ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. ОдесаСправа № 915/271/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.08.2018, ухвалене суддею Мавродієвою М.В. у м. Миколаєві, повний текст якого складено 27.08.2018

у справі № 915/271/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Охорона праці»

до відповідача: Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект»

про: стягнення 37338,96 грн основного боргу, 8739,58 грн пені, 3854,82 грн збитків від інфляції та 952,00 грн - 3% річних.

Згідно заяви про уточнення позовних вимог б/н від 11.06.2018 (вхід.№7064/18 від 13.06.2018): стягнення 37338,96 грн основного боргу, 4792,11 грн пені, 4795,07 грн збитків від інфляції, 1075,00 грн - 3% річних,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Охорона праці» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» про стягнення 37338,96 грн. основного боргу, 8739,58 грн. пені, 3854,82 грн. збитків від інфляції та 952,00 грн. - 3% річних.

Згідно заяви про уточнення позовних вимог б/н від 11.06.2018 (вхід.№7064/18 від 13.06.2018) (а.с.103-111) позивач просив стягнути з відповідача на його користь 37338,96 грн основного боргу, 4792,11 грн пені, 4795,07 грн збитків від інфляції, 1075,00 грн - 3% річних.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 27.04.2015 між ТОВ «Охорона праці» та ДП «НВКГ «Зоря»-«Машпроект» було укладено договір поставки №ОТ-0000043, за умовами якого відповідач зобовязувався забезпечити поставку покупцю спецодягу, спецвзуття і засобів індивідуального захисту, позивач зобовязувався прийняти товар і оплатити його. Назва товару, кількість та вартість визначені сторонами в специфікації, яка є невідємною частиною вказаного договору. Згідно п.4.1 договору товар постачається у кількості, узгодженій сторонами у відповідній специфікації на поставку товару.

На виконання умов договору між сторонами в період з 03.03.2017 по 29.05.2017 включно було підписано специфікації на поставку товару на загальну суму 37338,96 грн. Згідно видаткових накладних позивач здійснив поставку товару відповідачу в період з 24.03.2017 по 04.09.2017 включно на загальну суму 37338,96 грн. Позивач виконав свої зобовязання за договором стосовно поставки товару відповідачу в повному обсязі. Про отримання відповідачем кожної партії товару свідчать підписи та штампи його представника за довіреністю у видаткових накладних.

Відповідно до п.3.1 договору розрахунки за поставлений товар здійснюються шляхом перерахування оплати в розмірі 100% поставленого товару, протягом 7 банківських днів після отримання товару на склад відповідача. Однак, за жодним із рахунків-фактур відповідачем не було здійснено оплату, а тому відповідач порушив умови договору та створив заборгованість за договором.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 16.08.2018 позовні вимоги задоволено частково: з Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Охорона праці» стягнуто 37338,96 грн. основного боргу, 2396,06 грн. пені, 4554,10 грн. збитків від інфляції, 1039,71 грн. - 3% річних, 3000,00 грн. витрат на правничу допомогу та 1751,96 грн. судового збору; в решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з означеним рішенням суду Державне підприємство «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило прийняти апеляційну скаргу до розгляду, скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.08.2018 по справі № 915/271/18 в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Охорона праці» щодо стягнення з ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» 3% річних у сумі 1039,71грн., інфляційних витрат у сумі 4554,10грн., і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Охорона праці» до ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» про 3% річних у сумі 1039,71грн., інфляційних витрат у сумі 4554,10грн. відмовити у повному обсязі, а в іншій частині залишити без змін.

Апелянт зазначає, що частково не згоден з ухваленим рішенням, вважає його у частині задоволення вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат таким, що прийняте судом з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць прострочення, а тому господарський суд першої інстанції встановивши необґрунтованість наданого позивачем розрахунку повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

На думку апелянта, рішення суду в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» 3 % річних у сумі 1039,71грн.та інфляційних витрат у сумі 4554,10грн. на користь ТОВ «Охорона праці» є такими, що не ґрунтуються на засадах верховенства права, є не законними і не обґрунтованими, так як воно ухвалене судом в супереч та з порушенням (не правильним застосуванням та не застосуванням) норм матеріального права (ст. 625 Цивільного кодексу України), норм процесуального права і підлягає скасуванню.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 27.09.2018 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, ухвалено розгляд апеляційної скарги здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» №454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Одеський апеляційний господарський суд та утворено Південно-західний апеляційний господарський суд.

Згідно з частиною шостою статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» опубліковано повідомлення про початок роботи Південного-західного апеляційного господарського суду.

В силу частини пятої статті 31 Господарського процесуального кодексу України у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

На виконання вимог положень частини шостої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частини пятої статті 31 Господарського процесуального кодексу України, Одеським апеляційним господарським судом матеріали справи №915/271/18 передано до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2018 для розгляду апеляційної скарги по справі №915/271/18 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Богацька Н.С., судді: Принцевська Н.М., Ярош А.І.

22.10.2018 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Охорона праці» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити судове рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.08.2018 без змін, а скаргу без задоволення.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.10.2018 прийнято справу №915/271/18 до провадження колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Богацької Н.С., суддів Принцевської Н.М., Ярош А.І.; вирішено розгляд апеляційної скарги Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.08.2018 у справі №915/271/18 здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, копію вищевказаної ухвали суду від 26.10.2018 позивачем отримано 08.11.2018, відповідачем отримано 01.11.2018.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надійшло. За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження без проведення судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.04.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Охорона праці» та Державним підприємством «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» було укладено Договір поставки №ОТ-0000043 (далі по тексту Договір), відповідно до умов якого позивач зобовязується забезпечити поставку спецодягу, спецвзуття та засобів індивідуального захисту, а покупець прийняти та оплатити товар (п.1.1 спірного договору). Найменування, кількість та ціна поставляємого товару вказується в специфікації, яка є невідємною частиною договору (п.1.2 спірного договору).

Відповідно до п.3.1 Договору, в редакції додаткової угоди №2 від 01.07.2015 до нього (а.с.18,19), розрахунки за поставлений товар здійснюються шляхом перерахування оплати в розмірі 100% вартості поставляємого товару, на протязі 7 банківських днів після отримання товару на склад покупця.

Згідно п.4.1 Договору товар постачається у кількості, узгодженій сторонами у відповідній специфікації на поставку товару на умовах DDP згідно правил INCOTERMS (в редакції 2010 року) м.Миколаїв, склад покупця. Строк поставки товару на протязі 15 робочих днів після підписання специфікації до договору.

У відповідності до п.9.1 Договору, в редакції додаткової угоди №4 від 05.12.2016 до нього (а.с.20), цей договір набирає чинності з моменту підписання та діє до 31.12.2017.

До вказаного Договору між сторонами в період з 03.03.2017 по 29.05.2017 було підписано специфікації №37, 41-44 на загальну суму 37338,96 грн. (а.с.21-25).

У період з 24.03.2017 по 04.09.2017 позивачем згідно вказаного Договору поставлено відповідачу товар на загальну суму 37338,96 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними:

- № ОТ-0001896 від 24.03.2017 на суму 1027,68 грн.;

- № ОТ-0002900 від 27.04.2017 на суму 15054,00 грн.;

- № ОТ-0003382 від 17.05.2017 на суму 2886,00 грн.;

- № ОТ-0003372 від 18.05.2017 на суму 16074,24 грн.;

- № ОТ-0003881 від 06.06.2017 на суму 215,28 грн.;

- № ОТ-0005950 від 04.09.2017 на суму 702,00 грн.;

- № ОТ-0005951 від 04.09.2017 на суму 589,20 грн.;

- № ОТ-0005952 від 04.09.2017 на суму 790,56 грн.

Видаткові накладні підписано уповноваженими представниками та скріплено печатками (штампами) обох сторін.

Товар від імені відповідача отримано уповноваженою на це особою інженером з матеріально-технічного забезпечення ОСОБА_1 на підставі довіреностей на отримання цінностей №905858/1468 від 17.05.2017 та №906721/2331 від 04.09.2017.

Факт отримання товару на спірну суму основного боргу відповідачем не заперечується.

Претензій щодо якості поставлених товарів на адресу позивача від відповідача не надходило.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини.

У відповідності до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 ГК України).

Частинами 1, 2 ст.180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

За приписами ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України на Покупця покладено обовязок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України та ст.598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Доказів оплати вартості отриманого товару в сумі 37338,96 грн. або припинення відповідних грошових зобов'язань перед позивачем у будь-який інший передбачений законом спосіб, відповідачем всупереч ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України до матеріалів справи не надано. Таке невиконання грошових зобов'язань кваліфікується судом як їх порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а сам покупець вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч.1 ст.612 цього Кодексу.

За приписами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема одним із правових наслідків виділяється сплата неустойки.

Згідно п.6.2. Договору сторони визначили, що у випадку порушення більш ніж на 25 календарних днів, строку оплати товару, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період нарахування пені від суми заборгованості.

В звязку з простроченням оплати поставленого товару більш ніж на 25 календарних днів, на підставі п.6.2 Договору, позивачем нарахована пеня у сумі 4792,11 грн., розмір якої є обґрунтованим відповідно до вимог спірного договору та норм чинного законодавства, з урахуванням обмеження, встановленого ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

У відзиві на позов та в додатковій заяві від 20.06.2018 відповідач, посилаючись на положення ст.233 Господарського кодексу України, просить суд врахувати його майнові та немайнові інтереси, відсутність завданих збитків позивачу та іншим учасникам господарських відносин та зменшити розмір штрафних санкцій до мінімальної суми.

Оцінивши викладені у клопотаннях відповідача обставини та дослідивши надані ним докази суд першої інстанції дійшов висновку, що існують обєктивні підстави для зменшення розміру стягуваної пені на 50% - до 2396,06 грн. З даною сумою пені апелянт також погоджується та не заперечує проти її стягнення.

24.07.2018 представник позивача звернувся до суду з заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн. (а.с.127-129)

Вказана заява, з посиланням на положення ст.ст.123, 126 Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», обґрунтована тим, що згідно з договором про надання професійної правничої допомоги від 23.03.2018 №2/03-18 сторонами визначено розмір правової допомоги за аналіз правовідносин сторін, формування правової позиції, підготовку позову та представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції в розмірі 6000,00 грн., які були сплачені позивачем на рахунок адвокатського обєднання 27.03.2018 платіжним дорученням №1501.

Позивач зазначає, що складність справи, обумовлена предметом спору щодо поставок партіями на підставі восьми видаткових накладних у різні періоди часу, що обумовлює необхідність розрахунку штрафних санкцій по кожній видатковій накладній окремо та виконання зведеного розрахунку.

Відповідач в клопотанні від 09.08.2018 заперечує щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, та просить суд зменшити їх розмір, з підстав їх не співмірності та не розумності.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частин 1, 2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За частинами 3, 4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд першої інстанції, розподіляючи витрати за послуги адвоката, зазначив, що наявні в матеріалах справи договір №2/03-2018 від 23.03.2018 про надання професійної правничої допомоги, платіжне доручення №1501 від 27.03.2018 про сплату 6000,00 грн., а також встановлений у додатку №1 до вказаного договору фіксований розмір адвокатських послуг у вигляді строго встановленої суми (без зазначення конкретного переліку послуг, що надаються, із зазначенням вартості кожної з них) не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у такому розмірі (зокрема, у розмірі 6000,00 грн.), адже розмір таких витрат має бути не тільки доведений та документально обґрунтований, а й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Врахувавши положення договору №2/03-2018 від 23.03.2018 про надання професійної правничої допомоги з додатком №1 до нього, сплату позивачем адвокату 6000,00 грн.; взявши до уваги те, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що адвокатом ОСОБА_2 здійснювалася підготовка і подання позовної заяви з відповідними розрахунками, заяви про уточнення позовних вимог та розгорнутих розрахунків з врахуванням зауважень суду, відповіді на відзив, прийняття участі в судових засіданнях в даній справі, враховуючи, що стягнення адвокатських витрат у зазначеній позивачем сумі не відповідає вказаним критеріям розумності, співрозмірності, суд першої інстанції прийшов до висновку про зменшення цих витрат до 3000,00 грн. Дана сума також не оспорюється апелянтом, як і сума стягнутого судового збору.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з поданої Державним підприємством «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» апеляційної скарги, апелянт не згоден лише із стягнутої з нього сумою 3% річних у розмірі 1039,71 грн. та збитків від інфляції у розмірі 4554,10 грн.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України та ст.ст.216-218 Господарського кодексу України наслідком прострочення виконання грошового зобов'язання є право кредитора вимагати, зокрема, сплати заборгованості з нарахованими впродовж періоду прострочення на неї 3% річних та інфляційної індексації.

Позивачем за прострочення оплати вартості поставленого товару нараховано та заявлено до стягнення 3 % річних у сумі 1075,00 грн.

Також, відповідачем під час слухання справи в суді першої інстанції був наданий власний розрахунок

Перевіривши розрахунки позовних вимог, які були надані позивачем на підтвердження права вимоги та розрахунки суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується з правомірністю стягнення з відповідача 3% річних в сумі 1039,71 грн, у тому числі:

За період з 05.04.2017 по 30.04.2018, тобто за 391 день прострочення, виходячи із суми боргу 1027,68грн. сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 33,03 грн. (1027,68*3%/100%*271/365) + (1027,68*3%/100%*120/365).

За період з 12.05.2017 по 30.04.2018, тобто за 354 дня прострочення, виходячи із суми боргу 15054,00грн. сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 438,01грн. (15 054,00*3%/100%*234/365) + (15 054,00*3%/100%*120/365).

За період з 29.05.2017 по 30.04.2018, тобто за 337 днів прострочення, виходячи із суми боргу 2886,00грн. сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 79,94грн. (2886,00*3%/100%*217/365) + (2886,00*3%/100%*120/365).

За період з 30.05.2017 по 30.04.2018, тобто за 336 днів прострочення, виходячи із суми боргу 16074,24грн. сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 443,91грн. (16074,24*3%/100%*216/365) + (16074,24*3%/100%*120/365).

За період з 16.06.2017 по 30.04.2018, тобто за 319 днів прострочення, виходячи із суми боргу 215,28грн. сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 5,64грн. (215,28*3%/100%*199/365) + (215,28*3%/100%*120/365).

За період з 14.09.2017 по 30.04.2018, тобто за 229 днів прострочення, виходячи із суми боргу 702,00грн. сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 13,21грн. (702,00*3%/100%*109/365) + (702,00*3%/100%*120/365).

За період з 14.09.2017 по 30.04.2018, тобто за 229 днів прострочення, виходячи із суми боргу 589,20грн. сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 11,09грн. (589,20*3%/100%*109/365) + (589,20*3%/100%*120/365).

За період з 14.09.2017 по 30.04.2018, тобто за 229 днів прострочення, виходячи із суми боргу 790,56грн. сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 14,88грн. (790,56*3%/100%*109/365) + (790,56*3%/100%*120/365).

Одночасно, позивачем на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та заявлено до стягнення суму інфляційних втрат в розмірі 4795,07грн.

Передбачене ст.625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 23.01.2012 по справі № 37/64).

Відповідно до п.3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» №14 від 17.12.2013 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» № 14 від 17.12.2013 індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті «Бизнес» від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах «Законодавство» і «Ліга».

З урахуванням викладеного, індекс інфляції, що підлягає стягненню, повинний бути розрахований виходячи із наступного розрахунку:

Сума інфляційних втрат = С х Пс - С, де С - сума заборгованості; Пс - сукупний індекс інфляції, який розраховано наступним чином:

Пс = (П-1: 100)*(П-2: 100)*(П-3: 100)*...*(П-Z :100), де П-1 - індекс інфляції за перший місяць прострочки; П-2 - індекс інфляції за другий місяць прострочки; П-3 - індекс інфляції за третій місяць прострочки; П-Z - індекс інфляції за останній місяць прострочки; виходячи з суми боргу та періоду прострочки.

Врахувавши наведені вище положення, судом першої інстанції з огляду на момент виникнення у позивача права вимоги щодо сплати суми боргу та період існування відповідного грошового зобовязання, встановлено, що позивачем не вірно визначені періоди нарахування інфляційних втрат за накладними №0002900 від 27.04.2017, №0003382 від 17.05.2017, №ОТ-0003372 від 18.05.2017, №ОТ-0003881 від 06.06.2017, оскільки нарахування інфляційних втрат здійснено і за той місяць, в якому мала відбутись оплата товару.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, зроблений позивачем, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що розмір належних до стягнення інфляційних втрат, з урахуванням правильності їх розрахунку становить 4554,10грн., у звязку з чим в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 240,97 грн. суд першої інстанції правомірно відмовив.

За таких обставин, судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення в повному обсязі було досліджено всі фактичні обставини справи та цілком обґрунтовано було прийнято рішення про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Охорона праці» частково.

Доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки встановлена судом наявність арифметичних помилок в наданому позивачем розрахунку позовних вимог є підставою для відмови у задоволенні позову лише щодо тієї частини, яка визнана необґрунтованою.

Інших доводів, які можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення апелянтом не наведено.

Отже, судова колегія не вбачає будь-яких передбачених ст. ст. 277-279 Господарського процесуального кодексу України правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.08.2018 у справі №915/271/18 підлягає залишенню без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» слід залишити без задоволення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.08.2018 у справі №915/271/18 залишити без змін.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Н.М. Принцевська

ОСОБА_3