СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2018 р. Справа № 922/527/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І. , суддя Здоровко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Бєлкіної О.М.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю від 08.02.2018 № 08-21/443/2-18,

від відповідача - не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Білд", м. Харків (вх. №808),

на рішення господарського суду Харківської області від 20.06.2018, ухвалене суддею Кухар Н.М. в приміщенні господарського суду Харківської області об 11:51 год., (повний текст рішення складно 25.06.2018),

у справі № 922/527/18,

за позовом Харківської міської ради, м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Білд", м. Харків,

про стягнення 57183,30 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2018 року Харківська міська рада звернулась до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Білд" безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 57183,30 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідач використовує земельну ділянку площею 0,0135 га по пр.Московському, 118, у м.Харкові без укладення договору оренди землі, внаслідок чого Харківська міська рада позбавлена можливості отримати дохід від здачі даної земельної ділянки в оренду.

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.06.2018 у справі №922/527/18 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Білд" на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 57183,30 грн.; витрати з оплати судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Місцевий господарський суд зазначив, що незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою комунальної форми власності свідчить про втрату позивачем майна, що у спірних правовідносинах підпадає під визначення Європейського суду з прав людини "виправдане очікування" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. При цьому вказує, що відновлення порушених прав Харківської міської ради в спосіб, передбачений ст. 1212 Цивільного кодексу України, не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач. Враховуючи, що внаслідок використання відповідачем земельної ділянки без укладення договору оренди землі, територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міської ради була позбавлена можливості отримати дохід від здачі земельної ділянки в оренду, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача 57183,30 грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, яка розрахована на підставі нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки (визначеної шляхом множення площі вказаної земельної ділянки та нормативної грошової оцінки одного квадратного метра землі) з урахуванням ставки річної орендної плати у період з 01.10.2016 по 31.01.2018.

Відповідач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 20.06.2018 у справі № 922/527/18 скасувати та прийняти нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави для оскарження судового рішення, відповідач вказує, що місцевим господарським судом неправомірно застосовано до спірних правовідносин положення статті 1212 Цивільного кодексу України, як спосіб захисту прав позивача, з огляду на те, що термін збереження за рахунок потерпілого означає наявність збережених грошей та виключає наявність факту відчуження спірного майна або його використання. Крім того, вказує на те, що судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин положення ст. 377 Цивільного кодексу України та статтю 7 Закону України "Про оренду землі", не визначено доказів, на підставі яких підтверджується сума, що підлягає стягненню.

У звязку з ліквідацією Харківського апеляційного господарського суду та початком роботи Східного апеляційного господарського суду з 03.10.2018 в апеляційному окрузі, що включає Донецьку, Луганську, Полтавську та Харківську області, з місцезнаходженням у місті Харкові, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.11.2018 справу №922/527/18 прийнято до провадження судом та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Білд" на рішення господарського суду Харківської області від 20.06.2018 у справі №922/527/18.

У відзиві на апеляційну скаргу Харківська міська рада просить рішення господарського суду Харківської області від 20.06.2018 у справі № 922/527/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Обґрунтовуючи свою позицію у справі, зазначає, що відсутність деліктних зобовязань у спірних правовідносинах виключає можливість захисту прав позивача як постраждалої сторони шляхом стягнення збитків у тому числі упущеної вигоди, у звязку з чим спірні правовідносини повинні регулюватися ст.ст.1212-1214 Цивільного кодексу України. При цьому вказує на те, що безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача та підтверджується наявністю наступних умов: відповідач зберіг майно (грошові кошти) у розмірі орендної плати, яка нараховується за володіння і користування земельною ділянкою площею 0,0135 га по проспекту Московському, 118 у м. Харкові; правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні, так як реалізація речового права на земельну ділянку згідно з ст.206 Земельного кодексу України, п. 14.1.136 ч. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу здійснюється за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки; збереження коштів відповідача у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою призвело до збільшення цих коштів за рахунок їх несплати позивачеві.

В судове засідання не зявився представник відповідача, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.11.2018 (а.с. 144-148) та від 29.11.2018 (а.с. 181-184) учасників справи завчасно повідомлялось про час та місце розгляду справи, про що свідчать відмітки на зворотному боці вказаних ухвал суду.

Разом з тим, поштові відправлення, направлені на юридичну адресу відповідача у справі були повернуті на адресу суду апеляційної інстанції з довідкою ПАТ "Укрпошта", якою визначено причину повернення "за закінчення встановленого строку зберігання".

Згідно з п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством звязку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулась в суд у звязку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не обєктивними причинами, а субєктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 904/9904/17.

За таких обставин, судова колегія зазначає, що в ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.

Відповідач ТОВ "Техно-Білд" став власником нежитлової будівлі літ. АК-1 загальною площею 119,0 кв.м за адресою м. Харків, просп. Московський 118 на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2015 №1680.

Вищезазначене підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.02.2018 № 112767729.

Відповідно до інформаційної довідки, листа Управління Держгеокадастру у м.Харкові Харківської області від 28.08.2017 № 19-20-0.23, 08-1692/116-17 та листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 18.08.2017 №5237/0/225-17, речові права відповідача на земельну ділянку по пр.Московському, 118 у м.Харкові не зареєстровані.

Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав та з урахуванням приписів ст.ст. 12, 80, 83 Земельного кодексу України, земельна ділянка, площею 0,0135 га, по пр.Московському, 118 у м.Харкові перебуває у власності територіальної громади міста Харкова.

05.02.2018 Департаментом територіального контролю Харківської міської ради здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ТОВ "Техно-Білд" використовує земельну ділянку, площею 0,0135 га, по пр.Московському, 118 у м.Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "АК-1", право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

За результатами обстеження складено акт обстеження земельної ділянки, визначення її меж, площі та конфігурації, а також встановлено, що відповідач, набувши право власності на обєкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці комунальної форми власності, належним чином не оформив правовідносин щодо користування земельною ділянкою.

А також, у період з 01.10.2016 по 31.01.2018 відповідач не сплачував за користування земельною ділянкою плату у встановленому законодавчими актами розмірі.

У звязку з вищевикладеним, Харківська міська рада звернулась до господарського суду першої інстанції за захистом охоронюваних законом права та інтересів з позовом про стягнення 57183,30 грн безпідставно одержаних коштів у розмірі орендної плати за землю.

20.06.2018 господарським судом Харківської області ухвалене рішення, яким позов задоволено повністю з підстав, зазначених вище.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника обєкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці обєкти розміщені.

Правовий механізм переходу прав на землю, повязаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

За приписами ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків та обєктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Виходячи зі змісту зазначених статей, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що право власності чи право користування на відповідну земельну ділянку було зареєстровано за попереднім власником будівлі, що дало б можливість стверджувати про перехід права власності чи права користування відповідачу на земельну ділянку, на якій вони розміщені, відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України.

Таким чином, виникнення права власності на обєкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.09.2016 укладено угоду про розірвання договору на право тимчасового користування землею між Харківською міською радою (орендодавцем) та ПАТ Харківський велосипедний завод ім.Г.І.Петровського (землекористувач). Предметом даної угоди була земельна ділянка, яка знаходиться: м. Харків, проспект Московський, 118 (а.с.22).

Таким чином, земельна ділянка, на якій розташовані нежитлової будівлі літ. АК-1 загальною площею 119,0 кв.м за адресою м. Харків, просп. Московський 118 та належать відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2015 №1680, знаходиться у комунальній власності Харківської міської ради.

Судом встановлено, що відповідач правомірно володіє лише нежитловими будівлями, розташованими на земельній ділянці просп. Московський 118, у м.Харкові. Проте відповідне право щодо вказаної земельної ділянки за відповідачем не зареєстровано.

За змістом глави 15 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина 1 ст. 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобовязані своєчасно сплачувати орендну плату (п. "в" ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України).

Стаття 123 Земельного кодексу України регламентує порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до додатку 4 до рішення 2 сесії Харківської міської ради 6 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд від 23.12.2015 №44/15 ТОВ Техно-Білд надано земельну ділянку №1 загальною площею 1,8662 га та земельну ділянку №2 загальною площею 0,8262 га для експлуатації та обслуговування адміністративних, виробничих та допоміжних будівель і споруд по пр. Московському 118.

Згідно з п. 5 рішення 2 сесії Харківської міської ради 6 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд від 23.12.2015 №44/15 особам, яким земельні ділянки надані в оренду, не пізніше ніж у місячний термін з дня прийняття цього рішення звернутися до Департаменту земельних відносин Харківської міської ради для оформлення договорів оренди землі; у 4-місячний термін з дня прийняття цього рішення оформити договори оренди землі (а.с. 89-90).

Однак, відповідачем не надано доказів та не обґрунтовано, що ним були вчинені дії, спрямовані на набуття права оренди земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно, зокрема, доказів звернення до Департаменту земельних відносин Харківської міської ради для оформлення договору оренди землі.

Таким чином, посилання апелянта, що судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин положення ст. 377 Цивільного кодексу України та статтю 7 Закону України "Про оренду землі" спростовується вищевикладеним.

Водночас за змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Зважаючи на ці положення, новий власник чи орендар земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обовязок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Однак, в матеріалах справи відсутні, сторонами не надано доказів державної реєстрації права оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Обєктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обовязковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Харківська міська рада, звертаючись до суду з відповідним позовом, як на правову підставу своїх вимог послалася на положення статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, а обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення 57183,30 грн, зауважила, що ця сума є сумою несплаченої відповідачем орендної плати за використання земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди за період з 01.10.2016 по 31.01.2018, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим позивачеві завдано шкоди у виді неодержаної орендної плати за землю.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України досить широко визначає підстави виникнення зобовязань у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Втім, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, що виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом пункту 4 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовується також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності. Разом з тим обовязок набувача повернути безпідставно набуте (збережене) майно потерпілому не належить до заходів відповідальності, оскільки боржник при цьому не несе жодних майнових втрат - він зобовязується повернути тільки майно, яке безпідставно утримував (зберігав). На відміну від зобовязань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за п. 4 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України вина не має значення, оскільки важливий сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ТОВ Техно-Білд, правомірно володіючи майном - нежитлової будівлі літ. АК-1 загальною площею 119,0 кв.м за адресою м. Харків, просп. Московський 118 на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2015 №1680 користується спірною земельною ділянкою. При цьому, відповідач належні дії, спрямовані на оформлення права власності або права на постійне землекористування вказаною ділянкою не вчинив, а тому не є субєктом плати за землю у формі земельного податку. Отже, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для відповідача як землекористувача є орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 Податкового кодексу України).

Матеріали справи не містять доказів належного оформлення права на земельну ділянкою ТОВ Техно-Білд, зокрема укладення договору оренди з Харківською міською радою та державної реєстрації такого права, а при укладенні договору купівлі-продажу нерухомості право користування земельною ділянкою до набувача не перейшло. Перехід до особи права власності на нерухоме майно надає останній право на оформлення відносин землекористування, реалізація якого виражається в укладенні сторонами договору та виникненні у такої особи обовязку внесення орендної плати власнику земельної ділянки.

Таким чином, із часу виникнення права власності на нерухоме майно у ТОВ Техно-Білд виник й обовязок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку. Цього обовязку відповідач не виконав, а, отже, без законних підстав зберігав у себе майно - кошти за оренду землі.

Таким чином, відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

З огляду на викладене ТОВ Техно-Білд як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобовязаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові ОСОБА_2 Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі №922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15 (провадження №3-1348гс16), від 12.04.2017 у справах № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і №922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16).

До моменту оформлення власником обєкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей обєкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобовязаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що відновлення порушених прав ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.

Аналогічна правова позиція узгоджується із правовою позицією ОСОБА_2 Верховного Суду викладеною в постанові від 20.11.2018 по справі №922/3412/17

Розмір доходу відповідача у період з 01.10.2016 по 31.01.2018 було розраховано позивачем як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування.

Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що орган місцевого самоврядування обґрунтовано розраховував на сплату відповідачем та отримання місцевим бюджетом саме орендної плати за користування земельною ділянкою.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Предметом позову в цій справі є стягнення грошових коштів, належних до сплати за користування земельною ділянкою за звичайних умов (в разі оформлення договірних відносин відповідачем), втім не сплачених відповідачем, що повязується із втратою позивачем як потерпілою особою цього ж майна (грошових коштів).

Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт значного строку користування земельною ділянкою і відсутності будь-яких активних дій з боку відповідача направлених на оформлення орендних правовідносин, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під вказане вище визначення Європейського суду з прав людини "виправдане очікування" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Таким чином, вищевикладене спростовує доводи відповідача щодо того, що місцевим господарським судом неправомірно застосовано до спірних правовідносин положення статті 1212 Цивільного кодексу України, як спосіб захисту прав позивача, у звязку з тим, що термін збереження за рахунок потерпілого означає наявність збережених грошей та виключає наявність факту відчуження спірного майна або його використання.

Щодо посилання апелянта на те, що не визначено доказів, на підставі яких підтверджується сума, що підлягає стягненню, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено господарським судом першої інстанції, позивачем для визначення розміру орендної плати здійснено множення площі вказаної ділянки та нормативної грошової оцінки одного квадратного метра землі з урахуванням ставки річної орендної плати у період з 01.10.2016 по 31.01.2018.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оцінку земель", нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Рентний дохід (земельна рента) - дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки.

Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону України Про оцінку земель нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру, зокрема, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Статтями 20 та 23 Закону України Про оцінку земель встановлено, що за результатами нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів складається технічна документація, яка затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою.

Відповідно до вимог Закону України "Про оцінку земель" з метою підвищення ефективності використання земельних ресурсів міста рішенням 25 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 03.07.2013 № 1209/13 затверджено "Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013".

Пунктом 1.1 цього рішення визначено базову вартість одного квадратного метра земель міста Харкова та складає 291,18 грн та в подальшому підлягає індексації відповідно до законодавства.

Пунктом 1.2 цього рішення визначені додатки документів щодо економіко-планувального зонування земель міста Харкова, в яких є необхідні дані (межі економіко-планувальних зон, значення коефіцієнтів Км2, значення коефіцієнтів Км3 зон впливу локальних факторів) для розрахунку розміру орендної плати за земельну ділянку.

Згідно з п. 2 цього рішення нормативна грошова оцінка земель міста Харкова станом на 01.01.2013 застосовується з 01.01.2014 (а.с. 71-79).

З метою удосконалення порядку розрахунку розмірів орендної плати при укладанні договорів оренди земельних ділянок, орендодавцем яких, згідно із земельним законодавством, виступає Харківська міська рада та збільшення надходжень до бюджету від орендної плати за землю, рішенням 19 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 27.02.2008 № 41/08 затверджено "Положення про порядок визначення розміру орендної плати, плати за суперфіцій, земельний сервітут при наданні земельних ділянок у платне користування в місті Харкові", яке набрало чинності з 01.03.2008.

Згідно з п. 2.3. додатку до цього рішення, базою для обчислення орендної плати є нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка надається в оренду.

Пунктом 2.5. цього додатку визначено, що розмір поточної базової ставки орендної плати становить 0,08.

Відповідно до п. 4.1 зазначеного додатку порядок розрахунку орендної плати встановлений розділом II вищевказаного Положення про порядок визначення розміру орендної плати, не розповсюджується на землі, перелік яких наведений в таблиці.

Рішення 25 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 03.07.2013 №1209/13, яким затверджено "Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013", рішення 19 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 27.02.2008 № 41/08, яким затверджено "Положення про порядок визначення розміру орендної плати, плати за суперфіцій, земельний сервітут при наданні земельних ділянок у платне користування в місті Харкові" є чинним та не скасованими у встановленому законом порядку.

Позивачем до матеріалів справи до суду першої інстанції наданий детальний розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати (а.с. 30-32), в якому зазначені всі дані, які необхідні для визначення розміру орендної плати для зазначеної земельної ділянки, у відповідності до рішення 25 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 03.07.2013 № 1209/13, яким затверджено "Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013", рішення 19 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 27.02.2008 №41/08, яким затверджено "Положення про порядок визначення розміру орендної плати, плати за суперфіцій, земельний сервітут при наданні земельних ділянок у платне користування в місті Харкові". Крім того, надані письмові пояснення з вищезазначеними рішеннями Харківської міської ради.

Отже, посилання апелянта на не визначенність доказів, на підставі яких підтверджується сума, що підлягає стягненню, спростовується матеріалами справи та нормами чинного законодавства.

З огляду на викладене, судова колегія вважає рішення господарського суду першої інстанції обґрунтованим.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно з положеннями частин 1, 3 статті 74, статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обовязок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого субєктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно зясувати обставини, які мають значення для справи.

Враховуючи правило розподілу тягаря доказування між сторонами, відповідач має довести належними та допустимими доказами про відсутність правового обґрунтування стягнення з останнього безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 57183,30 грн за користування земельною ділянкою, однак, відповідач ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надав; доводи міської ради щодо наявності заборгованості у вигляді безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати Харківській міській раді, шляхом надання належних доказів, не спростував.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 57183,30 грн. за користування земельною ділянкою, і є таким, що відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судове рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Матеріали справи свідчать про те, що приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд всебічно, повно і обєктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, надав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв судове рішення відповідно до вимог закону та обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення в апеляційному порядку та відхиляються судовою колегією апеляційної інстанції за необґрунтованістю, у звязку з чим апеляційна скарга ТОВ "Техно-Білд" не підлягає задоволенню, а рішення господарського Харківської області від 20.06.2018 у справі № 922/527/18 слід залишити без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст.ст. 129, 282 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 253, 254, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Техно-Білд" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.06.2018 у справі №922/527/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 26.12.2018.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя Л.М. Здоровко