ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року Справа № 918/926/17

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П. , суддя Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Левчук І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області на рішення господарського суду Рівненської області від 27.03.2018р. у справі №918/926/17 (суддя Марач В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма "Енергоінвест"

до відповідача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області

за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області; Управління Державної казначейської служби України у м.Рівному

про стягнення в сумі 25 562 582,00 грн.

за участю представників:

ТОВ фірма "Енергоінвест" - Діонісьєв І.М., довіреність №б/н від 01.12.2017р.

Головне управління Фонду державного майна України по Рівненській області - Паска В.В., довіреність №41 від 08.10.2018р.;

Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області - Цуман І.В., довіреність №13-24/8 від 17.10.2018р.

Управління Державної казначейської служби України у м.Рівне - Крет В.А., довіреність №06-12/56 від 15.01.2018р.;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 27.03.2018р. у справі №918/926/17 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма "Енергоінвест" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області; Управління Державної казначейської служби України у м. Рівному про стягнення в сумі 25562582,00 грн.

Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма "Енергоінвест" грошові кошти у сумі 25562582,00грн.

Не погодившись з постановленим рішенням, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області звернулося з апеляційною скаргою до апеляційного господарського суду (т.1, арк.справи 191-195).

Скаржник зазначає, що оскільки повторний продаж пакету акцій ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод» не проводився, тому в силу вимог Державної програми приватизації на 2000 - 2002 роки, Порядку повернення покупцям коштів, сплачених за об'єкт приватизації, у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу, затвердженого наказом Фонду державного майна України №1701 від 15.08.2000р., відсутні підстави для повернення РВ ФДМ України по Рівненській області на користь ТОВ фірма «Енергоінвест» 25562582 грн., отриманих за договором купівлі-продажу пакету акцій від 05.09.2007р.

На час виникнення спірних правовідносин діяли положення Закону України «Про Державну програму приватизації», яким затверджено Державну програму приватизації на 2000 - 2002 роки, яка діє до затвердження чергової Державної програми приватизації.

Державна програма приватизації на 2000 - 2002 роки припинила свою дію 19.02.2012р..

З 2012 року по 07.03.2018р. дані правовідносини регулювались Законом України «Про державну програму приватизації», яким затверджено Державну програму приватизації на 2012-2014 роки.

Положеннями даної Державної програми приватизації на 2012-2014 роки не передбачено обов’язку державних органів (продавців) повертати покупцям кошти, отримані від продажу об’єктів державної власності, у разі розірвання договорів купівлі-продажу майна.

Разом з тим, з 07.03.2018р. набрав законної сили Закон України «Про приватизацію державного та комунального майна», п.11 ст. 26 якого передбачено, що порядок повернення в державну (комунальну) власність об’єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об’єктів затверджується Фондом державного майна України. Повернення коштів покупцям здійснюється в сумі, отриманій державними органами приватизації в результаті повторного продажу об’єктів, але не може перевищувати суми, сплаченої покупцем під час попереднього продажу. У разі якщо об’єкт приватизації визнано банкрутом, кошти від повторного продажу покупцю не повертаються.

Встановлено, що постановою господарського суду Рівненської області від 05.02.2014р. у справі №918/566/13 ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Вказане, окрім іншого, й слугувало підставою для розірвання вищезазначеного договору купівлі-продажу акцій від 05.09.2007р.

Тому апелянт вважає, що на момент звернення ТОВ - фірми «Енергоінвест» до РВ ФДМ України по Рівненській області з вимогою про повернення коштів та винесення господарським судом Рівненської області оскаржуваного рішення чинним законодавством не передбачено обов’язку повернення продавцем коштів у разі розірвання договору купівлі-продажу об’єкта приватизації.

Окрім цього зазначає, що умовами вищевказаного договору купівлі-продажу акцій від 05.09.2007р. передбачено лише обов’язок покупця – ТОВ - фірми «Енергоінвест» повернути у власність держави пакет акцій, водночас жодних зобов’язань щодо повернення продавцем - РВ ФДМ України по Рівненській області на користь товариства коштів, сплачених за придбання акцій, договір не містить.

Посилаючись на положення ст.ст.598, 604, 653 Цивільного кодексу України стверджує, що розірвання договору у судовому порядку позбавляє сторін права вимагати отриманого за правочином та передбачає можливість сторони вимагати відшкодування завданих збитків, у разі якщо правочин було розірвано у зв'язку з істотним порушенням договору.

Оскільки такі наслідки розірвання договору, як повернення покупцю грошових коштів, сплачених за об'єкт продажу, не передбачені ані цивільним законодавством, ані самим договором купівлі-продажу, у ТОВ фірма «Енергоінвест» відсутнє право вимагати повернення таких коштів. Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у справі №910/32399/15 в постанові від 28.09.2017р.

На підставі викладеного просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 27.03.2018р. у справі №918/926/17, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.05.2018р. (гол.суддя Олексюк Г.Є., суддя Маціщук А.В., суддя Гудак А.В.) у справі №918/926/17 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області на рішення господарського суду Рівненської області від 27.03.2018р. та призначено розгляд скарги на 13.06.2018р. о 14:30 год. у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду.

01.06.2018р. на адресу суду від ТОВ – Фірма «Енергоінвест» надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу (т.1, арк.справи 236-244).

У відзиві позивач зазначає, що виходячи із встановлених судом обставин справи, які було підтверджено відповідачем у своєму відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі, рішенням господарського суду Рівненської області від 27.06.2014р. у справі №918/1501/13 Договір купівлі-продажу пакета акцій відкритого акціонерного товариства «Рівненський радіотехнічний завод» за конкурсом від 05.01.2007р. було розірвано. На час розірвання зазначеного Договору, Державна програма приватизації на 2000-2002 роки, затверджена Законом України від 18.05.2000р. №1723-ІІІ, припинила свою дію (19.02.2012р.). Наказ ФДМУ від 15.08.2000р. №1701 яким було встановлено «Порядок повернення покупцям коштів, сплачених за об’єкт приватизації, у разі розірвання або визнання недійсним договорів купівлі-продажу» втратив чинність 14.06.2013р. у зв’язку із набранням чинності Наказу ФДМУ №624 від 13.05.2013р., який нового Порядку не встановив. З огляду на зазначене на момент розірвання Договору не існувало ні одного чинного законодавчого акту за допомогою якого позивач зміг би усунути порушення свого права застосувавши при цьому будь-який інший правовий механізм визначений діючим законодавством ніж пред’явлення кондиційного позову до відповідача.

Відповідно до приписів ч.4 ст.653 Цивільного кодексу України сторона має право вимагати повернення того, що виконано після розірвання договору (Постанова ВГСУ №904/5492/15 від 07.03.2017р.).

Позивач вважає, що у правовідносинах, викладених у позовній заяві згідно вищевикладеної правової позиції Верховного Суду України, наявні всі ознаки, що дозволили заявнику звернутися із кондикційним позовом до володільця грошових коштів, власником яких є позивач.

Наявність всіх необхідних ознак кондикційного позову дає право позивачу застосувати саме такий спосіб захисту свого порушеного права який відповідає вимогам діючого законодавства і не порушує права та інтереси інших осіб.

Позивач вважає, що господарським судом до існуючих між сторонами правовідносин було правильно застосовано норми матеріального права визначені національним законодавством відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини як джерела права, Конституції України та положенням ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

На підставі викладеного просить суд апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області залишити без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 27.03.2018р. у справі №918/926/17 без змін.

05.06.2018р. на адресу суду від представника Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу (т.1, арк.справи 254, 255).

У відзиві представник зазначає, що Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області не вступало у правовідносини з позивачем, своїми діями або бездіяльністю не порушувало його законних прав та інтересів. Також повідомляє, що органи Казначейства здійснюють лише розрахунково-касове обслуговування розпорядників бюджетних коштів, не мають права втручатися у їх діяльність та не уповноважені самостійно спрямовувати надані бюджетні асигнування. Звертає увагу на положення п.п.6, 24, 25, 31-34, 47, 48 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845

У зв'язку із перебуванням у відпустці судді - члена колегії Маціщук А.В., судове засідання 13 червня 2018 року о 14:30 год. у справі №918/926/17 не відбулося.

Ухвалою від 02.07.2018р. призначено справу №918/926/17 до розгляду в судовому засіданні на 05.07.2018р. о 11:00 год., у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 в залі судових засідань №6.

Ухвалами Рівненського апеляційного господарського суду від 05.07.2018р. (гол.суддя Олексюк Г.Є., суддя Маціщук А.В., суддя Гудак А.В.) відмовлено в задоволенні клопотання (вх.№1475/18 від 05.07.2018р.) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області про призначення судової економічної експертизи, задоволено клопотання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області про зупинення провадження у справі - провадження у справі №918/926/17 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні №569/2536/16-к відносно генерального директора ПАТ "Рівненський радіотехнічний завод" Бойко Ю.О., про обвинувачення його у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.219 КК України. Зобов’язано сторін надати Рівненському апеляційному господарському суду відповідне клопотання про поновлення провадження у справі після усунення обставин, що зумовили його зупинення (про результати розгляду кримінального провадження №569/2536/16-к) та докази в його обґрунтування.

На виконання вимог листа від 10.09.2018р., вих.№21-12/1202 на адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду направлено справу №918/926/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма "Енергоінвест" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області про стягнення в сумі 2556582,00 грн., для розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю - фірми "Енергоінвест" на ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 05.07.2018 р. по даній справі.

У відповідності до абз.3 п.3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Указом Президента України №454/2017 від 29.12.2017р. ліквідовано Рівненський апеляційний господарський суд та створено Північно-західний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку, Волинську, Житомирську, Рівненську та Хмельницьку області, з місцезнаходженням у місті Рівному.

Частиною 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

05.10.2018р. в газеті "Голос України" опубліковано оголошення про початок роботи Північно-західного апеляційного господарського суду.

У відповідності до наказу керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду №992 від 01.10.2018р. «Про комісію для передачі судових справ та матеріалів» згідно акта здачі судових справ від 03.10.2018р. до Північно-західного апеляційного господарського суду передана апеляційна скарга Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області на рішення господарського суду Рівненської області від 27.03.2018р. у справі №918/926/17.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П., суддя Коломис В.В.

Ухвалою від 23.10.2018р. апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області на рішення господарського суду Рівненської області від 27.03.2018р. у справі №918/926/17 прийнято до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П., суддя Коломис В.В.

05.11.2018р. на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду з Верховного Суду повернулися матеріали справи №918/926/17. Як стало відомо, постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16.10.2018р. скасовано ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 05.07.2018р. у справі №918/926/17 про зупинення провадження у справі.

Крім цього, 05.11.2018р. на адресу суду від Регіонального відділення Фонду державного майна у Рівненській області надійшло клопотання про поновлення провадження у справі (вх.№2611/18 від 05.11.2018р.).

Оскільки Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду скасовано ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 05.07.2018р. у справі №918/926/17 про зупинення провадження у справі, клопотання про поновлення провадження у справі не розглядалося.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.11.2018р. розгляд апеляційної скарги Фонду державного майна України по Рівненській області на рішення господарського суду Рівненської області від 27.03.2018р. у справі №918/926/17 призначено "13" грудня 2018 р. об 11:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

13.12.2018р. на адресу суду від Регіонального відділення Фонду держаного майна України у Рівненській області надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги (т.2, арк.справи 131-133).

Посилаючись на положення ст.129 Конституції України, ст.ст.5, 8 Закону України “Про судовий збір”, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., практику Європейського суду з прав людини, постанову Вищого господарського суду України від 27.03.2014р. у справі №913/740/13-г, апелянт вважає, що позивачу було безпідставно відстрочено сплату судового збору.

Також звертає увагу, що 11.01.2018р. головуючим суддею Марачем В.В. озвучено передчасну позицію можливості стягнення спірних коштів з державного бюджету, що ставило під сумнів об'єктивність розгляду даної справи та неупередженість у вирішенні даного спору. Разом з тим судом відмовлено у задоволенні клопотання про колегіальний розгляд справи.

Регіональне відділення переконане, що клопотання про відвід є обґрунтованим, та таким, що підлягало до задоволення, так як вказані обставини викликають сумнів в неупередженості та об'єктивності судді.

Посилається на положення п.2 ч.2 ст.43 ГПК України, ч.2 ст.8 Закону України “Про судоустрій та статус суддів”, п.12 Висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів.

На підставі викладеного просить суд врахувати доповнення до апеляційної скарги, скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 27.03.2018р. у справі №918/926/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 13.12.2018р. оголошено перерву до 17.12.2018р. об 12:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 17.12.2018р. апелянт підтримав доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, просив суд її задоволити та скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 27.03.2018р. у справі №918/926/17, надав колегії суду додаткові пояснення в обґрунтування своєї правової позиції.

Представник ТОВ фірма "Енергоінвест" заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив суд залишити апеляційну скаргу Головного управління Фонду державного майна України по Рівненській області без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Треті особи на стороні відповідача щодо розгляду апеляційної скарги Головного управління Фонду державного майна України по Рівненській області поклалися на розсуд суду.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

05.01.2007р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області, як Продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю - фірмою «Енергоінвест», як Покупцем, було укладено Договір купівлі-продажу пакета акцій відкритого акціонерного товариства «Рівненський радіотехнічний завод» за конкурсом. Предметом даного Договору є пакет акцій ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» кількістю 22423190 штук простих іменних акцій, випущених в документарній формі, що становить 50% статутного фонду плюс 1 акція, номінальною вартістю однієї акції 0,25 грн. та номінальною вартістю пакета акцій 5605797,50 грн. який за результатами незалежної оцінки продано за 25562582,00 грн.

Суттєвими умовами Договору (п.1 розділу Порядок розрахунків) визначено, що на момент укладання та нотаріального посвідчення даного Договору вартість пакету акцій в розмірі 25562582,00 гривні перерахована в повному обсязі, що підтверджується платіжними вимогами з відміткою банку №50 від 30.03.2007р. - 16600000,00 (шістнадцять мільйонів шістсот тисяч) гривень та №78 від 04.09.2007р. - 8962582,00 гривні. Грошові кошти було перераховано позивачем на рахунки відповідача, що знаходяться у ГУДКУ у Рівненській області з призначенням платежу «авансовий платіж за пакет акцій 50% плюс одна акція ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» за платіжним дорученням №50 від 30.03.2007р., та з призначенням платежу «остаточна оплата за пакет акцій 50% плюс одна акція ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» платіжним дорученням №78 від 04.09.2007р. Відтак, на момент укладання Договору позивачем було повністю сплачено оціночну вартість пакету акцій на загальну суму 25562582,00грн., що підтверджується виписками ВАТ «Кредобанк» за відповідний період та суттєвими умовами Договору.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 27.06.2014р. у справі №918/1501/13, яке набрало законної сили, позовну заяву Фонду державного майна України по Рівненській області було задоволено, Договір купівлі-продажу пакета акцій відкритого акціонерного товариства «Рівненський радіотехнічний завод» за конкурсом від 05.01.2007р. розірвано.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 17.02.2015р. у справі №918/39/15, яке набрало законної сили, було зобов’язано ТОВ - фірму «Енергоінвест» повернути пакет акцій ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод», отриманих на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2007р. у кількості 22423190 штук простих іменних акцій, оціночною вартістю 25562582,00 грн. у власність держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області шляхом підписання акту прийому-передачі. Зобов’язано Депозитарну установу ТОВ фірму «Рівненський РКЦ» списати з рахунку у цінних паперах ТОВ - фірми «Енергоінвест» 22423190 штук простих іменних акцій ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод», що були предметом договору купівлі-продажу від 05.07.2007р. на рахунок у цінних паперах Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, після чого надати Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Рівненській області виписку з рахунку у цінних паперах, яка є підтвердженням права власності на зазначений пакет акцій. Дане судове рішення у частині передачі акцій у власність держави Україна в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області ТОВ - фірмою «Енергоінвест» було виконано. Про виконання даного рішення свідчить лист №20 від 04.08.2017р. від ТОВ фірми «Рівненський РКЦ» в якому зазначено, що проведено облікову операцію по списанню цінних паперів ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод» з рахунку позивача на рахунок відповідача у кількості 22423190 штук на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.06.2015р. Даний факт визнається і не заперечується відповідачем, про що свідчить викладене відповідачем у листі №11-002-04305 від 20.11.2017р.

13.11.2017р. позивачем вручено відповідачу Вимогу про повернення ТОВ фірмі «Енергоінвест» 25562582,00 грн. сплачених за пакет акцій ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод» шляхом безготівкового перерахунку коштів на вказаний розрахунковий рахунок у семиденний термін від дня пред’явлення вимоги.

У своєму листі - відповіді на пред’явлену вимогу №11-002-04305 від 20.11.2017р. відповідач послався на відсутність правового механізму повернення грошових коштів покупцям при розірванні договорів купівлі-продажу об’єктів приватизації та відмовив позивачу у поверненні грошових коштів сплачених останнім при купівлі пакету акцій ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод».

Вважаючи, що відповідач утримує майно позивача, а саме, грошові кошти сплачені останнім за пакет акцій ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод» у сумі 25562582,00 грн. без достатніх на те правових підстав, оскільки Договір купівлі-продажу пакета акцій відкритого акціонерного товариства «Рівненський радіотехнічний завод» за конкурсом від 05.01.2007р. розірвано за рішенням суду, а пакет придбаних позивачем акцій повернуто державі, позивач звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з відповідача зазначених грошових коштів у сумі 25562582,00 гривень.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, доповнень до апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Згідно положень ст.1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до приписів ч.2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже, системний аналіз положень частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 177, частини 1 статті 202, частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Розглядом матеріалів справи встановлено, що рішенням господарського суду Рівненської області від 27.06.2014р. у справі №918/1501/13, яке набрало законної сили, позовну заяву Фонду державного майна України по Рівненській області було задоволено, Договір купівлі-продажу пакета акцій відкритого акціонерного товариства «Рівненський радіотехнічний завод» за конкурсом від 05.01.2007р. розірвано. Рішенням господарського суду Рівненської області від 17.02.2015р. у справі №918/39/15, яке набрало законної сили, було зобов’язано ТОВ - фірму «Енергоінвест» повернути пакет акцій ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод», отриманих на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2007р. у кількості 22423190 штук простих іменних акцій, оціночною вартістю 25562582,00 грн. у власність держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області шляхом підписання акту прийому-передачі. Зобов’язано Депозитарну установу ТОВ фірму «Рівненський РКЦ» списати з рахунку у цінних паперах ТОВ - фірми «Енергоінвест» 22423190 штук простих іменних акцій ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод», що були предметом договору купівлі-продажу від 05.07.2007р. на рахунок у цінних паперах Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, після чого надати Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Рівненській області виписку з рахунку у цінних паперах, яка є підтвердженням права власності на зазначений пакет акцій. Дане судове рішення у частині передачі акцій у власність держави Україна в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області ТОВ - фірмою «Енергоінвест» було виконано. Про виконання даного рішення свідчить лист №20 від 04.08.2017р. від ТОВ фірми «Рівненський РКЦ» в якому зазначено, що проведено облікову операцію по списанню цінних паперів ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод» з рахунку позивача на рахунок відповідача у кількості 22423190 штук на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.06.2015р. Даний факт визнається і не заперечується відповідачем, про що свідчить викладене відповідачем у листі №11-002-04305 від 20.11.2017р.

З встановлених фактичних обставин справи можна зробити висновок, що відповідна правова підстава для утримання коштів, які були перераховані позивачем відповідачу, відпала.

Згідно положень ч.4 ст.653 Цивільного кодексу України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір купівлі-продажу пакета акцій відкритого акціонерного товариства «Рівненський радіотехнічний завод» за конкурсом від 05.01.2007р. був укладений у рамках дії та на виконання Закону України «Про державну програму приватизації» від 18.05.2000р. №1723-ІІІ, яким було затверджено Державну програму приватизації на 2000-2002 роки, яка була чинною до затвердження Законом України від 13.01.2012р. №4335-VI Державної програми приватизації на 2012-2014 роки.

Державна програма приватизації на 2000-2002 роки визначала основні цілі, пріоритети, завдання та способи приватизації державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим, та відчуження комунального майна, групи об'єктів, які підлягають приватизації, орієнтовні завдання щодо обсягів приватизації державного майна та надходження коштів від приватизації до Державного бюджету України та відповідні заходи щодо виконання цієї Програми (пункт 1 Загальних положень Програми).

Згідно пункту 133 Державної програми приватизації на 2000 - 2002 роки, затвердженої Законом України "Про державну програму приватизації", відповідно до якого у разі розірвання договорів купівлі-продажу об'єктів приватизації у зв'язку з невиконанням їх умов або визнання їх недійсними в судовому порядку, повернення покупцям коштів, сплачених за об'єкт приватизації, провадиться на підставі рішення суду з коштів позабюджетного Державного фонду приватизації або фонду приватизації Автономної Республіки Крим, отриманих від повторного продажу цих об'єктів у порядку, встановленому Фондом.

Отже, на момент укладення договору купівлі-продажу у позивача виникли певні права у випадку розірвання такого договору в силу спеціальних норм приватизаційного законодавства.

Відтак, у випадку розірвання приватизаційного договору позивач вправі, згідно з частиною 4 статті 653 ЦК України, вимагати повернення коштів, внесених ним за об'єкт приватизації після здійснення його перепродажу та отримання коштів за нього, оскільки спеціальні норми законодавства про приватизацію, чинні на момент укладення договору, передбачали такі права для покупців приватизованого об'єкта.

Апелянт зазначає, що Порядок повернення у державну власність об'єктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об'єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №32 від 18.01.2001р. та пункт 133 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, якими було визначено порядок повернення спірних коштів, на час розгляду справи втратив чинність, а нового порядку не затверджено. На думку відповідача, такі обставини є правовою підставою для відмови у задоволенні вимог про повернення спірних коштів.

Також відповідач повідомляє, що 07.03.2018р. набув чинності Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна" частиною 11 статті 26 якого передбачено, що порядок повернення в державну (комунальну) власність об'єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об'єктів затверджується Фондом державного майна України. Повернення покупцям коштів, сплачених за об'єкти приватизації, здійснюється у порядку, встановленому Фондом державного майна України, на підставі рішення суду з коштів, які надійшли від повторного продажу таких об'єктів (зменшених на суму збитків, неустойки, штрафів та будь-яких інших платежів, які належать до сплати покупцем згідно з цим Законом та/або договором купівлі-продажу), протягом п'яти робочих днів після надходження коштів від повторного продажу на рахунок державного органу приватизації. Повернення коштів покупцям здійснюється в сумі, отриманій державними органами приватизації в результаті повторного продажу об'єктів, але не може перевищувати суми, сплаченої покупцем під час попереднього продажу.

Позиція скаржника про те, що на час розгляду справи втратив чинність порядок повернення покупцям коштів, сплачених за об'єкти приватизації а нового порядку не затверджено, що на думку відповідача, такі обставини є правовою підставою для відмови у задоволенні вимог про повернення спірних коштів, є необгрунтованою з огляду на наступне.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006р. Європейський суд з прав людини визначив основні критерії, згідно з якими необхідно оцінювати дотримання вимог статті 1 Першого Протоколу до Конвенції у справах, що стосуються втручання в майнові права особи: чи мало місце втручання у майно в розумінні Конвенції; чи було втручання законним в контексті положень національного законодавства; чи переслідувало втручання мету, спрямовану на задоволення інтересів суспільства; чи було втручання у право власності справедливим, тобто чи було дотримано "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.

Подібні висновки щодо застосування статті 1 Першого Протоколу до Конвенції містять рішення у справах "Стретч проти Сполученого Королівства", "Рисовський проти України","Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Спорронг та Льонротт проти Швеції", "Беєлер проти Італії", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" тощо.

Колегія суддів дійшла висновку, що неповернення Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області на користь ТОВ – фірми «Енергоінвест» грошових коштів, які є предметом спору в межах даної справи, є порушенням прав, гарантованих Першим Протоколом, оскільки така бездіяльність державного органу не ґрунтується на нормах закону та не переслідує легітимної мети, спрямованої на захист інтересів суспільства, окремої особи чи держави, порушує баланс інтересів суспільства та особи, якій певні права було гарантовано законом. Особа не може нести весь тягар негативних наслідків, які спричинені бездіяльністю компетентних державних органів на затвердження процедури повернення з бюджету коштів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011р. у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер'їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010р., "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер'їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Бездіяльність держави щодо встановлення чіткого порядку повернення покупцям коштів, сплачених ними за об'єкти приватизації, у разі повернення цих об'єктів у державну власність не може бути правомірним виправданням відмови у реалізації фундаментального права особи мирно володіти своїм майном. Незважаючи на очевидність порушення принципу "належного урядування" в цій частині, дана проблема шляхом прийняття відповідного акта Кабінету Міністрів України вирішена не була.

Висновок Європейського суду з прав людини, викладений у рішенні "Щокін проти України" від 14.10.2010р., пунктом 56 якого, Європейський суд з прав людини, коментуючи можливість двозначного тлумачення норм матеріального права як на користь особи, так і на користь держави, вказав: "відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника".

Тому доводи відповідача з посиланням на відсутність певної процедури у національному законодавстві щодо повернення з бюджету грошових коштів первісному покупцю, за наявності правових підстав для такого повернення відповідно до спеціальних норм законодавства, які були чинними на момент укладення приватизаційної угоди, є необґрунтованими, порушують принципи справедливості, добросовісності та розумності у цивільному законодавстві та вимоги статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів звертає увагу, що в аналогічних спорах, Верховний Суд дійшов таких самих правових висновків, зокрема, у постановах від 07.05.2018р. у справі №921/512/17-г, від 04.05.2018р. у справі №927/468/17, від 15.02.2018р. у справі №904/5492/15, від 31.01.2018р. у справі №910/26276/15 та Верховний Суд України у постанові від 03.06.2015р. №6-100цс15.

З огляду на вищезазначене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що відповідач без достатніх на те правових підстав утримує майно позивача, а саме - грошові кошти сплачені останнім за пакет акцій ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод» у сумі 25562582,00 грн., оскільки Договір купівлі-продажу пакета акцій відкритого акціонерного товариства «Рівненський радіотехнічний завод» за конкурсом від 05.01.2007р. розірвано за рішенням суду, а пакет придбаних позивачем акцій останнім повернуто державі.

Згідно приписів статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Враховуючи положення статті 1212 Цивільного кодексу України, беручи до уваги висновки про застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду від 31.01.2018р. у справі №910/26276/15, від 15.02.2018р. у справі №904/5492/15, від 04.05.2018р. у справі №927/468/17, від 07.05.2018р. у справі №921/512/17-г, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позову ТОВ – фірми «Енергоінвест» у повному обсязі.

Разом з тим, згідно пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України "Про Фонд державного майна України" від 09.12.1991р. №4107-VI Фонд державного майна України здійснює повноваження власника державного майна, у тому числі корпоративних прав, у процесі приватизації та контролює діяльність підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Відповідно до пункту 1, абзацу 2 пункту 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Відтак, Фонд державного майна України може бути самостійним відповідачем у справі без залучення у справі Державної казначейської служби України (аналогічний висновок про застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 31.01.2018р. по справі №910/26276/15).

Органи Державної казначейської служби України є уповноваженим органом виконання на підставі виконавчого документу рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів (п.3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників).

Враховуючи те, що позивач на виконання умов договору купівлі-продажу сплатив кошти на рахунок Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, а також враховуючи те, що Фонд державного майна України може бути самостійним відповідачем у справі без залучення у справі Державної казначейської служби України, колегія суддів дійшла до висновку про правомірність стягнення з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області на користь позивача кошти, які були сплачені позивачем на виконання умов договору купівлі – продажу.

Посилання скаржника на відсутність на рахунках Регіонального відділення ФДМУ грошових коштів, що є предметом спору, не позбавляє його обов'язку щодо їх повернення позивачу, оскільки згідно з частиною 1 статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а відповідно до частини 2 статті 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Крім того, чинне законодавство не передбачає привілейованого становища держаних органів порівняно із іншими суб'єктами господарювання.

Щодо посилання апелянта на неправомірність відстрочення сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Звертаючись з позовною заявою, позивач подав до суду заяву про відстрочення сплати судового збору, в якій, посилаючись на приписи Конституції України, п.1 ст.8 Закону України "Про судовий збір" та позицію Європейського суду з прав людини з цього питання, просить відстрочити сплату судового збору до ухвалення рішення у даній справі у зв'язку із неповерненням станом на дату подання даної позовної заяви Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області позивачу грошових коштів у сумі 25562582,00 грн., що є дуже значними для позивача, оскільки позивач перебуває у скрутному фінансовому становищі і не здійснює будь-якої господарської діяльності. До зави додає копію податкової декларації з податку на прибуток за 2016 рік.

Враховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковану Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р., та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі"), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" судам було роз'яснено, що у розгляді питань, пов'язаних з відстроченням та розстроченням сплати судового збору, зменшенням його розміру або звільненням від його сплати (стаття 8 Закону) і застосуванням приписів Закону щодо пільг зі сплати судового збору (стаття 5 Закону) господарським судам слід враховувати таке.

Єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін.

Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі. Господарський суд вправі вчинити дії, про які йдеться у статті 8 Закону, і зі своєї ініціативи з наведенням в ухвалі відповідних мотивів.

У разі відстрочення або розстрочення сплати судового збору господарський суд повинен зазначити в ухвалі (про прийняття заяви чи скарги до провадження або в іншій) конкретний строк (строки) сплати судового збору, який (які) не може бути пізнішим за дату, на яку судом призначено розгляд заяви чи скарги. У разі перенесення цієї дати (в зв'язку з відкладенням розгляду справи або з інших причин) відповідно може бути продовжено й строк (строки), на які відстрочено або розстрочено сплату судового збору, про що господарським судом зазначається у відповідній ухвалі.

Якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

У разі коли господарським судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який з тих чи інших причин до прийняття рішення зі справи сплачено не було, а останнє прийнято на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у доход Державного бюджету України.

Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому порядку і розмірі (пункт 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Наведені в клопотанні доводи та додані до клопотання докази підтверджують те, що майновий стан позивача перешкоджав сплаті судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що може бути підставою для скасування або зміни рішення. Задоволення клопотання про відстрочення сплати судового збору жодним чином не призвело до неправильного вирішення справи.

Крім цього, апелянт вказує на неправомірну відмову у задоволенні заяви про відвід судді Марача В.В.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.39 ГПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Відвід - це процесуальний інститут, що містить умови, за яких особа не може брати участь у конкретній справі. Підстави відводу судді - це обставини, за наявності яких суддя не може брати участі в розгляді конкретної справи. Ці обставини можуть бути суб'єктивного характеру і стосуватися особистих зв’язків судді з особами, які беруть участь у справі, або його особистої поведінки щодо розгляду справи, чи об'єктивного характеру і стосуватися процесуального статусу судді у справі, яка розглядалася раніше.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суди здійснюють правосуддя самостійно. Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Статтею 7 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону.

Відповідно до п.1.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об'єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її позову в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч.1 ст.35 Господарського процесуального кодексу України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім'ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім'ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання, або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об'єктивності судді.

Згідно ч.3 ст.38 ГПК України, відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Водночас згідно ст.43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Як вбачається з матеріалів справи, на думку заявника, обставинами, що викликають сумнів у неупередженості судді Марача В.В. стало те, що суддя при розгляді справи діє упереджено, так як не задовольнив його клопотань про визнання дій ТОВ «Енергоінвест», що полягають у поданні до господарського суду Рівненської області двох позовних заяв до Регіонального відділення про стягнення 25562582 грн., зловживанням процесуальними правами, відмові у задоволенні заяв про колегіальний розгляд справи та про зупинення провадження у справі. Також зазначив, що 11.01.2018р. головуючим суддею Марачем В.В. озвучено передчасну позицію можливості стягнення спірних коштів з державного бюджету.

Щодо викладеного слід зазначити, що згідно з ч.1 ст.32 ГПК України визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених в частині другій статті 6 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ.

У п.п.17.1, 17.2, 17.4 пункту 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017р., що набрала чинності з 15.12.2017р., до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі; позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов'язковій реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду в день надходження документів; визначення судді або колегії суддів (судді-доповідача) для розгляду конкретної справи здійснюється: до приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність із цією редакцією Кодексу в частині порядку визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи, але не довше, ніж три місяці з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу, - за допомогою автоматизованої системи документообігу суду за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу; після приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність із цією редакцією Кодексу в частині порядку визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи - за допомогою автоматизованої системи документообігу суду за правилами, встановленими цією редакцією Кодексу.

За умовами ч.ч.1, 10 ст.33 ГПК України справи у судах першої інстанції розглядаються суддею одноособово, крім випадків, визначених цим Кодексом. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку наказного і спрощеного позовного провадження. Якщо справа має розглядатися суддею одноособово, але цим Кодексом передбачена можливість колегіального розгляду такої справи, питання про призначення колегіального розгляду вирішується до закінчення підготовчого засідання у справі (до початку розгляду справи, якщо підготовче засідання не проводиться) суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється ухвала.

Беручи до уваги вищенаведені процесуальні норми та підстави, на яких ґрунтується клопотання позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в його задоволенні, оскільки, заявником не доведено та не підтверджено належними доказами впливу позивача у даній справі на здійснення 27.12.2017р. автоматичного визначення складу суду для розгляду даної справи, не доведено необхідності колегіального розгляду справи та яким чином відмова у задоволенні клопотання про такий розгляд свідчить про неупередження судді, а також, частною 4 статті 35 ГПК України чітко встановлено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями чи діями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що наведені заявником доводи про відвід не ґрунтуються на положеннях ст.35 Господарського процесуального кодексу України, і в даному випадку відповідач лише надає переоцінку діям суду.

Конституційний Суд України в рішенні від 11.03.2011р. №2-рп/2011 "У справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідальності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України "Про Вищу раду юстиції" встановив, що надання оцінки вчинених суддею процесуальних дій до винесення ним остаточного рішення у справі є втручанням у здійснення правосуддя, що суперечить Конституції України.

Відтак, судом першої інстанції вірно встановлено, що викладені в заяві обставини, які на думку заявника ставлять під сумнів неупередженість судді Марача В.В., є безпідставними.

Таким чином, судом першої інстанції у задоволенні клопотання про відвід судді відмовлено правомірно.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В силу приписів ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на викладене, господарський суд Рівненської області дійшов вірного висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю - фірма "Енергоінвест" належними та допустимими доказами довело порушення його цивільних прав та інтересів зі сторони Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненської області та безпідставність утримання останнім грошових коштів позивача, а відтак вимоги ТОВ-фірми "Енергоінвест" є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, і, відповідно, такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов’язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи “Серявін та інші проти України”, “Пронін проти України”, “Кузнєцов та інші проти Російської Федерації” одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов’язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов’язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії”).

Доводи скаржника в апеляційній скарзі, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду не спростовують.

У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.275-280 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийнято у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.269, 270, 272, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області на рішення господарського суду Рівненської області від 27.03.2018р. у справі №918/926/17 – залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції – без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складений "20" грудня 2018 р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Коломис В.В.