ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 911/390/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. - головуючого, Білоуса В.В., Катеринчук Л.Й.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач-1 - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс",

відповідач-2 - ОСОБА_5,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу

ОСОБА_4,

на постанову Київського апеляційного господарського суду

від 25.09.2018

у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Кропивної Л.В., Дідиченко М.А.,

у справі за позовом

ОСОБА_4,

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс",

ОСОБА_5

про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до господарського суду Київської області з позовною заявою до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_5 про визнання недійсними договору позики № 01 від 08.02.2007, який укладено між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_5.

Рішенням господарського суду Київської області від 18.05.2018 у справі № 911/390/18 позовні вимоги задоволені у повному обсязі. Визнано недійсним договір позики № 01 від 08.02.2007, укладений між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_5. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення обґрунтоване тим, що оскаржуваний договір укладений не для настання його реальних наслідків, які полягають у використанні грошових коштів для господарської діяльності підприємства та отримання прибутку, а навпаки, уклавши оспорюваний договір, товариство не тільки не отримало прибутку, а, всупереч власним фінансовим інтересам, набуло зобов'язання сплатити заборгованість в розмірі, що перевищує його активи.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 у справі № 911/390/18 вищезазначене судове рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційної інстанції ґрунтується на тому, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину, проте, при розгляді даної справи, позивачем не надано доказів умислу обох сторін на вчинення фіктивного правочину.

Не погоджуючись постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 у справі № 911/390/18, ОСОБА_4 звернулась з касаційною скаргою, в якій просила її скасувати та залишити в силі рішення господарського суду Київської області від 18.05.2018.

В обґрунтування своїх вимог заявник касаційної скарги зазначає, що має місце неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до скасування обґрунтованого і законного рішення суду першої інстанції. При цьому, скаржник вказує, що оскаржуваний договір укладений не з метою здійснення підприємницької діяльності та отримання прибутку, а з метою доведення товариства до банкрутства, тоді як правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 911/390/18 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Білоус В.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2018.

Згідно з ч. 4 ст. 301 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) перегляд рішень суду першої інстанції та постанов апеляційної інстанції у справах, ціна позову в яких не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, здійснюється без повідомлення учасників справи, крім справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження.

Ухвалою господарського суду Київської області від 20.03.2018 спір у вказаній справі з урахуванням спірних правовідносин та предмету доказування, визнано малозначним.

За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Верховного Суду від 19.10.2018 прийняти касаційну скаргу ОСОБА_4 до провадження для здійснення перегляду постанови Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 у справі № 911/390/18 в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. Витребувано з господарського суду Київської області та Київського апеляційного господарського суду матеріали справи № 911/390/18. Надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 27.11.2018.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_5 вказував на її безпідставність та необґрунтованість та просив залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційної інстанції - без змін, як таку, що прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права. При цьому, відповідач-2 зазначив, що його кредиторські вимоги обґрунтовуються не лише оскаржуваним договором, а й рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.07.2018, яке набрало законної сили та яким встановлено відповідність договору позики вимогам закону та стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" на користь ОСОБА_5 борг у повному обсязі.

Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 08.02.2007 між ОСОБА_5 (позикодавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" (позичальник) укладений договір позики № 01, відповідно до умов якого позикодавець надає, а позичальник отримує грошові кошти (позику) та зобов'язується повернути отриману суму позики у строк, визначений договором, а також виплатити за користування зазначеною сумою винагороду, визначену договором. Загальна сума позики на момент підписання договору, що надається позикодавцем позичальнику складає 500 000,00 грн.

Відповідно до п. 2.2 вищевказаного договору, позика надається для оформлення права власності на земельні ділянки загальною площею 218,87 га, які внесені учасниками позичальника в статутний фонд, а також для організації переводу (зміни цільового призначення) земельної ділянки загальною площею 61,7896 га (с. Рожни Броварського району Київської області) під житлову та громадську забудову.

Пунктами 2.3, 2.4 договору сторони обумовили, що надання позики позичальникові проводиться позикодавцем при підписанні цього договору готівкою. Позикодавець надає позичальнику позику на 9 місяців. Період користування позикою встановлено з 08.02.2007 по 30.10.2007 включно.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

У даній справі ОСОБА_4 оспорює договір позики № 01 від 08.02.2007, яка є кредитором Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" в межах справи про банкрутство № Б24/081-12, не будучи стороною цього договору з мотивів його фіктивності, оскільки укладений з метою доведення відповідача-1 до стійкої фінансової неплатоспроможності та до банкрутства, що є підставою для визнання вказаного правочину недійсним згідно ч.ч. 1, 5 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. При цьому, ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину.

Отже, для визнання зобов'язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 у справі №361/4035/17р.-к ОСОБА_9 визнано таким, що скоїв доведення до банкрутства керованого ним підприємства (СТОВ "Юнайтед Гроуверс") з кваліфікацією дій за ст. 219 Кримінального кодексу України та звільнено останнього від кримінальної відповідальності, у зв'язку з закінченням строків давності.

При цьому, в ухвалі Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 у справі №361/4035/17р.-к було надано правову оцінку висновку експерта, складеного за результатами проведення судово-економічної експертизи від 20.03.2014 №168/14-45 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, дослідженням наданих матеріалів, з врахуванням звіту щодо фінансово-господарського аналізу діяльності товариства від 11.11.2013, складеного ТОВ "Консалтингова компанія "Піфагор", в якому встановлено наявність ознак доведення до фіктивного банкрутства товариства на підставі правочинів, як з фізичними, так і юридичними особами, які стали ініціаторами порушення процедури банкрутства товариства, в тому числі із ОСОБА_5, згідно договору позики № 01 від 08.02.2007 року. У вказаному висновку встановлено, що СТОВ "Юнайтед Гроуверс" отримало від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 500 000, 00 грн., однак кошти позики на рахунку товариства не значаться, та за даними касової книги, кошти через касу не оприбутковувались.

Апеляційною інстанцією вказано, що позикодавець (ОСОБА_5.) до кримінальної відповідальності не притягався.

Крім того, ОСОБА_5 визнаний кредитором у справі про банкрутством СТОВ "Юнайтед Гроуверс" на підставі заборгованості, що виникла за оскаржуваним договором та стягнута за рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.07.2008 у справі № 2-4038/08, що набрало законної сили та 12.02.2010 на його виконання було видано виконавчий лист.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком господарського суду апеляційної інстанції про недоведеність обставин фіктивності оскаржуваного правочину з огляду на відсутність умислу обох сторін та відповідно про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо застосування строку позовної давності, колегія суддів касаційної інстанції зауважує на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що апеляційна інстанція дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог по суті, правомірно не застосувала позовну давність.

Щодо висновку суду апеляційної інстанції, що розгляд даного спору необхідно здійснювати в межах справи про банкрутство, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

Згідно з ч. 1 ст. 20 вказаного Закону правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора.

Оскаржуваний договір укладений у лютому 2007 році, а провадження у справі про банкрутство СТОВ "Юнайтед Гроуверс" порушено ухвалою господарського суду Київської області в вересні 2012 року, тобто більше ніж через п'ять років.

Виходячи з аналізу ст. 20 Закону про банкрутство, норма вказаної статті регулює відносини, що виникли між боржником, кредитором та іншими особами з приводу дій боржника щодо розпорядження своїм майном, вчинені в період до порушення справи про банкрутство або після порушення справи про банкрутство. Вказана стаття визначає підстави оспорювання майнових дій боржника з метою забезпечення зберігання майна в інтересах кредиторів або повернення майна боржника, у разі його вибуття, до ліквідаційної маси.

Отже, статтею 20 вказаного Закону встановлено спеціальні підстави, за наявності яких можливе визнання правочинів (договорів) недійсними у межах провадження у справі про банкрутство. Тому, звернення арбітражного керуючого або конкурсного кредитора із заявою в порядку статті 20 вказаного Закону зумовлює необхідність встановлення судом наявності чи відсутності підстав, які передбачені саме даною статтею, а не нормами ЦК України, з відповідними правовими наслідками, передбаченими даною статтею.

Натомість, зі змісту позовної заяви ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики вбачається, що, як на правову підставу його недійсності заявник посилався на ч.1, 5 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215, ст. 234 ЦК України.

Якщо кредитор у провадженні про банкрутство - в даному випадку ОСОБА_4 - вважає, що укладенням спірного правочину порушується цивільне право кредитора на задоволення його вимог, а також майнові інтереси кредитора, останній вправі звернутися із позовом про визнання правочину недійсним відповідно до положень ч. 3 ст. 215 ЦК України (відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24.06.2015 у справі № 3-358гс15).

Посилання суду апеляційної інстанції на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.05.2018 у справі № 904/7981/17 є помилковим, оскільки в зазначеній справі оскаржуваний договір укладено в період, коли стосовно боржника було порушено провадження у справі про банкрутство, що є відмінним від фактичних обставин у справі, яка переглядається, однак, на думку колегії суддів касаційної інстанції це не призвело до прийняття неправильного рішення.

Правова позиція Верховного Суду у даній справі не суперечить і не є відступленням від правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 904/7981/17.

Щодо суб'єктного складу сторін у даній справі, судовою колегією враховується правова позиція, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 372/3584/16-ц відповідно до якої за наявності порушеної господарським судом справи про банкрутство відповідача цивільну справу за позовом до такого відповідача не можна порушити, а в разі її порушення вона підлягає закриттю. Якщо під час її розгляду з'ясується, що відносно відповідача у справі порушено провадження про його банкрутство господарським судом, то порушена цивільна справа, підлягає закриттю у зв'язку з тим, що справа не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства.

З огляду на вищезазначену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, ця справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Росії") щодо реалізації права на справедливий суд (п. 1 ст. 6 Конвенції): "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру".

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням викладеного, не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (ст. 309 ГПК України).

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 та залишення постанови Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 у справі № 911/390/18 без змін.

У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 у справі № 911/390/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді В.В. Білоус

Л.Й. Катеринчук