10.09.2018)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод неформованих вогнетривів", м.Костянтинівка, Донецька область

до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат", м.Кам'янське, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості 2724844,96 грн.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод неформованих вогнетривів" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" про стягнення заборгованості у розмірі 2724844,96 грн., з яких: основна заборгованість у розмірі 2498709,32 грн., три проценти річних у розмірі 100156,22 грн., інфляційні втрати у розмірі 125979,42 грн.

В подальшому позивачем до суду 02.08.2018 були подані уточнення позовної заяви, згідно яких товариство просило стягнути з відповідача основну суму заборгованості -2498709,32 грн., три проценти річних - 90717,21 грн., інфляційні втрати -131047,13 грн.

Позивач обґрунтував позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань щодо оплати поставленого товару по Договору поставки №14-2120-02 від 15.12.2014.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2018 (з урахуванням ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 26.10.2018 про виправлення описки) у справі №904/2262/18 (суддя Ліпинський О.В.) позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод неформованих вогнетривів" 2498702 грн. 32 коп. - основного боргу, 90717 грн. 21 коп. - три проценти річних, 131047 грн. 13 коп. - інфляційних втрат, 40872 грн. 68 коп. витрат зі сплати судового збору.

Означене рішення місцевого господарського суду вмотивоване відсутністю доказів повної оплати отриманої продукції відповідачем.

Відповідач (ПАТ "ДМК"), не погодившись з рішенням суду першої інстанції, звернувся з апеляційною скаргою, в якій вважає оскаржуване рішення незаконним й необґрунтованим з підстав: невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2018 у справі №904/2262/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на те, що висновок суду стосовно настання 28.01.2017 строку оплати за спірний товар, поставка якого оформлена видатковою накладною №1 від 13.01.2017, не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на нормах чинного законодавства. відповідач вважає, що порушення судом норм матеріального права полягає в незастосуванні норм, які підлягали до застосування у спірних правовідносинах, а саме - незастосування частин 1,3 статті 631 Цивільного кодексу України при вирішенні питання щодо статусу поставки товару за видатковою накладною №1 від 13.01.2017. Порушення судом норм матеріального права полягають також у незастосуванні ч.1 ст. 627, ст. 629 ЦК України у контексті застосування умов договору, якими врегульовано порядок розрахунків за поставлений товар; ч. 2 ст. 530 ЦК України - при визначенні терміну виконання грошового зобов'язання. Відповідач зазначає, що єдиним доказом вручення йому рахунків за спірний товар є обставина зазначення рахунків у переліку додатків до вимоги позивача про сплату заборгованості (вих. від 23.05.2018), що отримана ПАТ "ДМК" 25.05.2018. Таким чином, кінцевим терміном здійснення розрахунків за продукцію, поставка якої оформлена видатковими накладними: №238 від 28.12.2016, №1 від 13.01.2017, №5 від 20.01.2017, №15 від 14.03.2017, є 01.06.2018. Також відповідач вказує на неправильне застосування місцевим господарським судом норм процесуального права з огляду на те, що відповідачеві відмовлено в задоволенні клопотання про надання відстрочення виконання рішення суду, яке подано в порядку ст.239 ГПК України (стадія винесення судового рішення), на підставі ст.331 ГПК України, якою врегульовано питання, пов'язане з виконанням судового рішення на завершальній стадії судового процесу - стадії виконання рішення. Крім того, відповідач вважає, що при прийнятті рішення судом не дотримано приписів ст.ст. 86, 236, 237 ГПК України.

Позивач (ТОВ "КЗНВ") у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволені апеляційної скарги і залишити рішення суду першої інстанції без змін. Позивач вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та вмотивованим. Посилаючись на умови договору товариство звертає увагу на те, що поставка товару здійснювалась залізничним транспортом, отже датою поставки вважається дата штемпеля станції призначення на залізничній накладній. Позивач зазначає, що поставка товару за накладною №1 від 13.01.2017 здійснювалась згідно Специфікації №21 від 15.11.2016, відповідно до якої сплата повинна надійти протягом 15 календарних днів від дати поставки. Крім того, додатковою угодою №6 сторони продовжили термін поставки на один місяць, в тому числі і за Специфікацією №21, визначивши їх періодом листопад-січень 2017 року, тому передача товару за накладною №1 відбулася 13.01.2017. Отже, кінцевим терміном сплати коштів за поставлену продукцію було 28 січня 2017.

У судове засідання 10.12.2018 представники сторін не з'явилися.

10.12.2018 в матеріали справи надійшло клопотання від представника ПАТ "ДМК" адвоката Команова В.В. про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю прибути в судове засідання через зайнятість в іншому судовому процесі у Східному апеляційному господарському суді (м.Харків).

Колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання представника ПАТ "ДМК", оскільки неявка представників сторін не перешкоджає розгляду даної справи та вважала за можливе розглянути справу по суті спору за наявними в ній матеріалами за відсутності представників сторін.

У судовому засіданні 10.12.2018 за результатом перегляду справи судом апеляційної інстанції оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини.

Між Публічним акціонерним товариством "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського", назва якого змінена на Публічне акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат" (Покупець) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод неформованих вогнетривів" (Постачальник) укладено договір поставки№14-2120-02 від 15.12.2014 (далі - Договір, а.с.7-10), відповідно до умов п.1.1., п. 1.2. якого Постачальник зобов'язався поставити і передати у власність Покупця вогнетривку продукцію, а Покупець прийняти та сплатити за неї, визначену цим договором грошову суму. Предметом поставки є продукція з найменуванням, вказаним в Специфікаціях до Договору.

Специфікації, а також додатки до них, після підписання погодження сторонами, є невід'ємною частиною Договору (п.1.3.).

Згідно з пунктами 3.1., 3.2., 3.4. Договору ціни на продукцію встановлюються в гривнях без урахування вартості упаковки на умовах поставки (п. 5.1. і п. 5.4. Договору) і вказані в Специфікаціях, оформлених у вигляді Додатків до цього договору, якщо інше не обумовлено у відповідній Специфікації. Загальна сума Договору є величиною змінною і складається із суми всіх Специфікацій, оформлених до цього Договору. Вартість кожної партії продукції вказана в рахунку-фактурі на цю партію.

Пунктом 4.1. Договору сторони погодили, що Покупець оплачує продукцію шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника в наступному порядку: по факту поставки протягом 30-ти календарних днів, якщо інше не обумовлено в Специфікації, на підставі рахунку на оплату, оформленого Постачальником і наданого Покупцю.

За умовами пункту 11.1. Договір вступає в силу з дати його підписання обома сторонами і скріплення печаткою та діє до 31.12.2015 року, а в частині гарантійних зобов'язань - до повного їх закінчення.

В подальшому сторонами неодноразово продовжувався строк дії Договору додатковими угодами. Останній раз - Угодою №4 від 17.11.2016 до 31.12.2017 включно (а.с.12).

Під час здійснення договірних відносин сторонами до Договору були підписані Специфікації №20 від 28.10.2016, №21, 22 від 15.11.2016, №23 від 10.02.2017 (а.с.16-17).

Продукцію - масу вогнетривку кварцеглиністу ТУ У23.2-2:2015 у кількості 30,00 т на загальну суму 50328,00 грн. з ПДВ у Специфікації №20 від 28.10.2016 сторони погодили оплатити протягом 15 календарних днів від дати поставки на підставі рахунку на оплату, оформленого Постачальником і наданого Покупцю. Період поставки визначено з 01.11.2016.

Продукцію - торкрет масу марки ММТК ТУ У 23.2-1:2016 у кількості 60,00 т на загальну суму 1080000,00 грн. з ПДВ у Специфікації №21 від 15.11.2016 сторони погодили оплатити протягом 15 календарних днів від дати поставки та встановили можливість проведення 100 % передоплати. Період поставки визначено з листопада-грудень 2016.

Продукцію - масу магнезіальну підварювальну ММПК, ТУ У 23.2-1:2016 у кількості 90,00 т на загальну суму 1798200,00 грн. з ПДВ в Специфікації №22 від 15.11.2016 сторони погодили оплатити протягом 15 календарних днів від дати поставки та встановили можливість проведення 100 % передоплати. Період поставки визначено з листопада-грудень 2016.

Продукцію на загальну суму 2272172,82 грн. з ПДВ - масу магнезіальну підварювальну ММПК, ТУ У 23.2-1:2016 у кількості 60,00 т на суму 91380000 грн. з ПДВ, торкрет масу марки ММТК ТУ У 23.2-1:2016 у кількості 60,00 т на суму 816000,00 грн. з ПДВ, масу вогнетривку кварцеглиністу МКГ ТУ У23.2-2:2015 у кількості 27,45 т на суму 41257,35 грн. з ПДВ, мертель МШ-36 ДСТУ 3475-96 (ГОСТ 6137-97) у кількості 30,00 т на суму 64920,00 грн. з ПДВ в Специфікації №23 від 10.02.2017 сторони погодили оплатити протягом 20 банківських днів від дати поставки. Період поставки визначено лютий-квітень 2017.

23.01.2017 сторонами до договору була укладена додаткова угода №6, якою сторони дійшли згоди пункт 7 (Період постачання) в специфікаціях №№17,18, 19, 21, 22 викласти згідно з таблицею, де зокрема, визначено, що за Специфікаціями №№ 21, 22 період постачання є листопад-січень 2017.

На виконання умов договору постачальником поставлено продукцію:

- за Специфікацією №21 від 15.11.2016 на загальну суму 540000,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №239 від 28.12.2016 та на загальну суму 324000,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №1 від 13.01.2017;

- за Специфікацією №22 від 15.11.2016 на загальну суму 579420,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №238 від 28.12.2016;

- за Специфікацією №23 від 10.02.2017 на загальну суму 1163184,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №15 від 14.03.2017;

- за Специфікацією №20 від 28.10.2016 на загальну суму 23486,40 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №5 від 20.01.2017.

Видаткові накладні підписані сторонами.

Поставка продукції підтверджується також і залізничними накладними від 28.12.2016 №53412829 із календарним штемпелям прибуття вантажу 04.01.2017 і від 14.03.2017 №48977052 із календарним штемпелям прибуття вантажу 17.03.2017 (а.с.92-93).

На оплату товару постачальником були виставлені рахунки №238, №239 від 28.12.2016, №1 від 13.01.2017, №5 від 20.01.2017, №15 від 14.03.2017 на загальну суму 2630090,4 грн.

Покупцем відповідно до банківської виписки сплачено продавцю 150000,00 грн. з ПДВ, у тому числі по рахунку №239 від 28.12.2016 частково сплачено 131381,08 грн.(а.с.26).

24.05.2018 постачальник звернувся до покупця з вимогою про сплату протягом 7 днів з дня вручення цієї претензії 2498709,32 грн. заборгованості та як вбачається з тексту вимоги повторно надіслав рахунки на оплату товару, що підтверджується фіскальним чеком №4501 і описом вкладення до цінного листа (а.с.29-31).

Сума заборгованості покупцем сплачена не була.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обов'язковість договору до виконання сторонами встановлена статтею 629 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини шостої статті 265 Господарського кодексу України та частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини першої статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (частина 1 статті 664 Цивільного кодексу України).

Сторони визначили в пункті 5.6. договору, що перехід права власності на поставлену продукцію здійснюється з дати поставки, згідно умов поставки, передбачених сторонами. Датою поставки вважається дата штемпеля станції призначення на залізничній накладній.

Додатковою угодою №5 від 28.10.2016 зазначений пункт був доповнений наступним змістом: "При поставці автомобільним транспортом датою поставки вважається дата відвантаження на складі Постачальника, проставлена у видатковій накладній або товарно-транспортній накладній Покупцем" (а.с.13).

З огляду на наявність в матеріалах справи видаткових накладних і залізничних накладних факт і відсутність заперечень відповідача факт отримання останнім продукції є доказаним.

Частинами першою, другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Виходячи з умов укладеного договору, додаткових угод, Специфікацій і наданих копій видаткових накладних та залізничних накладних, суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції, що кінцевим строком оплати поставленого товару є:

за видатковими накладними №238, 239 від 28.12.2016 (з урахуванням штемпеля прибуття продукції в залізничній накладній - 04.01.2017) -19.01.2017;

за видатковою накладною №5 від 20.01.2017 - 04.02.2017;

за видатковою накладною №15 від 14.03.2017 (з урахуванням штемпеля прибуття продукції в залізничній накладній - 17.03.2017) - 14.04.2017.

За видатковою накладною №1 від 13.01.2017 суд визнав строком оплати - 28.01.2017, з чим не згоден відповідач.

Специфікацією №21 (поставка продукції за якою була оформлена видатковою накладною №1 від 13.01.2017) передбачено здійснення поставок продукції протягом листопада-грудня 2016 і оплату протягом 15 календарних днів від дати поставки.

В порушення визначеного терміну поставка була здійснена 13.01.2017. Як було наведено вище додатковою угодою №6 від 23.01.2017, яка набула чинності з моменту її підписання, було змінено період постачання. Не зважаючи на прострочення періоду поставки, суд апеляційної інстанції вважає, що умови оплати продукції до 23.01.2017 (дати укладення додаткової угоди №6) повинні визначатись з умов, викладених у Специфікації. На час поставки продукції Специфікація №21 від 15.11.2016 залишалась дійсною.

До того ж пунктом 4.1. договору порядок оплати продукції протягом 30 календарних днів по факту поставки визначений сторонами із застереженням, що інший не обумовлений в Специфікації.

З огляду на норми статей 627, 628 Цивільного кодексу України умови договору визначені сторонами на власний розсуд. За наведених обставин колегія суддів погоджується з датою оплати продукції за видатковою накладною №1 від 13.01.2017, визначеною судом першої інстанції.

Суд відхиляє також доводи відповідача про визначення кінцевого терміну розрахунку за продукцію виходячи з семиденного строку від дня пред'явлення кредитором вимоги про сплату. Такий строк виконання зобов'язання встановлений частиною другою статті 530 Цивільного кодексу України застосовується у випадку відсутності в умовах договору строку (терміну) виконання боржником обов'язку або визначення строку виконання моментом пред'явлення вимоги. В даному ж випадку строк розрахунків за продукцію визначений сторонами в Специфікаціях. Отже, наведена позивачем у його вимозі від 24.05.2018 пропозиція про сплату поставленого товару протягом 7 днів з дня вручення цієї претензії, не є такою, що змінила первісні зобов'язання сторін. а відтак не змінила й первісного строку виконання відповідачем своїх зобов'язань в частині оплати за поставлений товар.

Не заслуговують на увагу і заперечення відповідача щодо ненадання йому рахунків на оплату продукції. Як вже було наведено вище направлення рахунків на адресу відповідача підтверджується фіскальним чеком №4501 і описом вкладення до цінного листа, в якому наведені всі рахунки. Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку оплатити поставлену продукцію.

Крім того, пунктом 4.6. договору передбачено, що всі платежі в оплату вартості товару проводяться в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника, вказаний у реквізитах до договору, а тому відсутність рахунків не позбавляло відповідача можливості оплатити продукцію.

Отже, позовні вимоги про стягнення 2498702,32 грн. заборгованості є обґрунтованими.

Відповідно до пункту 8.1. Договору сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за договором у відповідності із законодавством України.

Частиною другої статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунками позивача загальна сума трьох процентів річних склала 90717,21 грн., а інфляційних втрат - 131047,13 грн. Перевіривши розрахунки суд першої інстанції правильно дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині у повному обсязі.

Під час розгляду справи господарським судом Дніпропетровської області було розглянуто клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду на шість місяців.

Відповідач посилався на те, що його господарська діяльність здійснюється в надзвичайно складних умовах, які викликані нестабільністю світового ринку чорних металів, несвоєчасними розрахунками контрагентів за поставлену металопродукцію, постійним зростанням цін на електроенергію, природний газ, сировину, зростанням тарифів на залізничні перевезення. Негативно впливає на виробничо-господарську діяльність втрата господарських зв'язків з постачальниками сировини та палива на Донбасі у зв'язку з проведенням АТО на території Донецької та Луганської областей, гостра необхідність пошуку нових постачальників, що примушує комбінат працювати в умовах браку сировини, що негативно позначається на показниках виробництва. Згідно Звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2017 сума збитків ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат" склала 13220929,00 грн., згідно Звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за І півріччя 2018 сума збитків склала 9410186,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача, суд першої інстанції посилаючись на приписи статті 331 Господарського процесуального кодексу України виходив із ступеня вини відповідача у виникненні спору.

Частиною першою статті 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Колегія суддів погоджується із відповідачем, що застосувавши на стадії прийняття рішення у справі статті 331 Господарського процесуального кодексу України судом були порушені норми процесуального права, оскільки зазначена стаття включена в розділ V "Процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень у господарських справах". В той же час неправильне посилання суду першої інстанції на вказану норму не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вирішуючи питання про відстрочення виконання рішення суд в будь-якому разі як на стадії прийняття рішення, так на стадії його виконання оцінює наведені стороною обставини про ускладнення виконання рішення або неможливість виконання рішення суду у даній справі.

Відповідно до приписів статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб і фізичних осіб перед законом і судом.

Наведені відповідачем обставини не свідчать про неможливість виконання рішення суду у даній справі, а лише відображають поточну підприємницьку діяльність товариства, що не є обставинами, з якими закон пов'язує можливість відстрочення виконання судового рішення. При цьому, фінансове становище товариства є результатом його власної підприємницької діяльності, в ході якої відповідач мав планувати свої видатки на погашення поставки, оскільки був обізнаний про строк настання їх погашення, самостійно визначивши такий строк в угодах та специфікаціях. Крім того, відповідачем необґрунтовано і документально не підтверджено обставин, з настанням яких поліпшиться його майновий стан.

Суд першої інстанції також правильно врахував матеріальні інтереси і фінансовий стан обох сторін, їх статус суб'єктів підприємницької діяльності, які здійснюють господарську діяльність на власний ризик.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно і об'єктивно розглянув у судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Тому передбачених статтями 277-279 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2018 у справі №904/2262/18 - залишити без змін.

Судові витрати у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Публічне акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена 17.12.2018.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя Е.В. Орєшкіна