ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.12.2018

Справа № 910/14636/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному провадженні справу

за позовом Приватного підприємства «Граніт-Гарант»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг Руно»

про стягнення боргу в сумі 165 603,13 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Граніт-Гарант» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг Руно» про стягнення боргу в сумі 165 603,13 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов’язань за Договором про надання охоронних послуг № 12 від 01.10.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/14636/18. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв’язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу – для подання відповіді на відзив.

20.11.2018 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідачем заявлено заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

14.12.2018 позивачем подано відповідь на відзив, до якого додано підписаний та погоджений сторонами у двосторонньому порядку Акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2016-09.10.2018, що на думку позивача свідчить про переривання перебігу строку позовної давності.

Розглянувши подані документи і матеріали, з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01 жовтня 2015 року між Приватним підприємством «Граніт-Гарант» (далі – охорона, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг Руно» (далі – замовник, відповідач) укладено Договір про надання охоронних послуг № 12 (далі – Договір), за умовами якого, замовник замовляє, а охорона надає охоронні послуги (далі – послуги), а саме приймає під охорону об’єкт, вказаний в дислокації (Додаток № 1 до даного Договору). Вид охорони – фізична охорона об’єктів. Система охорони об’єкту та дислокація постів визначаються охороною та узгоджуються з замовником.

Згідно з п. 3.1 Договору охорона надає послуги з першого дня чинності даного Договору, здійснюючи функцію нагляду за об’єктом, що охороняється.

Послуги з охорони і відповідальність охорони за них – настає після підписання двостороннього Акту приймання-передачі об’єкта під охорону, але не пізніше 10 днів з дня початку надання послуг (п. 3.4 Договору).

Згідно з п. 4.1 Договору загальна ціна Договору становить 235 935 грн. в т.ч. ПДВ (20%) щомісяця.

Відповідно до п. 4.2 Договору оплата замовником вартості послуг здійснюється щомісячно, в наступному порядку: передоплата в розмірі 50% від вартості послуг з 10 до 15 числа місяця в якому надаються послуги. Наступна частина оплати в розмірі 50% здійснюється з 01 до 05 числа наступного за місяцем, в якому надані послуги. Оплата здійснюється в безготівковому порядку, шляхом перерахування суми грошових коштів, визначених Договором, на поточний рахунок охорони, після попереднього надання охороною рахунку для здійснення оплати або без такого.

Пунктом 7.1 Договору узгоджено, що факт надання замовнику послуг підтверджується чинністю даного Договору.

У відповідності до п. 7.2 Договору охорона складає та надає, не пізніше останнього числа календарного місяця, в якому надані послуги замовнику, до підпису акт приймання-передачі наданих послуг. Замовник повинен підписати Акт приймання-передачі наданих послуг відповідно до умов даного Договору – не пізніше п’ятого числа місяця, наступного за звітним.

Згідно з п. 7.3 Договору в разі обґрунтованих зауважень до охорони, які можуть потягнути за собою питання вартості наданих послуг, замовник, зобов’язаний не пізніше п’яти календарних днів з дня виявлення названих зауважень, письмово заявити про них охороні.

В разі надання замовником письмової заяви з зауваженнями, охорона розглядає її, і в десятиденний термін з дня її надходження надсилає на адресу замовника відповідь (п. 7.4 Договору).

Відповідно до п. 7.5 Договору не підписання акту прийому-передачі наданих послуг замовником, не підтверджує факту не надання послуг за звітний період.

Договір набуває чинності з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі об’єкта під охорону і діє до 31.12.2016 (п. 15.1 Договору).

Додатком № 1 до Договору сторонами узгоджено дислокацію об’єктів.

01.08.2016 сторонами складено та підписано Акт зняття постів з охорони, згідно з яким, сторонами погоджено припинення дії Договору в частині об’єктів в с. Ганнопіль, Славутского району, Хмельницької області.

07.09.2017 сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, відповідно до якої, сторони дійшли згоди вважати Договір розірваним з 01.10.2017.

Як зазначає позивач, ПП «Граніт-Гарант» взяті на себе зобов’язання за Договором у виконав належним чином, надавши відповідачу послуги з охорони, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов‘язань за договором, оплату отриманих послуг своєчасно та у повному обсязі не здійснив, в зв’язку з чим виникла заборгованість в сумі 133 000 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, зобов`язання в силу вимог ст. 525,526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами підписано без зауважень та заперечень Акти наданих послуг № 71 від 30.10.2015 на суму 165 154,84 коп., № 77 від 30.11.2015 на суму 133 186,66 грн., № 82 від 31.12.2015 на суму 105 000 грн., № 7 від 31.01.2016 на суму 107 800 грн., № 13 від 29.02.2016 на суму 77 893 грн., № 18 від 31.03.2016 на суму 67 900 грн., № 29 від 30.04.2016 на суму 73 500 грн., № 39 від 31.05.2016 на суму 109 000 грн.. № 57 від 29.07.2016 на суму 105 000 грн., № 69 від 31.08.2016 на суму 105 000 грн., № 70 від 31.08.2016 на суму 41 000 грн., № 80 від 30.09.2016 на суму 41 800 грн., № 89 від 31.10.2016 на суму 37 000 грн., № 103, від 30.11.2016 на суму 37 000 грн., № 115 від 30.12.2016 на суму 37 000 грн., № 3 від 31.01.2017 на суму 45 000 грн., № 19 від 28.02.2017 на суму 45 000 грн., № 30 від 31.03.2017 на суму 45 000 грн., № 38 від 30.04.2017 на суму 45 000 грн., № 54 від 31.05.2017 на суму 45 000 грн., № 64 від 30.06.2017 на суму 40 000 грн., № 73 від 31.07.2017 на суму 45 000 грн., № 82 від 31.08.2017 на суму 45 000 грн., № 90 від 30.09.2017 на суму 45 000 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 4.2 Договору оплата замовником вартості послуг здійснюється щомісячно, в наступному порядку: передоплата в розмірі 50% від вартості послуг з 10 до 15 числа місяця в якому надаються послуги. Наступна частина оплати в розмірі 50% здійснюється з 01 до 05 числа наступного за місяцем, в якому надані послуги. Оплата здійснюється в безготівковому порядку, шляхом перерахування суми грошових коштів, визначених Договором, на поточний рахунок охорони, після попереднього надання охороною рахунку для здійснення оплати або без такого.

Як зазначає позивач, послуги за грудень 2016 не оплачені відповідачем у сумі 37 000 грн., за липень 2017 року у сумі 6 000 грн., за серпень 2017 року у сумі 45 000 грн. та за вересень 2017 року у сумі 45 000 грн.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів на підтвердження сплати заборгованості за отримані послуги з охорони в повному обсязі, в тому числі станом на час розгляду справи в суді, до матеріалів справи не надано.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманих послуг з охорони, підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 133 000 грн.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 13 189,17 грн., 3 % річних в розмірі 5 134,60 грн. та інфляційні втрати в розмірі 14 279,36 грн.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

За умовами пункту 9.1 Договору у випадку несвоєчасної (неповної) оплати за охорону об’єкта, нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми простроченої плати за кожен день прострочення платежу.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вбачається з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру пені, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 13 189,17 грн.

Водночас суд враховує подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності, у зв’язку з чим зазначає наступне.

Згідно із статтею 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.1 п.2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Разом із тим положеннями частини шостої статті 232 ГК передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Таким чином, положення глави 19 ЦК про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених частиною шостою статті 232 ГК, а тому:

1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;

2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення статті 266, частини другої статті 258 ЦК про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 3-1217гс-16 від 08.02.2017.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку пені, позивач здійснює нарахування пені на суму наданих послуг за липень 2017 року, починаючи з 06.08.2017, за серпень 2017 року починаючи з 16.08.2017, за вересень 2017 року, починаючи з 16.09.2017.

В свою чергу, як вбачається з позовної заяви позивача, означена заява була направлена позивачем засобами поштового зв’язку 30.10.2018.

При цьому, частиною 7 ст. 116 ГПК України унормовано, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв'язку.

Відтак, річний строк для нарахування пені складає період з 30.10.2017 по 30.10.2018.

Позивач, в свою чергу, зазначає, що перебіг позовної давності за вимогою про стягнення пені був перерваний, з огляду на визнання відповідачем свого боргу у листі від 07.09.2017 № 070917/01.

З наявного у матеріалах справи Листа відповідача № 070917/01 від 07.09.2017, адресованому позивачу, вбачається, що відповідач зобов’язувався погасити заборгованість за Договором.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно з п. 4.4.1 Постанови № 10 у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій. Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Будь-яких посилань на визнання як пені, так і інших похідних вимог, означений лист не містить, а відтак суд відхиляє посилання позивача на переривання строку позовної давності.

З огляду на викладене, здійснені позивачем нарахування пені на суму наданих послуг за липень, серпень, вересень у період до 30.10.2017, здійснені поза межами річного строку.

Відтак, з урахування пропуску строку позовної давності, судом встановлено, що з відповідача підлягає стягненню пеня в сумі 8 342,78 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат за заявлений позивачем період, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних в розмірі 5 134,60 грн. та інфляційні втрати в розмірі 14 279,36 грн.

Водночас, суд враховує здійснену відповідачем заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» N 14 від 17 грудня 2013 року до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Пунктом 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» N 14 від 17 грудня 2013 року визначено, що до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права кредитора у зв’язку із обезцінюванням коштів. Проценти річних та інфляційні втрати є наслідком прострочення основного боргу і їх слід розглядати як самостійні негативні наслідки прострочення боржника, застосування яких може мати місце за вимогою кредитора.

Отже, вони є додатковими вимогами, які можуть бути пред’явлені боржнику за весь період існування боргу, і стосовно яких, відповідно, здійснюється самостійний перебіг позовної давності. До даних вимог застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Як вбачається з заявлених позовних вимог, позивач здійснює нарахування 3% річних на суму наданих послуг за грудень 2016 року з 15.12.2016, за липень 2017 року, починаючи з 05.08.2017, за серпень 2017 року починаючи з 15.08.2017, за вересень 2017 року, починаючи з 15.09.2017.

В свою чергу, нарахування інфляційних втрат позивач здійснює на суму наданих послуг за грудень 2016 року з січня 2017, за липень 2017 року, починаючи з серпня 2017, за серпень 2017 року починаючи з вересня 2017, за вересень 2017 року, починаючи з жовтня 2017.

В свою чергу до суду позивач звернувся з позовом 30.10.2018.

Таким чином, трирічний строк для нарахування 3% річних та інфляційних втрат складає період з 30.10.2015 по 30.10.2018.

Таким чином, позивачем здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат в межах строку позовної давності.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов’язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 – 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг Руно» (04116, м. Київ, вул. Шулявська, будинок 7; ідентифікаційний код: 32736177) на користь Приватного підприємства «Граніт-Гарант» (46023, м. Тернопіль, вул. 15 Квітня, буд. 6; ідентифікаційний код: 39324071) заборгованість в розмірі 133 000 (сто тридцять три тисячі) грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 5 134 (п’ять тисяч сто тридцять чотири) грн. 60 коп., інфляційні втрати в розмірі 14 279 (чотирнадцять тисяч двісті сімдесят дев’ять) грн. 36 коп., пеню в розмірі 8 342 (вісім тисяч триста сорок дві) грн. 78 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 409 (дві тисячі чотириста дев’ять) грн. 54 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 256 та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено: 21.12.2018.

Суддя О.А. Грєхова