ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2018 р. м. Київ Справа № 911/1552/18

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгове промислове підприємство»

до Державного підприємства «Завод порошкової металургії»

про стягнення 2 004 821,91 грн.

Суддя А.Ю.Кошик

За участю представників:

Позивача: Бондаренко Д.М.

Відповідача: не з'явився

Обставини справи:

Господарським судом Київської області розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгове промислове підприємство» (надалі - позивач) до Державного підприємства «Завод порошкової металургії» (надалі - відповідач) про стягнення 2 004 821,91 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 01.08.2018 року відкрито провадження у справі №911/1552/18 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21.08.2018 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.08.2018 року відкладено підготовче засідання на 13.09.2018 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.09.2018 року закрито підготовче провадження у справі № 911/1552/18 та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.10.2018 року.

У судовому засіданні 11.10.2018 року представник позивача підтримав позовні вимоги. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання 11.10.2018 року не з'явився, відзив на позов не подав. У зв'язку з чим, розгляд справи відкладався до 22.11.2018 року.

В судовому засіданні 22.11.2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання 22.11.2018 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв'язку з чим, в судовому засіданні 22.11.2018 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, 30.12.2015 року між Державним підприємством «Завод порошкової металургії» (відповідач, Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкор» укладено Договір поставки № 10-5013 (надалі - Договір).

Згідно з умовами вказаного Договору та у відповідності до Специфікацій № 1 та № 2 до нього, відповідач зобов'язувався поставити на адресу ТОВ «Інкор» товар на загальну суму 4 674 319,2 грн. Зокрема, згідно зі Специфікацією № 2 до Договору було визначено товар - диски 432.40.008 сб-4сб-Т в кількості 2280 шт. та диски 432.40.203 сб-3сб-Т у кількості 1428 шт.

У відповідності до умов Договору, зокрема, Специфікації № 2, двома платежами - 29.01.2016 року та 12.09.2016 року ТОВ «Інкор» сплачено на користь відповідача 100 % передплати за вказаний товар у сумі 4 674 319,2 грн., що підтверджується відповідними банківськими виписками (оригінали оглянуті судом, копії долучені до матеріалів справи).

В свою чергу, відповідач за умовами Договору був зобов'язаний поставити товар не пізніше 90-та днів з дати отримання 100 % передплати, тобто до 12.10.2016 року.

Однак, в порушення умов Договору відповідач своєчасно та в повному обсязі свої зобов'язання щодо поставки товару не виконав, товар поставив лише частково, було недопоставлено товару на суму 1388372,4 грн., що підтверджується, зокрема, відповідними накладними та товарно-транспортними накладними, а також актом звірки розрахунків від 09.03.2017 року, який підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

21.07.2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інкор» (Покупець за Договором, Первісний кредитор) відступило право вимоги за Договором поставки № 10-5013 від 30.12.2015 року на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгове промислове підприємство» (позивач, Новий кредитор).

Заміна кредитора у вказаному зобов'язанні відбулася на підставі Договору про відступлення права вимоги № 21-0717 від 21.07.2017 року, у порядку, передбаченому ст.ст. 512-513, 561 Цивільного кодексу України, а також п. 11.4 Договору поставки № 10-5013.

Таким чином, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгове промислове підприємство» прейшли всі права Покупця за Договором поставки, які належали Первісному кредитору.

У зв'язку з чим, зважаючи на тривале невиконання відповідачем зобов'язань з поставки товару, враховуючи невиконання вимог про повернення передплачених коштів, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 1388372,4 грн. передплачених коштів, на які товар не поставлено.

Також, позивач в позові просить стягнути з відповідача 347 370,67 грн. інфляційних та 73 006,92 грн. 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та 196 071,92 грн. пені на підставі п. 7.2 Договору.

Відповідач в ході розгляду спору відзиву на позов не надав, позовні вимоги не заперечив та не спростував.

Згідно з ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як визначено ч.1 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Як визначено ч.2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Частиною 3 ст. 693 Цивільного кодексу України визначено, що на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Позивач зазначив, що 13.03.2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інкор» зверталось до відповідача з письмовою вимогою про повернення сум попередньої оплати та сплати штрафних санкцій. Крім того, 28.02.2018 року позивач, як новий кредитор, також звертався до відповідача з письмовою вимогою про повернення сум попередньої оплати та сплати штрафних санкцій. Однак,в відповідні вимоги відповідачем залишені без відповіді та задоволення.

Згідно зі ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання.

При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням того, що строк виконання зобов'язання, установлений Договором поставки № 10-5013 від 30.12.2015 року, сплив 12.10.2016 року, враховуючи інфляційні процеси в державі, позивач нарахував відповідачу інфляційні збитки на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України в сумі 347 370,67 грн. на прострочену суму заборгованості за фактичний період прострочення. Також просить стягнути з відповідача 73 006,92 грн. 3% річних.

Крім того, п. 7.2 Договору поставки № 10-5013 обумовлено, що у випадку прострочення строків поставки, Постачальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого товару за кожен день прострочення.

З урахуванням викладеного, позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 196 071,92 грн.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 4 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок, судом встановлено, що пеня, річні та інфляційні нараховані за фактичні періоди прострочення платежів, в розмірах, визначених законодавством та Договором. Таким чином, вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних обґрунтовані та підлягають задоволенню в заявлених сумах.

Також, позивач в позові навів обґрунтування дотримання строків позовної давності. Однак, відповідні обставини не впливають на результат вирішення спору, оскільки відповідачем не подано заяви про застосування строків позовної давності.

Як визначено ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не запереченими та не спростованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до статей 123, 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгове промислове підприємство» до Державного підприємства «Завод порошкової металургії» про стягнення 2 004 821,91 грн. задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Державного підприємства «Завод порошкової металургії» (07400, Київська область, м. Бровари, Промвузол, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгове промислове підприємство» (04050, м. Київ, вул. Білоруська, 26, ) 1 388 372,4 грн. заборгованості, 347 370,67 грн. інфляційних, 73 006,92 грн. річних, 196 071,92 грн. пені та 30072,34 грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання апеляційної скарги відповідно до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 розділу XI Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.Ю. Кошик