судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Ткача І.В.
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"
до 1) Компанії Остексперт Лімітед, 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвінтум",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ГК "Газовий альянс",
про звернення стягнення на предмет застави 280 227 000,00 грн
З висновком суду касаційної інстанції не погоджуюсь та відповідно до частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) висловлюю окрему думку, суть якої полягає у такому.
1. Короткий виклад обставин справи та судових рішень, ухвалених у справі
1.2. Позовні вимоги про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження обґрунтовані тим, що боржник за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-3782/2-1 від 05.11.2012 - Товариство з обмеженою відповідальністю "ГК Газовий Альянс" не виконав у повному обсязі та у встановлені договором строки взяті на себе зобов'язання з повернення грошових коштів, отриманих у кредит від позивача, у зв'язку з чим позивач набув право вимоги до відповідача-1 про звернення стягнення на предмет застави за договором застави акцій №20-3782/3-1 від 05.11.2012.
Нормативно позов обґрунтований приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частиною 1 статті 20 Закону України "Про заставу", статтями 24 - 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та умовами договору застави.
1.3. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог та задовольнили позов у повному обсязі.
1.3.1. Задовольняючи позовні вимоги суди зазначили, що за доводами позивача станом на 04.04.2016 заборгованість відповідача-1 перед позивачем становить 1 045 264 143,54 грн, з яких заборгованість за кредитом - 857 483 266,41 грн; заборгованість за процентами - 138 710 272,21 грн; нарахована пеня за несвоєчасно сплаченим кредитом - 38 141 605,40 грн; нарахована пеня за несвоєчасно сплаченими процентами - 6 208 267,56 грн; сума збільшення заборгованості за процентами з застосуванням індексу інфляції - 107 033,17 грн; 3% за кредитом - 2 600 564,00 грн; 3% річних- 463 134,79 грн; сума штрафу відповідно до п.5.5 або 10.4 кредитного договору - 1 550 000,00 грн.
Станом на дату звернення позивача до суду з позовом строк повернення кредитних коштів та процентів за кредитним договором настав.
1.3.2. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем як заставодержателем та Компанією Остексперт Лімітед як заставодавцем укладено договір застави акцій №20-3782/3-1 від 05.11.2012 (далі - Договір застави).
1.3.3. Відповідно до п. 5.2 Договору застави звернення стягнення на майно здійснюється за вибором заставодержателя, зокрема, на підставі рішення суду.
При цьому суди дійшли висновку про належність обраного позивачем способу захисту, вказавши у зазначеному аспекті таке.
Приписи Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" є спеціальними відносно Закону України "Про заставу".
Статтею 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. У п. 1 ч. 1 ст. 26 цього Закону передбачено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із перелічених у Законі позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі шляхом передачі рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому вказаним Законом.
Отже, суди вважають, що у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження суд може обрати один із способів звернення стягнення, обраний обтяжувачем на власний розсуд.
Дотримання положень ст.ст. 27, 29 зазначеного Закону не може розглядатися як обов'язкова передумова для звернення до суду з вимогою про визнання за заставодержателем права власності на предмет обтяження, а невиконання вказаних вимог - як безумовна підстава для відмови у позові у частині вимог про визнання права власності на предмет забезпечувального обтяження.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що такий спосіб захисту порушеного права заставодержателя як визнання права власності на предмет забезпечувального обтяження чітко встановлений положеннями Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".
1.3.4. Як уже зазначено вище, постановою Верховного Суду від 11.12.2018 рішення та постанова судів попередніх інстанцій залишені без змін, а касаційна скарга відповідача-1 - без задоволення.
Висновки судів першої та апеляційної інстанції суд касаційної інстанції визнав правильними та обґрунтованими. При цьому Суд зазначив таке.
З огляду на положення пункту 4 частини 2 статті 25 та пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", а також умови Договору застави, враховуючи, що обтяжувач при зверненні до суду на власний розсуд обирає спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а суд у разі задоволення такого позову має право визначити як спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження позасудову процедуру, у обтяжувача існує можливість набуття права власності на предмет застави - рухоме майно на підставі рішення суду.
Таким чином, Касаційний господарський суд вважає, що місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшли правильного висновку про те, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет застави відповідає вимогам статей 25, 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", який є спеціальним для застосування до спірних правовідносин.
Зазначену позицію суду касаційної інстанції вважаю хибною з підстав, наведених нижче.
2. Правові наслідки невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, та особливості звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження
2.1. Відповідно до приписів ст.1 Закону України "Про заставу" та ст.572 ЦК України застава - це спосіб забезпечення зобов'язань. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Забезпечувальна сутність застави полягає в тому, що, по-перше, передається у заставу боржником або майновим поручителем конкретне майно і на нього у разі порушення боржником зобов'язання кредитор може звернути стягнення, та, по-друге, кредитору-заставодержателю надається можливість задовольнити свої вимоги переважно перед іншими кредиторами боржника.
2.2. За змістом ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 6 ст. 20 Закону України "Про заставу" встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.
Згідно з приписами ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Суди першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях зазначили про погоджені сторонами спору умови п.5.2 Договору застави, згідно з яким звернення стягнення на майно може відбуватися відповідно до чинного законодавства України, за вибором заставодержателя шляхом звернення стягнення на майно на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса.
Водночас, як зазначено у постанові Верховного Суду, у п.5.3 Договору застави сторони конкретизували, що заставодержатель може безпосередньо звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису або до господарського суду з позовом про звернення стягнення на майно та його реалізацію. При цьому, реалізація майна здійснюється будь-яким способом, що не суперечить законодавству України.
Тобто сторони у Договорі застави погодили способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження або шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, або шляхом звернення до суду з позовом про звернення стягнення на майно шляхом його реалізації.
Договір застави не містить погоджених сторонами умов про можливість звернення стягнення на предмет застави шляхом передачі його у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання.
2.3. Вважаю помилковим висновок суду касаційної інстанції стосовно тлумачення п.4 ч.2 ст.25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та п.1 ч.1 ст.26 цього ж Закону про те, що звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, обтяжувач на власний розсуд обирає спосіб звернення стягнення, а суд, у разі задоволення такого позову, має право визначити спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження, зокрема, і шляхом визнання за позивачем права власності на предмет застави.
Закон України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" є спеціальним нормативно-правовим актом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.
Дійсно, стаття 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачає такий позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження як передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом. Порядок набуття обтяжувачем у власність предмета забезпечувального обтяження врегульовано у ст.29 Закону.
Проте звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом передачі рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача, є одним із позасудових способів звернення стягнення на предмет обтяження, застосування якого повинно бути погоджено сторонами у договорі. Такий договір може бути укладений як у вигляді окремого документа, так і у вигляді застереження у договорі застави.
Натомість, як зазначено вище, такий позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження сторони спору у цій справі не погодили, а Договір застави не містить жодних застережень з цього приводу.
Тобто суд касаційної інстанції, який погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позову у цій справі, помилково ототожнює гарантоване позивачу конституційне право на звернення до суду з правильністю обраного позивачем способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, на підставі рішення суду.
2.4. Захист порушеного права позивача у судовому порядку у спосіб звернення стягнення на майно шляхом передачі його у власність був би можливим за умови наявності у Договорі застави відповідного застереження про застосування цього позасудового способу звернення стягнення на заставне майно, а також дотримання стягувачем спеціального порядку, визначеного статтями 27-29 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", з урахуванням особливостей, визначених законодавством, яке регулює провадження депозитарної діяльності, оскільки предметом застави у цій справі є цінні папери.
2.5. У зазначеному аспекті слід також наголосити на помилковому ототожненні судами у цій справі такого способу захисту порушеного права як "визнання права власності на майно" (як це просить позивач, вимоги якого були задоволені), зі способом звернення стягнення на предмет обтяження, передбачено п.1 ч.1 ст.26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", а саме шляхом передачі рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Цей позов є речово-правовим способом захисту права власності, який застосовуються у разі відсутності між позивачем та відповідачем зобов'язально-правових відносин. Вимога про визнання права власності може застосовуватися як самостійно, так і поєднуватися з іншими способами захисту права власності, наприклад, віндикаційним, негаторним позовами або з позовом про виключення майна з опису та/або звільнення з-під арешту.
Отже, позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо приналежності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно, в тому числі, коли інші особи чинять перешкоди власнику або незаконно вилучають його у власника.
Формулювання законодавцем норми ст. 392 ЦК України дозволяє дійти однозначного висновку про те, що позивачем у цих спорах може бути виключно власник майна.
Натомість, стаття 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачає такий позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави як передача рухомого майна у власність обтяжувача.
З аналізу статей 27-29 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" слідує, що у разі відмови заставодавця добровільно передати предмет застави у володіння заставодержателя, він наділений правом у судовому порядку вимагати примусового виконання заставодавцем зобов'язання щодо передачі предмета застави у свою власність.
Тоді як, заявивши позов про визнання права власності на предмет забезпечувального обтяження, заставодержатель (кредитор) по суті вимагає у суді визнати за собою право власності на майно за умови відсутності у нього цього права.
Суди першої та апеляційної інстанцій зазначеного не врахували.
2.6. Зважаючи на викладене, вважаю, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у цій справі відсутні, адже обраний ним спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не відповідає процедурі, яка може бути реалізована у судовому порядку, оскільки суперечить умовам укладеного між сторонами Договору застави та приписам Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".
Суддя Верховного Суду І. Ткач