ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року

м. Київ

Справа №922/1326/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.10.2017 (у складі Фоміна В.О. - головуючого, суддів Крестьянінов О.О., Тарасова І.В.) та на рішення Господарського суду Харківської області від 09.08.2017 (суддя Присяжнюк О.О.),

за позовом Фізичної особи - підприємця Воронова Івана Юрійовича

до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області

про визнання договору поновленим,

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Фізична особа - підприємець Воронов Іван Юрійович (далі - позивач) просив визнати поновленим на тих самих умовах договір оренди земельної ділянки, який було укладено 24.01.2006 між позивачем та Барвінківською районною державною адміністрацією Харківської області (далі-відповідач-2), який зареєстрований 25.01.2006, з урахуванням додаткової угоди від 09.12.2011 до вказаного договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-1 не висловив заперечення щодо поновлення договору протягом місяця після його закінчення, тому договір вважається поновленим строком на 5 років і на тих самих умовах, які були ним передбачені згідно частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Рішенням Господарського суду Харківської області від 09.08.2017, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30.10.2017, позов задоволено.

У касаційній скарзі Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (далі-відповідач-1) просить скасувати вище вказані судові рішення та прийняти нове, яким в позові відмовити, посилаючись на неправильне застосування та порушення судами норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги відповідач-1 посилався на те, що він не є орендодавцем за договором оренди землі, тому відповідних прав та обов'язків за договором у нього не виникло та позивач звернувся з пропуском строку на поновлення договору.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 24.01.2006 між відповідачем-2 (орендодавець) та позивачем (орендар) було укладено договір оренди землі, за умовами якого, орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для сільськогосподарського використання, загальною площею 44,7995 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться біля с.Семиланне, Іванівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, нормативно грошова оцінка якої становила 437477,34 грн.

Пунктом 8 договору встановлено, що він укладений на 5-ть років, а після закінчення строку договору, орендар має переважне право на його поновлення на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити чи припинити дію договору.

Згідно пункту 16 договору цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

25.01.2006 вказаний договір був зареєстрований у встановленому законом порядку.

09.12.2011 між позивачем та відповідачем-2 було укладено додаткову угоду до договору про поновлення його на 5-ть років, яка була зареєстрована 09.12.2011 Управлінням Держкомзему у Барвінківському районі Харківської області.

Суди встановили, що 28.11.2016 позивач звернувся до відповідача-2 із заявою про продовження терміну дії договору, який листом від 07.12.2016 № 01-63/3448 рекомендував звернутися з даним питанням до відповідача-1, оскільки саме він має повноваження розпоряджатися землями сільськогосподарського призначення.

У листі від 07.12.2016 № 01-63/3449, який був адресований відповідачу-1, відповідач-2 не заперечував проти поновлення договору оренди.

Також встановлено, що 15.12.2016 до відповідача-1 надійшла заява позивача про поновлення дії договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах, який листом від 11.01.2017 № 19-20-14,2-571/0/19-17 відмовив позивачу посилаючись на те, що ним пропущено строк звернення із заявою про поновлення договору.

03.12.2017 позивач повторно звернувся до відповідача-1 із заявою про поновлення договору оренди на тих самих умовах, додавши два примірника додаткової угоди, які відповідача-1 не підписав та відхилив листом від 21.02.2017, оскільки позивачем порушено умови пункту 8 договору.

Суди встановили, що згідно довідки Ізюмської ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області від 01.02.2017 № 017/10/251/20-02/17-01-22 та довідки голови Іванівської сільської ради від 21.03.2017 № 311, у позивача була відсутня заборгованість зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою та орендар належним чином сплачував орендну плату за січень-березень 2017 року, тобто належним чином виконував умови договору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач припустився порушення умов поновлення договору оренди землі, які встановлені ст.33 Закону України "Про оренду землі", але позивач пропустив строк звернення до відповідача-1 з поважних причин, через хворобу, та враховуючи принципи розумності та справедливості судового захисту, зазначені відповідачем-1 обставини не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки порушене право позивача на продовження користування земельною ділянкою відповідачем не спростовано.

Апеляційний суд, залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції, вказав на те, що відповідач-1 не надіслав позивачу протягом одного місяця після закінчення строку дії договору заперечення в поновленні договору оренди землі, який продовжував нею користуватися, тому наявні підстави для поновлення договору згідно приписів частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі". При цьому апеляційний суд зазначив, що враховуючи поновлення договору на той самий строк та на тих самих умовах, позивач не позбавлений можливості у разі відмови відповідача-1 від укладання додаткової угоди до договору про його поновлення звернутися до суду з відповідним позовом до закінчення поновленого строку дії договору.

Проте повністю з такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Як вбачається із встановлених судами обставин, спір виник щодо наявності або відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі".

За приписами статті 33 наведеного Закону, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності) (ч.6). Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу (ч.7). Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку (ч.8). Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (ч.11). У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди (ч.12).

При цьому повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", не вимагається. Суть поновлення договору оренди згідно з цією частиною статті саме і полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує у поновленні договору, зокрема у зв'язку з належним виконанням договору оренди землі.

Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді".

У контексті поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", такий договір може бути поновлено виключно на тих самих умовах і на той самий строк. Тобто орендар не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших умовах. Щодо прав та обов'язків орендодавця то він має право заперечити стосовно поновлення згідно із цією частиною статті 33 Закону України "Про оренду землі", і таке заперечення має бути заявлено саме протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди землі, що безпосередньо випливає зі змісту частини 6 зазначеної статті.

У подальшому, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди і орендодавець не надав заперечень стосовно поновлення цього договору протягом одного місяця після його закінчення, орендар має право звернутися із вимогою про визнання укладеною угоди про поновлення договору на тих самих умовах і на той самий строк. Орендодавець, у свою чергу, в будь-який час до укладення додаткової угоди стосовно поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах може звернутися із вимогою про звільнення земельної ділянки. Тобто договір оренди землі вважатиметься поновленим лише у разі укладення додаткової угоди, про що безпосередньо зазначено у частині 8 статті 33 Закону України "Про оренду землі". При цьому відмову або зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено у суді.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, відступати від якої колегія суддів не вбачає правових підстав.

Встановивши, що позивач протягом строку дії договору оренди землі, а також у січні-березні 2017 року, тобто після закінчення строку його дії, продовжував користуватися земельною ділянкою та сплачувати орендну плату за неї, а відповідач-1 факт продовження належного користування позивачем земельною ділянкою після закінчення терміну дії договору не спростував, доказів заперечення протягом строку, встановленого частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі" не подав, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками апеляційного суду про те, що враховуючи поновлення договору на той самий строк та на тих самих умовах, позивач не позбавлений можливості у разі відмови відповідача-1 від укладання додаткової угоди до договору про його поновлення звернутися до суду з відповідним позовом до закінчення поновленого строку дії договору.

Судами встановлено, що позивач звертаючись із заявою від 03.02.2017 до відповідача-1 щодо поновлення договору оренди на тих самих умовах (а.с.75-77), додав до неї проект додаткової угоди про поновлення договору оренди землі на тих самих умовах.

Проте суди попередніх інстанцій наведених вимог законодавства не врахували, наведеній обставині належної оцінки не надали, не перевірили запропонований позивачем проект додаткової угоди на відповідність її умовам договору оренди землі, та дійшли передчасного висновку про можливість визнання договору поновленим без укладення до нього додаткової угоди.

Крім того, суди в оскаржуваних рішеннях не навели правових висновків з приводу заявлених позовних вимог до відповідача-2 та з цього приводу не вчинили відповідних процесуальних дій.

Відповідно до статті 310 частини 3 пункту 1 Господарського процесуального кодексу України у редакції із 15.12.2017 підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною 2 статті 300 цього Кодексу встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

Таким чином, за наявності допущених судами порушень вказаних вимог процесуального законодавства судові рішення підлягають скасуванню, а справу належить передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід дослідити наявні у справі докази, всебічно, повно й об'єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі підлягають розподілу під час вирішення спору по суті, а оскільки за результатами розгляду касаційної скарги спір у даній справі не вирішено, розподіл судових витрат за результатами розгляду касаційної скарги є передчасним.

Керуючись статтями 301, 308, 310, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 09.08.2017 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.10.2017 у справі №922/1326/17 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов