ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 916/563/14

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є.В. - головуючого, Мачульського Г.М., Кушніра І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Шевченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника прокурора Одеської області на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 та рішення Господарського суду Одеської області від 18.10.2017 у справі

за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до: 1) Одеської міської ради; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Валерій", за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: 1) Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації; 2) Департамент комунальної власності Одеської міської ради, про визнання права власності, визнання недійсним договору, визнання незаконним рішення та зобов'язання повернути майно,

за участю представників:

прокуратури - Томчук М.О., прокурор;

позивача - не з'явилися;

відповідача-1 - не з'явилися;

відповідача-2 - не з'явилися;

третьої особи-1 - не з'явилися;

третьої особи-2 - не з'явилися,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У лютому 2014 Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради (далі - прокуратура) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Валерій" (далі - ТОВ "Валерій"), за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, в якому провив визнати право спільної власності територіальних громад Одеської області в особі Одеської обласної ради на приміщення першого поверху площею 103 м2 та підвалу площею 49,8 м2 у будинку № 18 по вул. Катерининській у м. Одесі; визнати недійсним пункт 1 рішення Одеської міської ради від 25.12.2008 № 3767-V "Про перелік об'єктів комунальної власності м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до рішень Одеської міської ради" в частині включення до цього переліку за № 7 нежитлових приміщень першого поверху площею 103 м2 та підвалу площею 49,8 м2 у будинку № АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24.12.2009 нежитлових приміщень першого поверху та нежитлових приміщень підвалу, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, що в цілому складаються з приміщень загальною площею 103 м2 та 49,8 м2, укладений між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради від імені якої діє Департамент комунальної власності Одеської міської ради та ТОВ "Валерій"; зобов'язати ТОВ "Валерій" повернути Одеській обласній раді нежитлові приміщення першого поверху та нежитлові приміщення підвалу, розташовані за вказаною адресою загальною вартістю 1 614 409 грн шляхом виселення із зазначених приміщень.

1.2. В обґрунтування своїх вимог прокуратура посилається на те, що зазначені нежитлові приміщення належать до спільної власності територіальних громад області, розпорядження якими відповідно до пункту 20 частини 1 статті 43 та частини 4 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є виключною компетенцією обласних рад, тому приймаючи спірне рішення Одеська міська рада вийшла за межі наданих їй законом повноважень, в зв'язку з чим прийняте нею спірне рішення та укладений на його підставі договір купівлі-продажу є недійсними, що є наслідком повернення зазначеного вище нерухомого майна територіальній громаді Одеської області в особі Одеської обласної ради.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами

2.1. Рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 15.08.1985 № 480 "Про затвердження додаткового переліку пам'яток архітектури місцевого значення та меж заповідної території в м. Одесі" затверджено перелік будівель та споруд, які підлягають взяттю під охорону держави як пам'ятки архітектури місцевого значення згідно з додатком № 1. Пунктом 59 додатку № 1 до нього зазначено будівлю за адресою К. Маркса (нині Катерининська), буд. 18 (поч. ХХ ст. арх. Ю. Дмитренко).

2.2. Пунктами 1, 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається; установлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами за участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів. При цьому, згідно з цим переліком у власність обласних рад передавалось не індивідуально визначене майно, а майно підприємств, установ та організацій за галузями господарювання.

2.3. 24.04.2003 Одеською обласною радою прийнято рішення № 154-XXIУ "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада", яким вирішено затвердити нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, станом на 01.04.2003 згідно з додатком. У пункті 11.1.122 переліку вказано і спірну будівлю - прибутковий будинок Распопова, 1899, вул. Катерининська, 18.

2.4. На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 26.05.2005 № 196 територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради було видано свідоцтво серія САС № 186258 від 06.10.2008 про право власності на об'єкт в цілому, що розташований по вул. Катерининській, 18 в м. Одесі.

2.5. 22.09.2006 рішенням Одеської обласної ради № 73-V "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада" затверджена нова редакція переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, станом на 01.09.2006 згідно з додатком 1. Пунктом 8 додатку 1 до цього рішення Одеської обласної ради вказано об'єкти культурної спадщини в редакції пункту 11 рішення обласної ради від 24.04.2003 № 154-XXIV "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада".

2.6. 25.12.2008 Одеською міською радою прийнято рішення № 3767-V "Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до рішень Одеської міської ради". До переліку для викупу орендарем за грошові кошти під № 7 включено приміщення першого поверху площею 103 м2 та приміщення підвалу площею 49,8 м2, які знаходяться у будинку № 18 по вул. Катерининській у м. Одесі.

2.7. 24.12.2009 на підставі вказаного рішення Одеської міської ради між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради (продавець) та ТОВ "Валерій" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 4428, на підставі якого здійснено відчуження приміщення першого поверху площею 103 м2 та приміщення підвалу площею 49,8 м2, які знаходяться у будинку № 18 по вул. Катерининській у м. Одесі.

3. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3.1. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.10.2017 (колегія суддів: Власова С.Г., Никифорчук М.І., Цісельський О.В.) ОСОБА_6, як нового власника нежитлових приміщень підвалу, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, що складаються з приміщень загальною площею 103 м2 та 49,8 м2, залучено до участі у справі в якості іншого відповідача.

3.2. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.10.2017 (колегія суддів: Власова С.Г., Никифорчук М.І., Цісельський О.В.) припинено провадження у справі в частині вимог про визнання права спільної власності територіальних громад Одеської області в особі Одеської обласної ради на приміщення першого поверху площею 103 м2 та підвалу площею 49,8 м2 у будинку № АДРЕСА_1 на підставі пункту 1 статті 80 ГПК України через непідвідомчість цієї вимоги до нового власника зазначених нежитлових приміщень - фізичної особи ОСОБА_6 господарським судам.

3.3. Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.10.2017 (колегія суддів: Власова С.Г., Никифорчук М.І., Цісельський О.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване посиланнями на неправомірність відчуження Одеською міською радою нежитлових приміщень першого поверху та нежитлових приміщень підвалу, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, що складаються з приміщень загальною площею 103 м2 та 49,8 м2 на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2009, а також на пропуск прокуратурою встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) трирічного строку позовної давності для звернення з даним позовом.

3.4. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 (колегія суддів: Будішевська Л.О., Таран С.В., Величко Т.А.) рішення скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ТОВ "Валерій" та постановлено в цій частині нове рішення про закриття провадження у справі.

Постанову обґрунтовано тим, що на час розгляду справи місцевим судом ТОВ "Валерій" було припинено внаслідок ліквідації про що 29.04.2016 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено відповідний запис, тому у відповідності з вимогами статті 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України; у редакції, чинній до 15.12.2017) провадження у справі в частині вимог до ТОВ "Валерій" підлягало припиненню.

4. Короткий зміст доводів та вимог касаційної скарги

4.1. У касаційній скарзі прокуратура посилається на порушення судами попередніх інстанцій приписів статей 142, 143 Конституції України, статей 256, 257, 261, 267, пункту 4 частині 1 статті 268, статей 326, 327, 387, 388 ЦК України, статей 1, 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статей 13, 236 ГПК України.

У касаційній скарзі прокуратура просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та постановити нове рішення про визнання недійсним пункту 1 рішення Одеської міської ради від 25.12.2012 № 3767-V "Про перелік об'єктів комунальної власності м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до рішень Одеської міської ради" в частині включення до цього переліку за № 7 нежитлових приміщень першого поверху площею 103 м2 та підвалу площею 49,8 м2 у будинку № 18 по вул. Катерининській у м. Одеса.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

5.1. Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників судового процесу до Верховного Суду не надходили.

5.2. 06.12.2018 у судовому засіданні оголошено перерву до 18.12.2018 до 16:20, про що учасників, які не прибули в судове засідання було повідомлено ухвалою Верховного Суду від 06.12.2018.

5.3. Учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги, однак позивач, відповідачі - 1, 2 і треті особи - 1, 2 не скористалися наданим законом правом на участь представника у судовому засіданні.

5.4. У судовому засіданні прокурор підтримав наведені у касаційній скарзі доводи та просив задовольнити касаційну скаргу.

6. Позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції

6.1. Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.2. Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд у межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

6.3. Згідно з частиною 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

6.4. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

6.5. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

6.6. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

6.7. За змістом статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

6.8. Позов про визнання права власності є речово-правовим, його вимоги звернено до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Отже, до предмета доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.

6.9. Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Тобто підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства і визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушення у зв'язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

6.10. Суди попередніх інстанцій правильно встановили та виходили з того, що спірний об'єкт нерухомості належав до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області в особі Одеської обласної ради, тому Одеська міська рада не могла ним розпоряджатися.

6.11. У статті 256 ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

6.12. Тобто, позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

6.13. Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

6.14. Відповідно до статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

6.15. Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

6.16. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

6.17. Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

6.18. При цьому і в разі пред'явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 359/2012/15-ц та від 20.11.2018 у справі № 907/50/16.

6.19. Це правило пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

6.20. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

6.21. Встановивши, що спірне рішення Одеської міської ради було опубліковано в газеті "Одеський вісник" за 27.01.2009 № 7, тобто є таким, що доведено до відома зацікавлених осіб, суди правильно виходили, що саме з цієї дати починається перебіг строку позовної давності для вимог про визнання недійсним пункту 1 рішення Одеської міської ради від 25.12.2008 № 3767-V "Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до рішень Одеської міської ради" та дійшли обґрунтованих висновків про сплив строку позовної давності 27.01.2012.

6.22. Таким чином, вищевикладеним спростовуються доводи прокуратури про те, що їй стало відомо про укладення спірного договору від 24.12.2009 лише 22.11.2013 у ході витребування нею інформації про реєстрацію прав власності на спірне нерухоме майно.

6.23. Посилання прокуратурою на постанову Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, в якій наведено висновок про те, що положення законодавства про позовну давність до позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України не застосовуються, а право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, відхиляються колегією суддів з огляду на те, що у постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-1047цс17 наведено інший висновок про те, що до позовних вимог про витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність у три роки. При цьому за вимогами статті 261 цього Кодексу початок перебігу строку позовної давності пов'язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Така ж правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 916/2073/17 та у справі № 916/2403/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16.

6.24. Щодо доводів касаційної скарги прокуратури про порушення судом пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України (чинної на час прийняття радою спірного рішення), згідно якого позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, слід зазначити, що як вже було неодноразово вищевказано, перебіг позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Велика Палата Верховного Суду у постановах 05.06.2018 у справі № 359/2421/15-ц та від 19.06.2018 у справі № 916/1979/13 виклала свій висновок про те, що положення пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України не поширювалися на позови прокурорів, що пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюються положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності і на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів довідалася або могла довідатися про порушення її прав і законних інтересів.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

7.1. Відповідно до статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

7.2. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

За таких обставин, оскільки фундаментальних порушень не встановлено, оскаржувану у справі постанову прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому підстав для її зміни чи скасування немає.

8. Судові витрати

8.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 у справі № 916/563/14 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Є. Краснов

Суддя Г. Мачульський

Суддя І. Кушнір