ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"20" грудня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/2271/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Степанової Л.В.

при секретарі судового засідання Тодорові А.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довірністю;

від відповідача: ОСОБА_2 керівник;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до відповідача ОСОБА_3 комунального підприємства Одеська теплоелектроцентраль №2 про стягнення 2863,28грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з ОСОБА_3 комунального підприємства Одеська теплоелектроцентраль №2 2863,28грн. у тому числі 2505,37грн. пені, 357,91грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору на постачання природного газу №3506/1617-БО-23 від 10.11.2016р. щодо прострочення терміну оплати поставленого газу.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.10.2018р. відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу для розгляду по суті на 13.11.2018р. о 11:40.

13.11.2018р. за вх.суду№2-5636/18 відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні від 13.11.2018р. було оголошено перерву по 29.11.2018р. о 11:20, про що зазначено у протоколі судового засідання.

29.11.2018р. за вх.суду№24706/18 позивач звернувся до суду з клопотанням про залучення доказів.

В судовому засіданні від 29.11.2018р. було оголошено перерву по 20.12.2018р. о 11:50, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.11.2018р. викликано сторін у судове засідання на 20.12.2018р. о 11:50.

В судовому засіданні від 20.12.2018р. було оголошено вступну та резолютивну частину рішення по справі №916/2271/18.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

10.11.2016р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (позивач, Постачальник) та ОСОБА_3 комунальним підприємством Одеська теплоелектроцентраль №2 (відповідач, Споживач) було укладено договір №3506/1617-БО-23 постачання природного газу ( далі договір) на виконання якого Постачальник зобовязується поставити Споживачеві у 2016-2017р.р. природний газ, а Споживач зобовязується оплатити його на умовах договору (п.1.1. договору).

Ціна за 1000куб.м. газу за договором з 01.11.2016р. становить 6819,00грн., крім того ПДВ (20%) 1368,00грн. До сплати за 1000куб.м. природного газу з ПДВ 8182,80грн. (п.5.2. договору).

Відповідно до п.6.1. договору оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 8.2. договору сторони передбачили, що у разі прострочення Споживачем оплати згідно п.6.1. договору, він зобовязується сплатити Постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до п.10.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить 5 років.

Згідно п.12.1. договору договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності і діє в частині реалізації природного газу з 01.11.2016р. по 31.03.2017р. включно, а в частині проведення розрахунків до їх повного виконання.

Як вказує позивач, на виконання умов договору, він передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 2106330,90грн., що підтверджується актами приймання передачі природного газу. Оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобовязання у строк визначений договором, чим порушив умови господарського зобовязання, зокрема вимоги пункту 6.1 договору. З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання відповідачем умов договору складає 2505,37грн.

Позивач, посилаючись на ст. 625 Цивільного кодексу України, вказує, що оскільки відповідачем не виконані умови договору щодо оплати отриманого природного газу, він зобовязаний сплатити на користь позивача три проценти річних від простроченої суми, а також суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, загальний розмір нарахованих 3% річних від основного боргу складає 357,91грн.

Враховуючи викладене, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача 2505,37грн. пені, 357,91грн. 3% річних.

Відповідач проти позовних вимог заперечує посилаючись на сплив позовної давності про що подано відповідну заяву до суду.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 175 Господарського процесуального кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 10.11.2016р. між позивачем та відповідачем було укладено договір №3506/1617-БО-23 постачання природного газу на виконання якого позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 2106330,90грн., що підтверджується актами приймання передачі природного газу.

Згідно до ст. 193 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до п.6.1. договору оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно, що підтверджується наданими до матеріалів справи виписками по рахунку позивача, чим порушив умови господарського зобовязання, зокрема вимоги пункту 6.1 договору.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, виходячи з матеріалів справи, відповідач виконав свої зобовязання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За приписами ст. 612 цього ж Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

За приписами ст. 230 Господарського кодексу України учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання штрафні (господарські) санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня). Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 8.2. договору сторони передбачили, що у разі прострочення Споживачем оплати згідно п.6.1. договору, він зобовязується сплатити Постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у сумі 2505,37грн. за період з 26.01.2017р. по 30.01.2017р. на суму боргу 316776,25грн., з 31.01.2017р. по 06.02.2017р. на суму боргу 314607,93грн., з 07.02.2017р. по 07.02.2017р. на суму боргу 299649,37грн., з 28.02.2017р. по 01.03.2017р. на суму боргу 5032,09грн., з 02.03.2017р. по 08.03.2017р. на суму боргу 3405,85грн., з 09.03.2017р. по 09.03.2017р. на суму боргу 3014,64грн., з 28.03.2017р. по 28.03.2017р. на суму боргу 51960,38грн., з 29.03.2017р. по 29.03.2017р. на суму боргу 50943,38грн., з 30.03.2017р. по 30.03.2017р. на суму боргу 47626,87грн., з 31.03.2017р. по 02.04.2017р. на суму боргу 14232,55грн. та здійснивши власний розрахунок за допомогою програми Законодавство, суд зазначає, що стягненню з відповідача підлягає пеня у сумі 2487,03грн.

Щодо стягнення з відповідача 357,91грн. 3% річних слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у сумі 357,91грн. за період з 26.01.2017р. по 30.01.2017р. на суму боргу 316776,25грн., з 31.01.2017р. по 06.02.2017р. на суму боргу 314607,93грн., з 07.02.2017р. по 07.02.2017р. на суму боргу 299649,37грн., з 28.02.2017р. по 01.03.2017р. на суму боргу 5032,09грн., з 02.03.2017р. по 08.03.2017р. на суму боргу 3405,85грн., з 09.03.2017р. по 09.03.2017р. на суму боргу 3014,64грн., з 28.03.2017р. по 28.03.2017р. на суму боргу 51960,38грн., з 29.03.2017р. по 29.03.2017р. на суму боргу 50943,38грн., з 30.03.2017р. по 30.03.2017р. на суму боргу 47626,87грн., з 31.03.2017р. по 02.04.2017р. на суму боргу 14232,55грн. та здійснивши власний розрахунок за допомогою програми Законодавство, суд зазначає, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних у сумі 354,10грн.

Під час розгляду справи відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності.

В обґрунтування своєї заяви відповідач посилається на те, що відповідно до ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Однак п.10.3. договору сторони встановили, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить 5 років.

Станом на день розгляду справи в матеріалах справи відсутні докази щодо оскарження зазначеного пункту договору та визнання його недійсним у звязку з чим п.10.3. договору є чинним.

Враховуючи встановлення сторонами у договорі позовної давності у 5 років, заява відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, а також оцінюючи надані документальні докази в їх сукупності, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до відповідача ОСОБА_3 комунального підприємства Одеська теплоелектроцентраль №2 підлягають частковому задоволенню в частині стягнення пені у сумі 2487,03грн. та 3% річних у сумі 354,10грн., в решті позову судом відмовлено.

Враховуючи, що спір виник з вини відповідача, судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1762,00грн. покласти на відповідача відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 86, 129, ст.ст. 232-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до відповідача ОСОБА_3 комунального підприємства Одеська теплоелектроцентраль №2 про стягнення 2863,28грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_3 комунального підприємства Одеська теплоелектроцентраль №2 (65490, Одеська область, м. Теплодар, вул. Піонерна, 7, ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) 2487,03грн. пені, 354,10грн. 3% річних, 1762,00грн. судового збору.

Наказ видати згідно зі ст. 327 ГПК України.

3. У позовних вимогах Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України в частині стягнення з ОСОБА_3 комунального підприємства Одеська теплоелектроцентраль №2 18,34грн. пені та 3,81грн. 3% річних відмовити.

Повне рішення складено 21 грудня 2018р.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В. Степанова