ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2018 року м.Дніпро Справа № 908/2609/17

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А.(доповідач)

суддів: Чередка А.Є., Паруснікова Ю.Б.

секретар судового засідання: Мудрак О.М.

представники сторін:

від позивача: Науменко С.Б., ордер серія ДП №1619/000041 від 13.11.2018 р., адвокат;

від відповідача-2: Алюніна О.О., довіреність №285 від 05.09.2018 р., адвокат;

інші представники сторін не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "ВТБ БАНК" на ухвалу господарського суду Запорізької області від 14.08.2018 року у справі №908/2609/17

за позовом: ліквідатора Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" Букрєєва І.І.

до відповідача-1: Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

до відповідача-2: Публічного акціонерного товариства "ВТБ БАНК"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Легеда Микола Миколайович

про визнання прилюдних торгів недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 21.08.2018 року у справі №908/2609/17 позов задоволено повністю.

Визнано прилюдні торги з реалізації нерухомого майна - будівлі дошкільної установи № 1 "Журавлик", загальною площею 2592,1 кв.м., місцезнаходження: Львівська область, місто Дрогобич, вулиця Михайла Грушевського, будинок 9, проведені в рамках виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Львівської області від 25 листопада 2013 року, виданого на виконання рішення господарського суду Львівської області від 10 червня 2013 року у справі №914/171/13, недійсними.

Визнано недійсним Свідоцтво про право власності публічного акціонерного товариства "ВТБ БАНК" на нерухоме майно - будівлю дошкільної установи № 1 "Журавлик", загальною площею 2592,1 кв.м., місцезнаходження: Львівська область, місто Дрогобич, вулиця Михайла Грушевського, будинок 9, яке оформлене на підставі Акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки № 41103649/14 від 04 жовтня 2017 року.

Зобов'язано державного реєстратора скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 37805537 від 27 жовтня 2017 року щодо державної реєстрації за публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" права власності на будівлю дошкільної установи № 1 "Журавлик", загальною площею 2592,1 кв.м., місцезнаходження: Львівська область, місто Дрогобич, вулиця Михайла Грушевського, будинок 9 (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 23052562).

Зобов'язано державного реєстратора відновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" згідно свідоцтва про право власності САС 295286, 21.12.2010 року, виданого Виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради замість реєстраційного посвідчення від 23.07.2002 року № 292 на будівлю дошкільної установи № 1 "Журавлик", загальною площею 2592,1 кв.м., місцезнаходження: Львівська область, місто Дрогобич, вулиця Михайла Грушевського, будинок 9.

Проведено розподіл судових витрат по справі.

Ухвала мотивована тим, що:

- реалізація нерухомого майна позивача на прилюдних торгах відбулася в межах виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Львівської області від 25.11.2013 року на примусове виконання рішення господарського суду Львівської області від 10.06.2013 року у справі №914/171/13 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" (Боржник) заборгованості за кредитним договором №ВКЛ 88/10 від 17.05.2010 року у розмірі 21 928 743,47 грн.

- зазначений наказ стосується тільки примусового стягнення грошових коштів - заборгованості боржника за кредитним договором, не стосується звернення стягнення на нерухоме майно, тим більше, на майно як на "Предмет іпотеки".

- в рамках виконавчого провадження і в процесі торгів нерухомому майну статус "Предмет іпотеки" присвоєно необґрунтовано.

Суд зазначив, що реалізоване нерухоме майно дійсно мало статус "Предмет іпотеки", але в рамках іншого виконавчого провадження, відкритого на виконання іншого рішення господарського суду Львівської області (справа №914/172/13) за позовом Банку до боржника про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Виконавчий лист відносно звернення стягнення на нерухоме майно, як на "Предмет іпотеки" - наказ господарського суду Львівської області № 914/172/13 від 26.11.2013 року був повернутий державним виконавцем Банку на його вимогу (підстава - заява Банку вих. №8835/17 від 07.04.2017 року про повернення виконавчого документу без виконання), про що державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 15.06.2017 року.

Не погодившись з ухвалою, відповідач-2 звернувся з апеляційною скаргою до Донецького апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Запорізької області від 14.08.2018 року у даній справі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт посилається на неналежну оцінку судом доказів у справі, зокрема наявності у боржника кредитних зобов'язань згідно кредитного договору від 17.05.2010 року №88/10, виконання якого забезпечено іпотекою спірного майна.

Апелянт зазначав, що суд при винесенні оскаржуваної ухвали не врахував, що на виконанні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало декілька виконавчих проваджень щодо боржника - Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів". Звернення державним виконавцем стягнення на майно боржника апелянт вважає правомірним, оскільки йому передувало вжиття державним виконавцем заходів щодо виявлення грошових коштів та рухомого майна боржника з метою звернення стягнення на них в першу чергу. Такого майна виявлено не було. Однак дані обставини суд проігнорував.

Також суд, на думку апелянта, проігнорував норми чинного законодавства, якими встановлено виключну підсудність даного спору - ст.48 Закону України "Про іпотеку", порушив вимоги ст.261 Цивільного кодексу України щодо застосування строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем-2.

Банк вказує, що боржник, як сторона виконавчого провадження був обізнаний щодо дій державного виконавця, йому було направлено листи щодо реалізації предмету іпотеки і відповідно до ст.48 Закону України "Про іпотеку" ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" був вправі оскаржити результати прилюдних торгів протягом трьох місяців в суді за місцем знаходження нерухомого майна.

Апелянт також зазначає, що суд проігнорував доводи Банку щодо передачі арештованого майна на відповідальне зберігання боржнику, не зазначив, які інтереси та права боржника порушено проведеними торгами.

Також в апеляційній скарзі відповідач-2 зазначає положення ч.7 ст.51 Закону України "Про виконавче провадження" та ч.1 ст.49 Закону України "Про іпотеку", які, на його думку, також підтверджують правомірність дій державного виконавця.

Просив скасувати оскаржувану ним ухвалу господарського суду.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 13.09.2018 року у справі № 908/2609/17 було поновлено строк для подачі апеляційної скарги АТ "ВТБ БАНК" на ухвалу господарського суду Запорізької області від 14.08.2018 року, відкрито провадження, зобов'язано учасників справи у строк до 28.09.2018 року надати відзиви на апеляційну скаргу.

Указом Президента України від 29.12.2017 року № 454/2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" ліквідовано Дніпропетровський апеляційний господарський суд та Донецький апеляційний господарський суд; утворено Центральний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, з місцезнаходженням у місті Дніпрі.

03.10.2018 року розпочав роботу Центральний апеляційний господарський суд.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.

Відповідно до ч. ч. 5, 7 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 23.10.2018 року справу № 908/2609/17 було прийнято до свого провадження. Розгляд апеляційної скарги призначено на 13.11.2018 року.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.11.2018 року справу № 908/2609/17 було відкладено на 29.11.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ліквідатора Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" заперечував проти доводів скаржника. Зазначав на правомірність висновків оскаржуваної ухвали.

Просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу господарського суду Запорізької області від 21.08.2018 року у даній справі без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідач-1, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Легеда М.М. відзив на апеляційну скаргу не надали, участь повноважних представників у судове засідання не забезпечили, про час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні представник апелянта заявив клопотання про витребування матеріалів виконавчого провадження для огляду у судовому засіданні.

Колегія суддів в задоволенні клопотання вважає за необхідне відмовити, оскільки матеріали справи дозволяють визначитися щодо законності оскаржуваного рішення на підставі доказів, що були предметом дослідження у суді першої інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апелянта з огляду на наступне:

Відповідно до ч.1-3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, ліквідатор Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" Букрєєв І.І. в межах справи №908/2609/17 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів", звернувся з позовом про визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації належного боржнику нерухомого майна: будівлі дошкільної установи № 1 "Журавлик", загальною площею 2592,1 кв.м., місцезнаходження: Львівська область, місто Дрогобич, вулиця Михайла Грушевського, будинок 9.

Правовими підставами заявлених вимог позивач зазначив ст. ст. 46, 52, 56, 57, 58 Закону України "Про виконавче провадження", п. 5 розділу 2 "Порядку реалізації арештованого майна", затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №2831/5 від 29.09.2016 року.

Щодо доводів Банку про порушення судом першої інстанції вимог процесуального законодавства щодо підсудності заявленого ліквідатором позову.

Банк вважає, що даний спір мав розглядатися за правилами загального позовного провадження та з дотриманням вимог ГПК України про виключну підсудність, а саме: за місцезнаходженням спірного майна. Тобто, на думку Банку ліквідатор ПАТ Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" мав звертатися з відповідним позовом виключно до господарського суду Львівської області, оскільки спірне майно знаходиться у м. Дрогобич Львівської області.

Частиною 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Наведена норма кореспондується з положеннями п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, згідно якого господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Верховний Суд України у постанові №16/047 від 13.04.2016 року у справі №908/4804/14 зазначив, що системний аналіз положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора (частина перша статті 20 Закону); за позовом розпорядника майна (частина дев'ята статті 22 Закону); за заявою комітету кредиторів (частина восьма статті 26 Закону); за заявою керуючого санацією (частина п'ята статті 28 Закону); за заявою ліквідатора (частина друга статті 41 Закону).

В постанові Вищого господарського суду України від 16.05.2017 року у справі № 916/1808/16 викладено висновок про те, що спір про визнання недійсним будь-якого правочину з метою повернення майна боржника до ліквідаційної маси належить до виключної підсудності господарського суду в межах провадження у справі про банкрутство.

У постанові від 06.04.2018 року у справі № 925/1874/13 Верховний Суд, переглядаючи постанову Вищого господарського суду України від 19.10.2017 року з підстав неоднакового застосування ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство, п. 7 ч. 1 ст. 12 та ч. З, ч. 10 ст. 16 ГПК України в редакції до 15.12.2017 року (положення яких відповідають п. 8 ч. 1 ст. 20 та ч. З, ч. 9 ст. 30 ГПК України в чинній редакції-), дійшов таких висновків:

"Системний аналіз положень Закону банкрутство дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

Спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні у процесі розгляду справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.

За умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону про банкрутство, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення усього майна боржника до ліквідаційної маси (в тому числі майна, яке безпідставно вибуло з права власності банк рута), для забезпечення повного або часткового задоволення вимог кредиторів та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Концентрація спорів про витребування майна банкрута у добросовісного набувача або з чужого незаконного володіння у межах справи про банкрутство забезпечить реалізацію контролю суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, за діяльністю боржника є ефективним засобом юридичного захисту прав як банкрута, так і кредиторів та узгоджується з приписами ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство, п. 7 ч. 1 ст. 12, ч. З, ч. 10 ст. 16 ГПК України.

Таким чином, спори про витребування майна боржником від третьої особи слід розглядати у межах справи про банкрутство, навіть якщо такий позов було заявлено боржником. Вищевказана правова позиція Верховного Суду позбавить можливості недобросовісних осіб та суди в їхніх інтересах штучно змінювати підсудність таких спорів шляхом застосування норм про виключну підсудність за місцезнаходженням майна, адже висновки щодо застосування норм права Верховного Суду є обов'язковими згідно зі ст. 302 ГПК України".

Також, у постанові від 19.06.2018 року у справі № 908/4057/14 Верховний Суд дійшов однозначного висновку про те, що спір, який стосується наслідків реалізації майна боржника, не підлягає вирішенню судом в порядку окремого позовного провадження, а повинен розглядатись в межах справи про банкрутство, з метою реалізації принципу судового нагляду у відносинах неплатоспроможності та банкрутства за для більш ефективного захисту прав та законних інтересів кредиторів.

В вищезгаданій постанові від 19.06.2018 р. у справі № 908/4057/14, залишаючи в силі постанову апеляційного господарського суду, якою скасовано рішення місцевого господарського суду та справу за позовом Товариства до органу ДВС, Державної казначейської служби України про стягнення збитків передано до місцевого господарського суду для розгляду по суті спору в межах справи про банкрутство Товариства, Верховний Суд виходив з такого:

"Поряд з іншими принципами правового регулювання відносин неплатоспроможності (галузевих принципів), суттєве значення має й принцип судового нагляду у відносинах неплатоспроможності та банкрутства, який розпочинається з призначення розпорядника майна чи ліквідатора банкрута.

Ліквідатор у справі про банкрутство має самостійний статус як особа, що за рішенням суду зобов'язана належним чином виконувати свої повноваження в ході ліквідаційної процедури, зокрема ті, що направлені на формування ліквідаційної маси боржника та задоволення вимог кредиторів.

Перш за все, наведений вище принцип полягає у нагляді за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об'єктів конкурсної маси, а також інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів тощо. Суд у справі про банкрутство повинен сам приймати рішення стосовно виду та інтенсивності нагляду з урахуванням процедури провадження, особи боржника та арбітражного керуючого, а також інших обставин справи.

На більш ефективну реалізацію вказаного принципу, направлені й приписи процесуального Закону, зокрема статті 12, 16 ГПК України в редакції, чинної до 15.12.2017року, статті 20, 30 ГПК України редакції чинної з 15.12.2017року.

Означений принцип та механізм його застосування також відстежується у приписах Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону від 14.05.1992 р. №2343-ХІІ), проте нормативне своє відтворення він набув в редакції Закону від 22.12.2011 p. №4212-VI (стаття 10 Закону).

Виходячи з вимог частини дев'ятої статті 16 ГПК України (виключна підсудність справ) в редакції, що діяла на момент звернення ліквідатора Товариства до суду з даним позовом, справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів".

Серед іншого Верховний Суд, обґрунтовуючи виключну підсудність таких спорів саме судам, в провадженні яких перебуває справа про банкрутство, вказав також, що у пункті 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ССПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом".

Оскільки спір у вищезгаданій справі про стягнення на користь Товариства (банкрута) грошових коштів в рахунок відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органу ДВС в процесі реалізації майна Товариства, що підтверджено судовими рішеннями, стосується наслідків реалізації майна банкрута під час провадження у справі про банкрутство поза межами її процедур, а вимоги ліквідатора Товариства у вказаному спорі безпосередньо направлені на реалізацію визначених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" повноважень, Верховний Суд визнав правомірним висновок апеляційного господарського суду, що даний спір не підлягає вирішенню судом в порядку окремого позовного провадження, а повинен розглядатись в межах справи про банкрутство Товариства, з урахуванням матеріалів та обставин справи, з метою реалізації принципу судового нагляду у відносинах неплатоспроможності та банкрутства задля більш ефективного захисту прав та законних інтересів кредиторів.

Суд першої інстанції правильно встановив, що спір у оскаржуваній справі - спір про захист права власності боржника, визнання недійсним правочину щодо майна боржника (прилюдних торгів) - підлягає розгляду саме в межах справи про банкрутство боржника, без порушення нової справи.

Таким чином, доводи апелянта в цій частині апеляційної скарги неправомірні, висновок оскаржуваної ухвали в частині визначення підсудності спору не спростовують.

Доводи скаржника по суті позовних вимог також є необґрунтованими.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на виконання наказу господарського суду Львівської області від 25.11.2013 року у справі №914/174/13 про стягнення з ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" на користь ПАТ "ВТБ БАНК" грошових коштів, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Семко Б.О. 05.12.2013 року було відкрите виконавче провадження (том 1 а.с.18-19).

Також встановлено колегією суддів, що на виконанні відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби України перебував наказ господарського суду Львівської області від 26.11.2013 року у справі №914/172/13 про звернення стягнення на користь ПАТ "ВТБ БАНК" на предмет іпотеки, де серед іншого майна зазначено: будівлі дошкільної установи № 1 "Журавлик", загальною площею 2592,1 кв.м., місцезнаходження: Львівська область, місто Дрогобич, вулиця Михайла Грушевського, будинок 9.

Зазначений виконавчий документ повернуто стягувачу згідно постанови державного виконавця від 15.06.2017 року на підставі заяви Банку (том 1 а.с.20-24).

Встановлено, що 04.10.2017 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Тертичною В.В. при примусовому виконанні наказу господарського суду Львівської області від 25.11.2013 року про стягнення з ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" на користь ПАТ "ВТБ БАНК" грошових коштів у розмірі 21928743,47 грн. та судового збору 63844,59 грн., була проведена реалізація нерухомого майна боржника - будівлі дошкільної установи № 1 "Журавлик", загальною площею 2592,1 кв.м., місцезнаходження: Львівська область, місто Дрогобич, вулиця Михайла Грушевського, будинок 9 (том 1 а.с.34-36).

З акту №41103649/14 від 04.10.2017 року про реалізацію предмета іпотеки, вбачається, що спірне майно реалізовано як предмет іпотеки відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2831/5.

В акті зазначено, що торги не відбулися у зв'язку з відсутністю учасників допущених торгів, проте відповідно до ст.49 Закону України "Про іпотеку" Банк (стягувач), виявив бажання придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна.

27.10.2017 року держаний реєстратор - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Легеда М.М. оформив Свідоцтво про право власності Публічного акціонерного товариства "ВТБ БАНК" (місцезнаходження: 01004, місто Київ, бульвар Шевченка/вулиця Пушкінська, будинок 8/26, ідентифікаційний код 14359319), на об'єкт нерухомого майна - будівлю дошкільної установи № 1 "Журавлик", загальною площею 2592,1 кв.м., місцезнаходження: Львівська область, місто Дрогобич, вулиця Михайла Грушевського, будинок 9 і зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення № 37805537 від 27.10.2017 року державну реєстрацію права власності Банку на нерухоме майно (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 23052562) (том 1 а.с.13).

Як зазначено вище, на час проведення торгів на виконанні державного виконавця перебував один виконавчий документ - наказ господарського суду Львівської області від 25.11.2013 року у справі №914/174/13 про стягнення з ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" на користь ПАТ "ВТБ БАНК" грошових коштів.

Відповідно до розділу VII Закону України "Про виконавче провадження" (надалі - Закон) передбачено порядок звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до ч.1 ст.48 вказаного Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до ч.7 ст.51 Закону примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

У даній справі встановлено, що спірне майно є предметом іпотеки, що вбачається з наказу господарського суду Львівської області від 26.11.2013 року у справі 914/172/13. Вказана обставина сторонами не заперечується.

Однак у державного виконавця не було підстав для реалізації згаданого майна як іпотечного, з огляду на те, що норми Закону України "Про іпотеку" передбачають певні особливості звернення стягнення на предмет іпотеки та передачі іпотечного майна іпотекодержателю.

Виходячи з норм права, які зазначені державним виконавцем в акті про реалізацію предмета іпотеки, фактичних обставин, встановлених судом, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ст.41 Закону України "Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього закону.

У даному випадку реалізація предмету іпотеки відбулася безпідставно та всупереч вимогам ст. 41 Закону України "Про іпотеку", оскільки рішення суду про звернення стягнення на іпотечне майно на виконанні державного виконавця на час проведення торгів не перебувало.

Тому державний виконавець повинен був провести реалізацію майна відповідно до положень розділу VII Закону України "Про виконавче провадження", з проведенням оцінки майна (у разі відсутності взаємної згоди сторін виконавчого провадження щодо вартості майна боржника), VII Закону України "Про виконавче провадження" та з дотриманням вимог ст.61 вказаного Закону щодо порядку реалізації майна, на яке звернено стягнення.

При проведенні реалізації майна Банку державний виконавець застосував положення ст.49 Закону України "Про іпотеку", яка не підлягала застосуванню.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність проведених торгів.

Позовні вимоги ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" щодо визнання недійсним Свідоцтва про право власності Публічного акціонерного товариства "ВТБ БАНК" на спірне нерухоме майно, зобов'язання державного реєстратора скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 37805537 від 27.10.2017 року відомості щодо реєстрації за відповідачем-2 права власності є похідними від вимоги про визнання прилюдних торгів недійсними.

Тому їх задоволення є також правомірним.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів вважає також необхідним зазначити, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV(3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" no. 4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. ст. 73, 77 Господарського процесуального кодексу України).

Оскільки відповідач-2 при розгляді апеляційної скарги не спростував висновки оскаржуваного ним судового рішення, скарга є недоведеною і задоволенню не підлягає.

Ухвалу суду слід залишити без змін, а витрати за розгляд апеляційної скарги слід віднести на скаржника відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 271, 275, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "ВТБ БАНК" залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Запорізької області від 21.08.2018 року у справі №908/2609/17 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "ВТБ БАНК".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя А.Є. Чередко

Суддя Ю.Б. Парусніков

Повний текст ухвали складено 26.12.2018 року.