СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2018 р. Справа № 913/210/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Медуниця О.Є., суддя Пелипенко Н.М.

секретар судового засідання Євтушенко Є.В.

за участю представників сторін:

прокурор Ногіна О.М., за посвідченням;

від позивача не зявився;

від відповідача ОСОБА_1, за довіреністю, свідоцтвом;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Боремер», м. Київ вх. № 390 Л/З на рішення господарського суду Луганської області від 06.07.2018 р. у справі № 913/210/18 (суддя Корнієнко В.В., повний текст складено та підписано 06.07.2018 р.)

за позовом керівника Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області в інтересах держави в особі Сєвєродонецької міської ради Луганської області, м. Сєвєродонецьк, Луганська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Боремер», м. Київ

про стягнення 76 307,26 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Керівник Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області звернувся до господарського суду Луганської області з позовом в інтересах держави в особі Сєвєродонецької міської ради Луганської області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Боремер» (далі ТОВ «Боремер», відповідач) безпідставно збережених коштів у сумі 76 307,26 грн., як розмір орендної плати за землю, який розраховано з розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

В обгрунтування позову прокурор посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер: 340, виданого 21.03.2014 р., ТОВ «Боремер» є власником нерухомого майна складського корпусу № 1 «Хард» та насосної, розташованих за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова, 2-с, яке перейшло від колишнього власника ТОВ «РБФ «РЕМ».

Прокурор стверджує, що 17.02.2014 р. між Сєвєродонецькою міською радою, як орендодавцем, та ТОВ «РБФ «РЕМ», як орендарем, укладено договір оренди земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова, 2-с.

Нормативно позовні вимоги прокурора обгрунтовані ст. 377 ЦК України, ст.ст. 125, 126, 120 ЗК України, ст. 1212 ЦК України.

Тобто, в підстави позову прокурором покладені наступні обставини: відповідач не уклав договір оренди земельної ділянки, на якій розташоване належне йому нерухоме майно, та не сплачував орендну плату за її користування в період з 08.06.2016 р. по 31.03.2018 р. у сумі 76 307,26 грн., тому відповідач фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив належне йому майно орендну плату за користування земельною ділянкою комунальної власності, що підлягає відшкодуванню на підставі статей 1212-1214 ЦК України.

Рішенням господарського суду Луганської області від 06.07.2018 р. позов задоволено, з відповідача на користь позивача стягнуто 76 307,26 грн., а також 1 762,00 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване, зокрема, з тих підстав, що заявлена до стягнення сума є безпідставно збереженими відповідачем коштами, у розумінні ст. 1212 ЦК України, у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд за встановленою законом підсудністю до господарського суду м. Києва, а у випадку якщо суд апеляційної інстанції не знайде підстав для направлення справи на новий розгляд за встановленою законом підсудністю ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач стверджує, що до спірних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України в частині стягнення з відповідача фактично орендної плати за користування земельною ділянкою не застосовуються, оскільки предметом регулювання даної норми є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними нормами права, в обґрунтування чого скаржник посилається на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 29.11.2010 р. у справі № 19/18, від 13.12.2010 р. у справі № 26/2, від 16.05.2011 р. у справі № 10/7, від 30.05.2011 р. у справі № 14/209(02-4/4-14), від 30.05.2011 р. у справі № 24/135 (24/0245), від 22.01.2013 р. у справі № 5006/18/13/2012, від 14.10.2014 р. у справі № 3-129гс14.

Скаржник зауважує, що не є особою, яка вправі звертатися до державного реєстратора про скасування державної реєстрації оренди земельної ділянки до 2038 року, оскільки право оренди спірної земельної ділянки зареєстровано за ТОВ «РБФ «РЕМ», а останнє та Сєвєродонецька міська рада (особи, які мають право звертатися з такою заявою), до державного реєстратора не зверталися.

ТОВ «Боремер» зазначає, що судом першої інстанції не встановлено обставину щодо того, чи позивач або ТОВ «РБФ «РЕМ» вчинили якісь дії направлені на зміну/розірвання договору оренди землі, що надало б відповідачу можливість укласти договір оренди земельної ділянки безпосередньо з позивачем.

Відповідач також стверджує, що місцевий господарський суд не встановив, що належне йому нерухоме майно передано у користування підрозділам Збройних Сил України, які є фактичними користувачами спірної земельної ділянки.

При цьому, відповідач зазначає, що даний позов не є позовом про відшкодування шкоди, завданої порушенням земельного законодавства, оскільки в ньому відсутні посилання на норми, що регулюють порядок відшкодування шкоди на правила, визначені главою 82 ЦК України.

За доводами апеляційної скарги, місцезнаходженням відповідача є м. Київ, вул. Волинська, 48/50, тому за приписами ч. 1 ст. 27 ГПК України справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) господарського суду м. Києва.

Крім того, відповідач стверджує, що господарським судом Луганської області порушено вимоги процесуального законодавства в частині належного повідомлення ТОВ «Боремер» про дату, час та місце розгляду справи.

29.08.2018 р. Донецьким апеляційним господарським судом отримано відзив Сєвєродонецької місцевої прокуратури, в якому прокурор вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

26.11.2018 р. від Сєвєродонецької місцевої прокуратури надішли пояснення, в яких прокурор стверджує, що незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію «правомірних очікувань», визначену п. 21 рішення Європейського суду з прав людини «Федоренко проти України» від 03.06.2006 р., щодо отримання можливості ефективного використання права власності територіальної громади м. Сєвєродонецьк.

17.12.2018 р. від відповідача, на виконання ухвали Східного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 р., надійшли пояснення, відповідно до яких:

- відповідач не може надати суду оригінал квитанції № 59 від 24.07.2018 р. на суму 2 643,00 грн., яка свідчить про сплату останнім судового збору за даною апеляційною скаргою, оскільки цей оригінал доданий до самої апеляційної скарги. Листом господарського суду Луганської області від 06.07.2018 р. оригінал квитанції № 59 від 24.07.2018 р. переданий Донецькому апеляційному господарському суду;

- за заявлений у позові період відповідач не платив за користування земельною ділянкою площею 0,4512 га, кадастровий № :07:001:0028, у звязку з неотриманням розрахункових документів (рахунків) від Сєвєродонецької міської ради Луганської області;

- докази користування зазначеною земельною ділянкою додані відповідачем до апеляційної скарги.

Крім того, до пояснень відповідачем додано копії ухвали господарського суду Луганської області від 27.06.2018 р. у справі № 913/311/18 про передачу за територіальною підсудністю до господарського суду м. Києва позовних матеріалів керівника Сєвєродонецької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Сєвєродонецької міської ради Луганської області до ТОВ «Боремер» про повернення безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою у сумі 217 528,60 грн., постанови Донецького апеляційного господарського суду від 25.09.2018 р. у справі № 913/311/18, якою зазначену ухвалу суду залишено без змін, та рішення господарського суду м. Києва від 22.08.2018 р. у справі № 913/311/18.

Також, 17.12.2018 р. від Сєвєродонецької місцевої прокуратури надійшли пояснення, в яких прокурор зазначив про безпідставність доводів апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі, та про відсутність підстав для направлення справи № 913/210/18 до господарського суду м. Києва на новий розгляд за територіальною підсудністю за приписами ч. 2 ст. 279 ГПК України.

Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав, представник позивача у судові засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином.

Прокурор у судових засіданнях проти апеляційної скарги заперечив за доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу з урахуванням письмових пояснень, а також, зокрема, зазначив, що позов у даній справі подано за правилами виключної підсудності, які встановлені ч. 3 ст. 30 ГПК України.

Представник відповідача у судових засіданнях підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі.

Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.02.2014 р. між Сєвєродонецькою міською радою, як орендодавцем, та ТОВ «РБФ «РЕМ», як орендарем, укладено договір оренди землі № 070010028, за умовами якого орендодавець, на підставі рішення сесії Сєвєродонецької міської ради № 3364 від 26.12.2013 р. надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку землі промисловості (під складський корпус № 1 «ХАРД» та насосну), яка знаходиться за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова, 2-с.

Відповідно до п. 2 договору оренди землі, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,4512 га, в т.ч.: під капітальною одноповерховою 0,2012 га, під капітальною одноповерховою 0,0296 га, під газонами 0,0076 га, під проходами, проїздами та площадками 0,0158 га, під проходами, проїздами та площадками 0,01961 га.

Умовами п. 5 договору оренди землі визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий № :07:001:0028 становить: 1 248 335,04 грн.

Згідно з п. 8 договору оренди землі, договір укладено на 25 років строком по 25 грудня 2038 року включно.

Умовами пункту 9 договору оренди землі сторонами погоджено, що орендна плата вноситься орендарем самостійно у грошовій формі та розмірі: з 26.12.2013 р. по 25.12.2038 р. 62 416,75 грн. на рік, що складає 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

21.03.2014 р. між ТОВ «РБФ «РЕМ», як продавцем, та ТОВ «Боремер», як покупцем, укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого продавець оплатно передав у власність покупця (продав) обєкт нерухомого майна: складський корпус № 1 «Хард» та насосна, а покупець прийняв у власність (купив) та сплатив за неї ціну продажу на умовах, зазначених у п. 2 договору.

Відповідно до п. 1.2 договору купівлі-продажу, нерухомість розташована за адресою: Україна, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Новікова, № 2-с на земельній ділянці площею 0,4512 га, правовий режим якої визначений договором оренди землі, укладеним продавцем з Сєвєродонецькою міською радою від 17.02.2014 р., зареєстрованим 17.02.2014 р. № 070010028; кадастровий номер земельної ділянки :07:001:0028. Питання, повязані з користуванням земельною ділянкою, вирішуються відповідно до принципів чинного законодавства.

Договір купівлі-продажу засвідчений 21.03.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, та зареєстрований в реєстрі за № 340.

Право власності відповідача на зазначене нерухоме майно підтверджується витягом № 19387163 від 21.03.2014 р. з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.04.2018 р. № 120143818.

Посилаючись на те, що після набуття права власності на складський корпус № 1 «Хард» та насосну станцію, розташованих за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова, 2-с, ТОВ «Боремер» використовує земельну ділянку, на якій розміщене дане нерухоме майно, без оформлення належним чином права користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, що є порушенням вимог ЦК України та ЗК України, прокурор звернувся з відповідним позовом до господарського суду Луганської області.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 07.05.2018 р., зокрема, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, а також ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Дана ухвала суду 07.05.2018 р. надіслана на адресу відповідача: вул. Волинська, 48/50, м. Київ (саме ця адреса зазначена відповідачем в апеляційній скарзі), проте, не отримана останнім, про що свідчить повернутий підприємством поштового звязку поштовий конверт та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 575 за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до ч.ч. 4-5 ст. 176 ГПК України, якщо суд в ухвалі про відкриття провадження у справі за результатами розгляду відповідного клопотання позивача вирішує розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд визначає строк відповідачу для подання заяви з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, який не може бути меншим пяти днів з дня вручення ухвали. Ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв'язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт неотримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв'язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об'єктивними причинами, а суб'єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вжито необхідних заходів щодо належного повідомлення ТОВ «Боремер» про відкриття провадження у справі, тощо.

Крім того, відповідно до статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Позовну заяву Сєвєродонецької місцевої прокуратури надіслано прокурором відповідачеві 27.04.2018 р. на адресу: вул. Волинська, 48/50, м. Київ, 03151 цінним листом № 160.

При цьому, ухвалу господарського суду Луганської області від 07.05.2018 р. оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень 11.05.2018 р. (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/73834871), а тому відповідач міг ознайомитися з текстом цієї ухвали.

Таким чином, ТОВ «Боремер» не було позбавлене об'єктивної можливості дізнатися про існування зазначеної судової справи, користуючись засобами поштового зв'язку, відкритим безоплатним цілодобовим доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень, проте наданими йому процесуальними правами не скористалося.

У звязку з чим, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неналежного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи відхиляються за безпідставністю.

Згідно з приписами ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Територіальна юрисдикція (підсудність) господарських справ визначена §3 Господарського процесуального кодексу України.

Так, відповідно до ст.27 Господарського процесуального кодексу України, позов пред'являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Чинним процесуальним законодавством підсудність справ визначається як за предметними, так і за територіальними ознаками. Виняток з цього правила становить виключна підсудність справ.

Зокрема, частиною 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються за місцем знаходження даного майна.

Так, до позовів, які виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права власності на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов'язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, тощо. Правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об'єкти нерухомості, об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення.

Пунктом 1 частини першої статті 31 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача є: 03151, м.Київ, вулиця Волинська, буд. 48/50.

Оскільки предметом спору у даній справі є повернення (стягнення) безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою у сумі 76 307,26 грн. на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України, тому зазначене правило виключної підсудності не застосовується, внаслідок чого справа № 913/210/18 мала бути передана господарським судом Луганської області до господарського суду м. Києва за територіальною підсудністю.

Враховуючи наведене, Сєвєродонецькою місцевою прокуратурою помилково подано даний позов до господарського суду Луганської області за правилами виключної підсудності.

Проте, згідно з ч. 2 ст. 279 ГПК України, справа не підлягає направленню на новий розгляд у звязку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Враховуючи відсутність поважних причин незаявлення відповідачем відповідного клопотання про непідсудність даної справи господарському суду Луганської області, з огляду на встановлений судом апеляційної інстанції факт належного повідомлення відповідача місцевим господарським судом про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, підстави для направлення справи на новий розгляд до господарського суду м. Києва відсутні, у звязку з чим доводи апеляційної скарги про зворотнє не приймаються до уваги.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад, справляння плати за землю, тощо.

Згідно з ст.142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Таким чином, розпорядником спірної земельної ділянки, що діє в інтересах територіальної громади є позивач.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом зазначених приписів Цивільного та Земельного кодексів України, відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов'язаннях. Натомість для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об'єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без належних на те правових підстав, на якій ці об'єкти розміщені.

Перехід прав на земельну ділянку, пов'язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно ст. 123 Земельного Кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 124 Земельного Кодексу України визначено порядок передачі земельних ділянок в оренду. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб (ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України).

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов'язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

У звязку з тим, що відповідач набув право власності на будівлі, розміщені на вказаній земельній ділянці, що перебувала у користуванні, то до нього відповідно до положень ст. 120 ЗК України перейшло право користування земельною ділянкою, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача за договором оренди.

У той же час, стаття 125 ЗК України передбачає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Абзацом восьмим частини першої статті 31 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі припиняється в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.

Місцевим господарським судом правомірно встановлено, що з дати набуття відповідачем права власності на будівлі та споруди, які були розташовані на орендованій ТОВ «РБФ «РЕМ» земельній ділянці, а саме - з 21.03.2014 р. договір оренди землі від 17.02.2014 № 070010028, припинився.

Враховуючи викладене, виникнення права власності на обєкт нерухомості не є підставою для автоматичного переходу до відповідача прав та обов'язків за вищезазначеним договором оренди від 17.02.2014 р. попереднього землекористувача, та автоматичного виникнення права оренди земельної ділянки, оскільки останнє виникає лише з моменту його державної реєстрації.

Таким чином, новий власник нерухомого майна не звільняється від обовязку щодо оформлення права оренди земельної ділянки, на якій таке майно розташоване. Тобто, з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов'язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Судовою колегією враховано правову позицію ОСОБА_3 Верховного Суду, викладену у постанові від 20.11.2018 р. у справі № 922/3412/17, відповідно до якої ОСОБА_3 Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від висновків Верховного Суду України щодо застосування приписів статей 1212-1214 ЦК України стосовно можливості стягнення суми орендної плати без укладеного між сторонами договору оренди землі.

Позивачем та матеріалами справи доведено, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.03.2014 р., укладеного між ТОВ «РБФ «РЕМ» та між ТОВ «Боремер».

Відповідачем до матеріалів справи не надано належних доказів оформлення права користування спірною земельною ділянкою, зокрема, укладення відповідного договору оренди з Сєвєродонецькою міською радою та державної реєстрації права оренди відповідача. Таким чином, відповідач користується спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Отже, в даному випадку відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником обєкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей обєкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондиційними.

З огляду на викладене, ТОВ «Боремер», як фактичний користувач земельною ділянкою, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобовязаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Наразі, Сєвєродонецькою міською радою розраховано розмір безпідставно збережених коштів, як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності, у формі орендної плати за землю, яка нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та місцевого самоврядування за період з 08.06.2016 р. по 31.03.2018 р. у сумі 76 307,26 грн. Обґрунтованість розрахунку позивача відповідачем належними доказами не спростовано, тому позовні вимоги є доведеними та обгрунтованими.

Щодо інших доводів апеляційної скарги вбачається наступне.

Посилання скаржника на те, що він не є особою, яка вправі звертатися до державного реєстратора про скасування державної реєстрації оренди земельної ділянки до 2038 року, оскільки таке право зареєстроване за ТОВ «РБФ «РЕМ», а останнє та Сєвєродонецька міська рада (особи, які мають право звертатись з такою заявою), до державного реєстратора не зверталися та необхідність встановлення факту вчинення позивачем та попереднім власником згаданого нерухомого майна (попереднім орендарем) дій, спрямованих на зміну/розірвання договору оренди землі, що надало б відповідачу можливість укласти договір оренди земельної ділянки безпосередньо з позивачем, до уваги не приймаються у звязку з тим, що земельним законодавством не передбачено звільнення нового власника обєкту нерухомості від обовязку оформлення відповідних орендних правовідносин з власником земельної ділянки, на якій розташовані такі обєкти нерухомості.

Твердження ТОВ «Боремер» про те, що належне останньому нерухоме майно передано у користування підрозділам Збройних Сил України, які є фактичними користувачами спірної земельної ділянки, відсутність прибутку, тощо, також не можуть бути прийняті до уваги тому, що такі правовідносини виходять за межі розгляду даної справи, у звязку з чим не підлягають дослідженню.

При цьому, приймається до уваги, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись, як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

З огляду на викладене, оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Луганської області від 06.07.2018 р. у справі № 913/210/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 22.12.2018 р.

Головуючий суддя В.І. Пушай

Суддя О.Є. Медуниця

Суддя Н.М. Пелипенко