РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.12.2018Справа № 910/9796/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агроімпекс ЛТД", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український дистрибуційний центр", м. Київ

про стягнення 786 444,74 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Ніколенко О.В. (представник за довіреністю від 17.07.2018р.);

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агроімпекс ЛТД" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український дистрибуційний центр" (відповідач) суми передоплати вартості товару за Договором поставки № 310117 від 31.01.2017р. в розмірі 786 444,74 грн. з урахуванням фінансових санкцій, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2018р. позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк та спосіб для усунення її недоліків.

10.08.2018р. до суду від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.08.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.09.2018р.

В підготовчому засіданні 25.09.2018р. судом оголошено перерву до 09.10.2018р.

В підготовчому засіданні 09.10.2018р. судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 13.11.2018р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.12.2018р.

Відповідач протягом усього розгляду справи явку свого представника у призначені судом судові засідання не забезпечив, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у запропонований судом строк не скористався.

У відповідності до ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи та у запропонований судом строк відзиву на позовну заяву не подав, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

В судовому засіданні 11.12.2018р. представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.

В судовому засіданні 11 грудня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.01.2017р. між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець) укладено Договір поставки № 310117 (далі - Договір), за умовами п. 1.1. якого продавець поставляє, а покупець приймає мінеральні добрива, на умовах "СРТ - станція вказана покупцем". Кількість, номенклатуру, ціна, термін та умови поставки кожної партії товару, що поставляється згідно даного договору, визначається у специфікаціях, які є його доповненнями до даного договору, і є його невід'ємними частинами.

У відповідності до п. 1.2. Договору повна вартість договору визначається на підставі цін на товар, погоджених сторонами в Додатках до цього договору. Строки поставки погоджуються окремо на кожну партію товару в додатках до даного договору.

В п. 2.2. Договору покупець взяв на себе зобов'язання прийняти товар від продавця і здійснити оплату за нього в строк і в порядку зазначеному у договорі.

Згідно з п. 4.1. Договору покупець здійснює оплату вартості товару, шляхом прямого банківського переказу грошових коштів у національній валюті України, на розрахунковий рахунок продавця, на підставі виставлених рахунків продавця. Оплата здійснюється протягом 2-х банківських днів з дня отримання товару, якщо інше не передбачено в додатках.

Відповідно до п. 6.1. Договору відвантаження партії товару, що поставляється в рамках цього договору, здійснюється в терміни, зазначені в додатках до даного договору залізничним або іншим видом транспорту, або без використання такого згідно умов зазначених в додатках до даного договору, (відповідно до правил Інкотермс у редакції 2010 року).

Постачальник гарантує, що товар, який постачається за договором, належить продавцю на праві власності (п. 7.1. Договору).

Згідно п. 7.2. Договору право власності на товар, що постачається за договором, переходить від продавця до покупця з моменту підписання видаткової накладної.

Цей договір набуває юридичну силу з моменту його підписання обома сторонами та скріплення їх печатками і дії до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором (п. 11.3. Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, 31.01.2017р. між сторонами підписано та скріплено печатками Додаток № 1 до Договору поставки № 310117 від 31.01.2017р., за умовами якого погодили назву товару, кількість товару, ціну, умови поставки, загальну суму з ПДВ - 6 300 000,00 грн., строк поставки - січень-березень 2017р.

У додатках №/ЗП-20101-00409 від 28.02.2017р. та №/ЗП-20101-00422 від 01.03.2017р. до Договору сторони домовились, що товар купується покупцем на умовах передоплати на суму 518 100,00 грн. з ПДВ та 1 020 500,00 грн. з ПДВ відповідно.

З долученої позивачем до матеріалів справи виписки по особовому рахунку за період з 31.01.2017 по 31.01.2017 вбачається, що ним було перераховано суму грошових коштів у розмірі 300 000,00 грн. та 6 000 000,00 грн. з призначенням платежу - оплата за мінеральні добрива, зг. дог. № 310117 від 31.01.2017р. в т. ч. ПДВ 20%.

За твердженнями позивача, перерахувавши відповідачеві суму попередньої оплати вартості узгодженого між сторонами товару, останній свої зобов'язання з поставки товару не виконав.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, відповідачем у відповідь на лист № 79 від 02.02.2017р. (згідно призначення платежів) було повернуто позивачеві загальну суму грошових коштів (попередньої оплати вартості товару) у розмірі 5 550 000,00 грн. (банківські виписки по рахунку позивача за період з 06.02.2017р. по 11.05.2017р. у матеріалах справи).

У зв'язку з нездійсненням поставки обумовленого договором товару та неповерненням суми попередньої оплати вартості товару за договором у повному обсязі, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути 750 000,00 грн. передоплати вартості товару, 25 780,74 грн. інфляційних втрат та 10 664,00 грн. 3 % річних.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

Згідно ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зважаючи на положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору та додатків до нього з погодженням всіх його умов, які обумовлюються.

Як було вказано вище за умовами п. 4.1. Договору позивач як покупець за договором мав здійснювати оплату вартості товару за договором на підставі виставлених рахунків відповідача протягом 2-х банківських днів з дня отримання товару, якщо інше не передбачено в додатках.

Суд встановив факт укладення між сторонами 31.01.2017р. Додатку № 1 до Договору поставки № 310117 від 31.01.2017р., за умовами якого останні погодили назву товару, кількість товару, ціну, умови поставки, загальну суму з ПДВ - 6 300 000,00 грн., строк поставки - січень-березень 2017р., а також факт погодження у двосторонньому порядку додатків №/ЗП-20101-00409 від 28.02.2017р. та №/ЗП-20101-00422 від 01.03.2017р. до Договору, за умовами яких товар купується покупцем на умовах передоплати на суму 518 100,00 грн. з ПДВ та 1 020 500,00 грн. з ПДВ відповідно, що відповідачем при розгляді даної справи не заперечується.

На підставі поданих позивачем первинних банківських документів, суд встановив факт перерахування позивачем загальної суми грошових коштів у розмірі 6 300 000,00 грн. з призначенням платежу - оплата за мінеральні добрива, зг. дог. № 310117 від 31.01.2017р. в т. ч. ПДВ 20%, з яких відповідачем у відповідь на лист позивача № 79 від 02.02.2017р. (згідно призначення платежів) було повернуто позивачеві загальну суму грошових коштів (попередньої оплати вартості товару) у розмірі 5 550 000,00 грн., що відповідачем при розгляді даної справи також не заперечується.

Предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача суми залишку попередньої оплати вартості товару у розмірі 750 000,00 грн., а також стягнення фінансових санкцій за неналежне виконання відповідачем зобов'язання з повернення вказаних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом Додатку № 1 до Договору поставки № 310117 від 31.01.2017р., обов'язок відповідача щодо поставки обумовленого сторонами товару мав бути виконаний останнім протягом січня-березня 2017р.

Як передбачено у ч. 3 ст. 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Таким чином, за умовами укладеного між сторонами договору та додатку № 1 до нього, зобов'язання відповідача з поставки товару мало бути виконане у строк до 31.03.2017р. включно.

Як вказує позивач, що не спростовано відповідачем належними засобам доказування, останнім у добровільному порядку взяті на себе зобов'язання з поставки обумовленого сторонами товару не виконано, доказів на підтвердження здійснення відповідачем поставки обмовленого товару матеріали справи не містять.

У розумінні приписів частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якої припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов'язання.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Суд встановив, що починаючи з лютого 2017р. (тобто протягом строку на поставку товару) по травень 2017р. відповідачем було вчинено дії з перерахування позивачеві суми попередньої оплати вартості товару на суму 5 550 000,00 грн.

З урахуванням встановлених судом обставин відсутності будь-яких доказів на підтвердження поставки обумовленого сторонами товару у передбачений договором строк, право вимагати у відповідача повернення сплаченої позивачем суми попередньої оплати вартості товару у останнього виникло на наступний день після закінчення строку на поставку товару, тобто з 01.04.2017р.

Водночас, судом враховано, а матеріали справи не містять доказів зворотного, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо перерахування позивачем на умовах попередньої оплати вартості товару на загальну суму 6 300 000,00 грн. та як було вказано вище, зі змісту додатків №/ЗП-20101-00409 від 28.02.2017р. та №/ЗП-20101-00422 від 01.03.2017р. до Договору сторони погодили здійснення купівлі товару позивачем на умовах передоплати на суму 518 100,00 грн. з ПДВ та 1 020 500,00 грн. з ПДВ відповідно, проте вказані у цих додатках суми не перевищують заявленої до стягнення позивачем суми заборгованості.

Факт наявності заборгованості відповідача за Договором на суму 750 000,00 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи підписаним обома сторонами та скріпленими їхніми печатками актами звірки взаємних розрахунків за період з 01.12.2017р. по 19.12.2017р. та за період з 01.03.2018р. по 31.03.2018р.

При цьому, акт звірки взаємних розрахунків, хоча і не є доказом виникнення прав і обов'язків, може і має оцінюватись судами у випадку сумнівів щодо існування правовідносин та виконання зобов'язання.

Підписавши акт звірки взаємних розрахунків без зауважень, відповідач вчинив дії, що підтверджують існування правовідносин та виконання зобов'язань за договором.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України у справі №920/1782/13 від 15.04.2014 р.

Оскільки невиконання зобов'язання відповідача за договором підтверджується матеріалами справи, доказів повернення суми передоплати вартості товару за договором відповідачем не надано, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 750 000,00 грн. суми основного боргу визнаються судом обґрунтованими.

Крім того, позивачем до стягнення з відповідача заявлено 25 780,74 грн. інфляційних втрат та 10 664,00 грн. 3 % річних за загальний період прострочення з 31.01.2018р. по 23.07.2018р.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц.

З урахуванням викладеного, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 625 Цивільного кодексу України.

Судом перевірено наведений у позовній заяві розрахунок фінансових санкцій та встановлено, що позивачем помилково виходячи з його розрахунку (період нарахування з 31.01.2018р. по 23.07.2018р., при цьому вказано, що за липень 2018р. індекс не встановлено) включено індекс інфляції за січень 2018р., оскільки за приписами чинного цивільного законодавства при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Судом вище встановлено, що право вимагати заявлену до стягнення у відповідача суму боргу виникло з 01.04.2017р., проте при розгляді цієї частини вимог позивача, суд керується положеннями ст. 14 ГПК України та виходить з наданого позивачем розрахунку фінансових санкцій.

Таким чином, за прострочення повернення попередньої оплати вартості товару за договором, обґрунтованою за розрахунком суду за заявлений період (без врахування індексів інфляції за січень 2018р., а також за липень 2018р., який позивачем не включено у розрахунок фінансових санкцій) є сума інфляційних втрат у розмірі 21 194,84 грн.

Щодо розрахунку 3 % річних, суд встановив, що розрахована позивачем сума фінансових санкцій за заявлений період (з 31.01.2018р. по 23.07.2018р.) не перевищує розрахованої судом суми таких нарахувань, відтак виходячи з заявлених позивачем вимог сума 3 % річних підлягає стягненню з відповідача у розмірі 10 664,00 грн.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог щодо стягнення основного боргу та нарахованих фінансових санкцій, водночас позивачем не доведено суду наявності обставин щодо покладення на відповідача відповідальності за неналежне виконання зобов'язань у вигляді інфляційних втрат понад суму, визнану судом обґрунтованою.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/9796/18 підлягають частковому задоволенню та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 750 000,00 грн. суми основного боргу, 21 194,84 грн. інфляційних втрат та 10 664,00 грн. 3 % річних.

Судовий збір у розмірі 11 727,88 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український дистрибуційний центр" (ідентифікаційний код 37339531, місцезнаходження: 03115, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 121В) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агроімпекс ЛТД" (ідентифікаційний код 39763055, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, буд. 5) 750 000,00 грн. (сімсот п'ятдесят тисяч гривень 00 коп.) суми основного боргу, 21 194,84 грн. (двадцять одну тисячу сто дев'яносто чотири гривні 84 коп.) інфляційних втрат, 10 664,00 грн. (десять тисяч шістсот шістдесят чотири гривні 00 коп.) 3 % річних та 11 727,88 грн. (одинадцять тисяч сімсот двадцять сім гривень 88 коп.) судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 21.12.2018р.

Суддя С.М. Морозов