РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.12.2018Справа № 910/7654/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання Зарудньої О.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Головного територіального управління юстиції у місті Києві (01001, м. Київ, пров. Музейний, будинок 2-Д; ідентифікаційний код 34691374)

до 1) Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (04050, м. Київ, вул. Мельникова, буд. 31; ідентифікаційний код 00131305)

2) Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, вул. Велика Житомирська, буд. 15-А; ідентифікаційний код 40538421)

про визнання договору недійсним

Представники сторін:

від позивача: Колток О.М. - представник

від відповідача-1: Півень Д.О. - представник

від відповідача-2: Лелюх В.М. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Головне територіальне управління юстиції у місті Києві з позовом до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські електромережі" про визнання договору недійсним

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про те, що між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські електромережі" та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві 04.03.2015 було укладено договір № 201 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання.

Як вказує позивач, розрахунок здійснюється на підставі підписаного обома сторонами акту наданих послуг.

В той час враховуючи, що договір про надання послуг № 201 був підписаний 04.03.2015 та не був зареєстрований в Органах Казначейства, оплат у період з 01.12.2014 по 04.03.2015 не могло бути. Відповідач не направляв актів позивачу, оскільки обов'язку направлення актів не передбачено договором № 201.

Позивач зазначає, що ним сплачувались послуги з централізованого опалення за договором № 319-11/14/1 на підставі актів наданих послуг, в межах чинного законодавства України. Укладення договору № 201 від 04.03.2015, на переконання позивача за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України та є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 позовну заяву Головного територіального управління юстиції у місті Києві залишено без руху, позивачу встановлено п'ятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліку шляхом подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи.

26.06.2018 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшов попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.2018 відкрито провадження у справі № 910/7654/18, підготовче засідання призначено на 08.08.2018, задоволено клопотання позивача та витребувано у Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські електромережі", який є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Київенерго" належним чином засвідчену копію договору № 8031014 від 01.11.2003 про постачання теплової енергії з додатками, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс".

20.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшов лист відповідача на виконання вимог ухвали суду від 02.07.2018, в якому останній повідомив, що надати копію договору № 8031014 від 01.11.2003 про постачання теплової енергії з додатками, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс" не вбачається можливим, оскільки, відповідач є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Київенерго" лише щодо послуг електропостачання.

26.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що є неналежним відповідачем по справі, та враховуючи те, що Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські Електромережі" відповідно до статуту являється правонаступником Публічного акціонерного товариства "Київенерго" в частині прав і обов'язків по зобов'язанням, що не є предметом розгляду у справі № 910/7654/18 просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

30.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про залучення до участі у справу співвідповідачів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 задоволено клопотання позивача про залучення до участі у справі співвідповідачів, залучено до участі у справі співвідповідача-2,3: Публічне акціонерне товариство "Київенерго" та Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго". Підготовче засідання відкладено на 07.09.2018.

20.08.2018 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про витребування доказів та письмові пояснення відповідача-1 щодо виконання вимог ухвали суду від 02.07.2018.

07.09.2018 до Господарського суду міста Києва надійшли від відповідача-3 заперечення на клопотання позивача про витребування доказів та відзив на позовну заяву з клопотанням про поновлення строку для надання останнього.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2018 задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у Публічного акціонерного товариства "Київенерго" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик-Плюс" належним чином засвідчену копію договору № 8031014, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс", від 01.11.2003 про постачання теплової енергії з наявними до даного договору додатками.

Також даною ухвалою продовжено строк розгляду справи у підготовчому провадженні на 30 днів за клопотанням позивача та оголошено перерву до 03.10.2018 у порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України.

У підготовчому засіданні 03.10.2018 представник Публічного акціонерного товариства "Київенерго" надав суду документи на виконання вимог ухвали суду від 07.09.2018, письмові пояснення та клопотання про застосування строків позовної давності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2018 відмовлено у задоволенні клопотання Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про поновлення процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву, відзив на позовну заяву у справі № 910/7654/18, поданий до суду 07.09.2018 залишено без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2018 замінено неналежного відповідача - Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські електромережі" на належного - Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.11.2018.

У судовому засіданні 07.11.2018 оголошено перерву до 05.12.2018 у відповідності до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 05.12.2018 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд про їх задоволення.

Представники відповідачів заперечили щодо задоволення позовних вимог та просили суд відмовити у задоволенні позову.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 05.12.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

04.03.2015 між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (далі - виконавець) та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві (далі - споживач), що є орендарем нежитлового приміщення корп. 2, будинок 24, пр-т Науки у м. Києві було укладено договір № 201 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання за умовами якого виконавець зобов'язувався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно з діючими нормативами, а споживач зобов'язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.

Згідно п. 3.1. договору, опалювальна площа приміщення 030 ,3 м.кв.

Пунктом 5 договору передбачено, що тарифи на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг. До встановлення і в разі відсутності тарифів на послугу з централізованого опалення застосовуються тарифи, встановлені в додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно з п. 6 договору на момент укладання договору тарифи на послуги становлять: за централізоване опалення - 1105, 38 грн./Гкал (без ПДВ) при наявності засобу обліку теплової енергії, 28, 00 грн./м.кв (без ПДВ) при відсутності засобу обліку теплової енергії; за централізоване постачання гарячої води - 58, 27 грн./м.куб (без ПДВ) при наявності у приміщенні засобів обліку гарячої води.

У разі зміни тарифів оплата за централізоване опалення та гаряче водопостачання споживачем здійснюється за новими тарифами з часу їх введення в дію без внесення змін до договору (п. 7 договору).

Пунктом 8 договору передбачено, що плата за надані послуги справляється згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 за № 630.

Відповідно до п. 14 договору плата за послуги вносяться у безготівковій формі на рахунки підприємства: за централізоване постачання гарячої води - р/р 01 в ПАТ "Ощадбанк" в м. Києві, МФО 322669; за централізоване опалення - р/р 01 в ПАТ "Ощадбанк" в м. Києві, МФО 322669.

Розрахунковим періодом є календарний місяць. Система оплати послуг щомісячна. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що наступає за розрахунковим (п. 13 договору).

Підпунктом 1 п. 18 даного договору, споживач зобов'язаний оплачувати послуги у встановлений договором строк та відповідно до підпункту 7 п. 18 та п. 15 у разі несвоєчасного внесення плати за послуги сплачувати пеню у розмірі встановленому законодавством.

Пунктом 32 передбачено, що цей договір укладається до 31.12.2015 і набирає чинності з 01.07.2014.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії жодною зі сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду (п. 33 договору).

Разом з тим, Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські електромережі" є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Київенерго" в частині переданих йому майна, прав та обов'язків згідно з розподільним балансом, а також в частині прав та обов'язків, що визначені частиною 13 розділу XVIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ринок електричної енергії", зокрема, пов'язаних із провадженням діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та із провадженням діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами за договорами про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією. Таким чином, подальше виконання раніше укладених договорів у сфері постачання електричної енергії, замість Публічного акціонерного товариства "Київенерго" здійснюватиме з 01.03.2018 Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські електромережі".

Позивач вказує, що Головне територіальне управління юстиції у місті Києві є орендарем житлового приміщення, розташованого у місті Києві на проспекті Науки, 24 корпус 2, на підставі договору оренди № 6911 від 10.09.2014, укладеного із Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву.

Пунктом 5.10. передбачено, що орендар зобов'язується протягом 15 днів після підписання договору оренди укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг.

Як про це зазначає позивач, 26.11.2014 ним було укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна (за адресою: м. Київ, проспект Науки, 24, корп. 2) та надання комунальних послуг орендарю № 319-11/14/1 (далі - договір № 319-11/14/1) з Державним закладом післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості", правонаступником якого є Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України (балансоутримувач), та здійснено реєстрацію зобов'язань в Органах Казначейства відповідно до вимог Порядку.

Балансоутримувач послуги отримував через іншого споживача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс", з яким у Публічного акціонерного товариства "Київенерго" був укладений договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 8031014 від 01.11.2003. Товариство з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс" здійснювало нарахування за послуги з опалення по особовому рахунку Державного закладу післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості" № 8061003. В рахунках Публічного акціонерного товариства "Київенерго" на оплату № 28033 від 31.03.2015 та № 46595 від 30.04.2015 зазначено покупцем послуг - Державний заклад післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості".

Відповідно до п.п. 2.1.2. договору № 319-11/14/1 балансоутримувач будівлі зобов'язується забезпечити надання комунальних послуг.

Згідно з додатковою угодою № 1-1 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг до договору № 319-11/14/1 від 26.11.2014 по проспекту Науки, 24, корп. 2, м. Київ сторони домовились продовжити дію даного договору та викласти його п. 5.1 в наступній редакції: "Цей договір укладено з 26.11.2014, згідно п. 3 ст. 631 ЦК України, і діє до 31.12.2015".

Позивач вказує, про те, що додаткова угода № 1-1 до договору № 319-11/14/1 є показом, що оплати у 2015 році за центральне опалення на суму 130 639,18 грн., (платіжне доручення № 1900 від 01.09.2015 по акту № НП-10 від 13.08.2015 за договором № 319-11/14/1, платіжні доручення № 1391 від 22.06.2015 по акту № НП-5 від 22.06.2015 за договором № 319-11/14/1, платіжні доручення № 1250 піл 12.05.2015 по акту № НП-2 від 12.05.2015 за договором № 319-11/14/1) здійснювались на підставі діючого договору № 319-11/14/1.

Відтак, звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що договір про надання послуг № 201 від 04.03.2015 був підписаний 04.03.2015 та не був зареєстрований в Органах Казначейства, то оплат у період з 01.12.2014 по 04.03.2015 не могло бути. Відповідач не направляв актів позивачу, оскільки обов'язку направлення актів не передбачено договором № 201.

Таким чином, мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує, що оскільки, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві сплачувало за послуги з централізованого опалення за договором № 319-11/14/1, на підставі актів наданих послуг, в межах чинного законодавства України, укладення договору № 201 від 04.03.2015, який на переконання позивача за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки, не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, що відповідно є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України вказано, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п. 2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст. 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Отже, як встановлено судом, 04.03.2015 між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (далі - виконавець) та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві (далі - споживач), що є орендарем нежитлового приміщення корп. 2, будинок 24, пр-т Науки у м. Києві був укладений договір № 201 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання за умовами якого виконавець зобов'язувався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно з діючими нормативами, а споживач зобов'язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.

Судом також встановлено, що вказаний договір підписано уповноваженими на це особами та скріплено печатками установ.

Таким чином, підписуючи даний договір позивач був обізнаний з його умовами та усвідомлював всю повноту настання відповідних наслідків за невиконання зобов'язань обумовлених умовами даного договору, не був позбавлений права та можливості висловити свої зауваження до вказаного договору, при цьому, підписав його без будь яких зауважень.

Приписами ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст. 903 Цивільного кодексу України).

В той час, як вбачається із поданих Публічним акціонерним товариством "Київенерго" пояснень та встановлено судом, при поданні позовної заяви позивачу було достеменно відомо, що 12.06.2018 разом з винесенням Київським апеляційним господарським судом постанови у справі № 910/20103/17 набрало законної сили рішення Господарського суду міста Києва у даній справі.

Ухвалою Верховного суду від 01.10.2018 у справі № 910/20103/17 відкрито касаційне провадження, однак, відмовлено Головному територіальному управлінню юстиції у місті Києві у задоволення клопотання про зупинення виконання постанови Київського апеляційного господарського суду у даній справі.

Як підтверджується доданими до пояснень рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2018 та постановою Київського апеляційного господарським судом від 12.06.2018 у справі № 910/20103/17 предметом розгляду даної справи була заборгованість позивача - Головного територіального управління юстиції у місті Києві перед Публічним акціонерним товариством "Київенерго" за послуги опалення на підставі договору № 201 від 04.03.2015 за період з 01.12.2014 по 01.05.2015.

Вказаним судовим рішенням було встановлено, що Головне територіальне управління юстиції у місті Києві є орендарем нежитлового приміщення, розташованого у місті Києві на проспекті Науки, 24, корпус 2, на підставі договору оренди № 6912 від 10.09.2014, укладеного із Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву. Балаисоутримувачем вказаного майна є Державний заклад післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості" правонаступником якого є Інститут права.

26.11.2014 між Державним закладом післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості" (балансоутримувач) та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві (орендар) був укладений договір № 319-11/14/1 від 26.11.2014 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комушльних послуг орендарю. Відповідно до цього договору балансоутримувач забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, у якому знаходиться нежитлове приміщення, а орендар бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказшшх робіт, а також відшкодовуй витрати за надані комунальні послуги, до яких, зокрема, відносяться послуги централізованого опалення приміщення (п. 1.1, 1.2).

На підтвердження виконання вказаного договору відповідач надав платіжні доручення, за якими сплачував кошти на користь Державного закладу післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості" (балансоутримувача) за надані послуги, в тому числі з опалення.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується пояснення представника Публічного акціонерного товариства "Київенерго" прямого договору про надання послуг з опалення між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та Державним закладом післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості" (споживача) укладено не було, а останній такі послуги отримує через іншого споживача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс", з яким у Публічного акціонерного товариства "Київенерго" був укладений договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 8031014 від 01.11.2003. Таких чином, сплачуючи кошти на відшкодування витрат на комунальні послуги, надані ТОВ "Житловик-плюс", управління виконувало інший договір ніж той, що був укладений із Публічним акціонерним товариством "Київенерго" - № 201 від 04.03.2015.

Більш того, судом встановлено, що у спірний період - з 01.12.2014 по 01.05.2015 нарахування плати Товариству з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс" за договором № 8031014 від 01.11.2003 постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для потреб опалення у приміщенні на проспекті Науки, 24, корпус 2, відповідач-1 не здійснював, що підтверджується обліковими картками за вказаний період по договору № 8031014 від 01.11.2003. Крім того, з судом було встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Житловик-плюс" не здійснював такого нарахування орендарю - Головному територіальному управлінню юстиції у місті Києві і Державному закладу післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості" за послуги з опалення по особовому рахунку ДЗ післядипломної освіти № 8061003. Отже, обов'язок Головного територіального управління юстиції у місті Києві у оплачувати послуги з опалення у період з 01.12.2014 по 01.05.2015 за договором на відшкодування витрат на комунальні послуги № 319-11/14/1 від 26.11.2014 був відсутній.

В той час, судом було вказано, що зазначені обставини не спростовують наявність у Головного територіального управління юстиції у місті Києві свого обов'язку за договором № 201 від 04.03.2015 перед Публічним акціонерним товариством "Київенерго" на суму 155 256, 22 грн.

Так, приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, з огляду на викладене вище, та враховуючи встановлені судовим рішенням обставини щодо наявності у Головного територіального управління юстиції у місті Києві заборгованості перед Публічним акціонерним товариством "Київенерго" саме за договором № 201 від 04.03.2015, то за таких підстав доводи позивача стосовно того, що спірний договір був укладений без реального настання обумовлених ним правових наслідків не знаходить свого підтвердження.

Крім того, твердження позивача стосовно того, що договір № 201 від 04.03.2015 не був зареєстрований в Органах Казначейства також не можуть слугувати підставою для визнання його недійсним.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи із викладеного вище, з врахуванням встановлених судом обставин та наведених правових норм, суд дійшов висновку, що позивачем при зверненні до суду з вимогою про визнання недійсним договору № 201 від 04.03.2015 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання укладеного між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві не доведено наявності підстав з відповідними засобами доказування щодо недійсності договору.

За таких підстав, наведені позивачем обставини з якими Головне територіальне управління юстиції у місті Києві обумовлює визнання спірного договору недійсним, приймаючи до уваги положення ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України не мають своїм наслідком визнання такого договору недійсним, оскільки, останній не навів, а суд не встановив обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання договорів недійсними.

Щодо поданого Публічним акціонерним товариством "Київенерго" клопотання про застосування строку позовної давності до вимог позивача, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Водночас, пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Отже, враховуючи те, що судом було встановлено відсутність підстав для визнання недійсним договору № 201 від 04.03.2015 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання укладеного між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві, а тому, заявлене відповідачем-1 клопотання про застосування позовної давності розгляду не підлягає.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Головного територіального управління юстиції у місті Києві (01001, м. Київ, пров. Музейний, будинок 2-Д; ідентифікаційний код 34691374) до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (04050, м. Київ, вул. Мельникова, буд. 31; ідентифікаційний код 00131305) та Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, вул. Велика Житомирська, буд. 15-А; ідентифікаційний код 40538421) про визнання договору недійсним - відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору позивачу не відшкодовуються.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 17.12.2018

Суддя Д.О. Баранов