ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року Справа № 903/445/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р. , суддя Грязнов В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Оснастка" на рішення господарського суду Волинської області від 18.09.2018 у справі №903/445/18, ухвалене суддею Дем'як В.М., повний текст складено 25.09.2018

за позовом Публічного акціонерного товариства "Оснастка"

до Фізичної особи-підприємця Косаря Володимира Вікторовича

про стягнення 20 182,87 грн.

Публічне акціонерне товариство Оснастка звернулося до господарського суду Волинської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Косаря Володимира Вікторовича про стягнення 20182,87 грн. з них: 16791, 84 грн. заборгованості з орендної плати, 2484,27грн. - 30% річних, та 906,76 грн. - пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору оренди частини стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям за №10-10/16 від 01.01.2016р.

Рішенням господарського суду Волинської області від 18 вересня 2018 року у справі №903/445/18 відмовлено у позові Публічному акціонерному товариству "Оснастка" про стягнення 20 182,87 грн. згідно договору оренди.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що строк дії договору оренди частини стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям за №10-10/16 від 01.01.2016р. закінчився 31.12.2016р. добровільно сторонами про, що свідчить погодження викладено у формі визначеній у п. 4.2 даного договору оренди. Відтак, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача орендної плати за період з березня по травень 2017р., тобто коли договір закінчився свою дію.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "Оснастка" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 18 вересня 2018 року по справі №903/445/18 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апелянт вважає рішення незаконним, оскільки прийняте з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, а отже є таким, що підлягає скасуванню. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що пунктом 10.1. договору оренди №10-10/16 від 01.01.2016р. визначено, що договір оренди розірванню в односторонньому порядку не підлягає. Тобто, цим пунктом договору оренди не передбачено розірвання договору в односторонньому порядку за бажанням Орендаря без згоди на це Орендодавця, тому відсутні правові підстави вважати що договірні відносини між сторонами припинились з 1 січня 2017 року, з моменту отримання орендодавцем пропозиції про розірвання договору.

Крім того, приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вказує на лист позивача №10/400 від 17.11.2016 року про пропозицію розірвання договору оренди з 01.01.2017р. Проте, не звертає увагу на те, що дана пропозиція була надіслана відповідачеві разом з угодою про розірвання договору у звязку з тим, що орендар не вносить орендну плату за користування орендованим майном. Дана угода не була підписана відповідачем.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06 листопада 2018 року у справі №903/445/18 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Оснастка" на рішення господарського суду Волинської області від 18 вересня 2018 року у справі №903/445/18 та запропоновано відповідачу, у строк до 21 листопада 2018 року надати до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання позивачу в порядку частин 2, 4 статті 263 ГПК України.

Від відповідача Фізичної особи-підприємця Косаря Володимира Вікторовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.

Відповідно до абзацу 1 частини 10 статті 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абзацу 2 частини 10 статті 270 ГПК України).

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Оснастка" на рішення господарського суду Волинської області від 18 вересня 2018 року у справі №903/445/18 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши надану юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.01.2016р. між ВАТ "Оснастка" (орендодавець, позивач) та підприємцем Косарем В.В. (орендар, відповідач) укладено договір №10-10/16 на виконання якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове володіння частину стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям для заняття підприємницькою діяльністю. Обєкт оренди знаходиться за адресою вул. Луцька, 25, загальна площа частини стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям, що орендується становить 180,0 кв.м.. Стан частини стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям, що передається в орендне користування, визначений в акті прийому-передачі.

Згідно п. 2.1 до договору оренди сторони визначили, що частина стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям, що орендується, надається орендарю для розміщення павільйону шиномонтажу.

Пунктом 3.1 договору сторони встановили, що приміщення, що орендується, вважається переданим орендарю з моменту підписання акту прийому-передачі.

Згідно п. 4.1. договору термін дії договору оренди встановлюється з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р.

Відповідно до п. 4.2 договору передбачено, що у разі коли за місяць до закінчення дії договору однієї із сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається продовженим на аналогічній термін.

Згідно п. 5.2 договору орендна плата здійснюється грошовими коштами на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 5 числа поточного місяця.

Пунктом 8.2. договору, орендодавець (орендар) зобовязаний за 14 днів попередити орендаря (орендодавця) про припинення дії договору оренди. В цей же термін, орендар зобовязаний звільнити приміщення від власного майна, обладнання і т.і.

У момент підписання акта прийому-передачі, орендар підписує акт звірки взаємних розрахунків з орендодавцем. Наявність перелічених вище документів, підтверджують факт закінчення терміну дії договору. (п. 8.3. договору)

Відповідно до п.9.1 договору оренди орендар несе наступну відповідальність за даним договором у випадку прострочення по сплаті орендних платежів нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент проведення розрахунків та 30% річних від простроченої суми за кожен день прострочення.

Згідно п.10.1. даний договір розірванню в односторонньому порядку не підлягає, за винятком випадків, коли одна із сторін систематично порушує умови договору та свої зобовязання.

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

1 березня 2016 року між Відкритим акціонерним товариством Оснастка та Фізичною особою - підприємцем Косарем Володимиром Вікторовичем укладено додаткову угоду №1 до договору оренди №10-10/16 від 01.01.2016р., згідно якої сторони прийшли до взаємної згоди змінити п. 5.1. розділу 5 та викласти його у наступній редакції: 5.1. Розмір орендної плати за базовий (березень) місяць за 1 кв.м частини стоянки автомобілів з асфальтовим покриттям становить 26,84 грн.

17.11.2016 р. Відкрите акціонерне товариство «Оснастка» звернулося до Фізичної особи-підприємця Косаря В.В. з листом №10/400, в якому товариство повідомило підприємця Косаря В.В. про те, що термін дії договору оренди №10-10/16 від 01.01.2016 р. закінчується 31.12.2016 р. Відтак, у звязку з розірванням договору оренди товариство просить до 31.12.2016 р. повернути орендовану частину стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям та підписати акти прийому передачі.

27.12.2016 р. Фізична особа-підприємець Косар В.В. надіслав відповідь на лист №10/400 від 17.11.2016 р., у якому повідомив про згоду на недоцільність продовження договору оренди №10-10/16 від 01.01.2016 р.

Однак, договір оренди №10-10/16 від 01.01.2016 р. виконувався і після 31.12.2016 р., про що свідчать рахунки на оплату, які виставляв позивач відповідачу: від 15.03.2017р. за №130 на суму 5514,48 грн.; від 16.05.2017р. №236 на суму 5663,52 грн.; від 19.04.2017р. №187 на суму 5 613,84 грн. за період з 15.03.2017р. по 16.05.2017р.

Крім того, та обставина, що договір оренди №10-10/16 від 01.01.2016 р. виконувався після 31.12.2016 р., встановлено Рівненським апеляційним господарським судом при розгляді справи №903/241/17 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Оснастка» до Фізичної особи-підприємця Косаря Володимира Вікторовича про стягнення 36 073 грн. 86 коп. основного боргу, річних та пені за договором оренди частини стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям від 01.01.2016р. №10-10/16 за період з вересня 2016 року по лютий 2017 року.

Оскільки відповідач свої зобов'язання щодо сплати орендної плати належним чином не виконав, позивач звернувся до господарського суду Волинської області з позовом про стягнення 20 182,87 грн.

При цьому позивач за вказаний період нарахував 16 791,84 основного боргу та за спірний період з березня 2017р. по травень 2017р., на підставі ст.549 ЦК України, ст.230 ГК України позивач нарахував 906,76 грн. пені, а на підставі п.9.1 Договору 3 391,03 грн. 30% річних.

Також з матеріалів справи вбачається, що Відкрите акціонерне товариства "Оснастка" змінило найменування підприємства на Публічне акціонерне товариство "Оснастка", що вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Перевіривши дотримання місцевим судом вимог чинного законодавства при ухваленні оскаржуваного рішення, апеляційний суд вважає, що скарга позивача підставна та підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Предметом даного спору є стягнення заборгованості, пені і відсотків за договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України (надалі в тексті ГК України) господарський договір є однією з підстав виникнення господарських зобовязань і є обовязковим для виконання сторонами. Аналогічно врегульовано підстави виникнення господарського зобовязання у ст.ст.11, 629 Цивільного кодексу України (надалі в тексті ЦК України).

Зобовязанням, відповідно до ст.509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Такі ж правила встановлює і ст.174 ГК України.

Підставами виникнення, зміни та припинення земельних відносин є юридичні факти юридично значимі обставини, які поділяються відповідно на правовстановлюючі, правозмінюючі та правоприпиняючі. До таких обставин відносяться: договори та інші угоди, передбачені законом, а також не передбачені законом але такі, що не суперечать йому; акти державних органів та органів місцевого самоврядування, які передбачені законом як підстави виникнення земельних прав і обовязків; судові рішення, які встановлюють земельні права та обовязки; набуття земельних прав та обовязків на підставах, які дозволені законом; заподіяння шкоди; інші дії фізичних та юридичних осіб; події, з якими закон або інший правовий акт повязує виникнення, зміну і припинення земельних відносин. Зазначене кореспондується зі статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі в тексті ЦК України).

Так, матеріалами справи стверджено, що з 01.01.2016р. між сторонами виникли відносини оренди земельної ділянки, оскільки відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі» (надалі в тексті Закон), оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, не обхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

При цьому, колегія суддів зауважує, що за договором від 2016 року в оренду передавалася саме земельна ділянка, оскільки стоянка для автомобілів з асфальтним покриттям як окремий обєкт нерухомого майна не зареєстрований відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, відносини, повязані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, Закону України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.(ст.2 Закону).

Відповідно до ст.13 Закону, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач вказує, що із березня 2017 по травень 2017 року підприємець не сплачував орендну плату за Договором, таким чином виникла заборгованість в сумі 16 791,84 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідачу були виставлені рахунки на оплату орендної плати: від 15.03.2017р. за №130 на суму 5514,48 грн.; від 19.04.2017р. №187 на суму 5 613,84 грн.; від 16.05.2017р. №236 на суму 5663,52 грн., тобто за період з 15.03.2017р. по 16.05.2017р., проте в матеріалах справи відсутні докази щодо сплати орендної плати належним чином.

Дослідивши подані позивачем докази та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позивачем належними доказами підтверджено несплату відповідачем оренди з березня 2017р. по травень 2017р., а тому вимога про стягнення з відповідача 16 791,84 грн. заборгованості обґрунтована та підлягає задоволенню.

Колегія суддів звертає увагу, що крім основного боргу позивач заявив за спірний період з березня 2017 р. по травень 2017р., на підставі ст.549 ЦК України, ст.230 ГК України позивач нарахував 906,76 грн. пені, а також з підстав п.9.1 Договору 3 391,03 грн. - 30% річних.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п. 9.1. договору орендар несе наступну відповідальність за даним договором: у випадку прострочення по сплаті орендних платежів нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент проведення розрахунків та 30% річних від простроченої суми за кожен день прострочення. Сума пені виставляється в рахунку за наступний період і є обов'язковою до сплати.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи зазначене, нараховані позивачем 30% річних в сумі 2484, 27 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог в частині стягнення пені за порушення строку оплати за договором оренди №10-10/16 від 01.01.2016 р.

Розглянувши вимогу відповідача щодо застосування строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати одного року.

З огляду на правову природу пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 24.06.2018 р. тобто, з порушенням строку позовної давності відповідно до ст.258 Цивільного кодексу України, щодо стягнення нарахованої пені в розмірі 906,76 грн. за період з 05.03.2017 по 05.05.2017 р.

Враховуючи викладене, колегія суддів відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені у сумі 906,76 грн. за період з 05.03.2017 року по 05.05.2017 року у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів вважає, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Фізичної особи-підприємця Косаря Володимира 16 791, 84 грн. заборгованості з орендної плати та 2484,27грн. - 30% річних та відмовити у стягненні 906,76 грн. пені.

Висновок суду першої інстанції, що строк дії договору оренди частини стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям за №10-10/16 від 01.01.2016р. закінчився 31.12.2016 р., відтак відсутні правові підстави для стягнення з відповідача орендної плати за період з березня по травень 2017р., колегія суддів оцінює критично, оскільки в матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем позивачу обєкта оренди (відповідний акт прийому-передачі відсутній в матеріалах справи).

Окрім того, продовження відповідачем користування обєктом оренди та виставлення позивачем рахунків на оплату орендної плати, підтверджують той факт, що договір оренди №10-10/16 від 01.01.2016 р. продовжував діяти і після 31.12.2016 р.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Волинської області від 18.09.2018 р. у справі №903/445/18 про відмову у позові, не відповідає вимогам щодо повного та достовірного встановлення обставин, які підлягали встановленню господарським судом.

За таких обставин, враховуючи положення статті 275 та статті 277 ГПК України апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Оснастка" на рішення господарського суду Волинської області від 18.09.2018 р. слід задовольнити частково та частково скасувати рішення суду першої інстанції. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Здійснити розподіл судових витрат у відповідності до ст.. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Оснастка" на рішення господарського суду Волинської області від 18.09.2018 у справі №903/445/18 задоволити частково.

Рішення господарського суду Волинської області скасувати в частині відмови в стягненні 16 791, 84 грн. заборгованості з орендної плати та 2484,27грн. - 30% річних.

Прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову, у зв'язку з чим викласти резолютивну частину в такій редакції:

" Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Косаря Володимира Вікторовича (АДРЕСА_2) на користь Публічного акціонерного товариства "Оснастка" (45400, Волинська обл., місто Нововолинськ, вул.. Луцька, буд. 25, код ЄДРПОУ) 16 791, 84 грн. заборгованості з орендної плати та 2484,27 грн. - 30% річних.

У задоволенні позову в частині стягнення 906,76 грн. пені - відмовити."

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Косаря Володимира Вікторовича (АДРЕСА_2) на користь Публічного акціонерного товариства "Оснастка" (45400, Волинська обл., місто Нововолинськ, вул.. Луцька, буд. 25, код ЄДРПОУ) 1762,00 грн. витрат по сплату судового збору за подання позовної заяви та 2643,00 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Волинської області видати накази.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №903/445/18 повернути до господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "20" грудня 2018 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Грязнов В.В.