ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. ОдесаСправа № 915/810/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Колоколова С.І., Принцевської Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2018, ухвалене суддею Коваль Ю.М. в м. Миколаєві, повний текст якого складено 28.09.2018

у справі № 915/810/18

за позовом: Акціонерного товариства «Миколаївобленерго»

до відповідача: Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Бриз»

про: стягнення грошових коштів у сумі 33080, 04 грн.

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Миколаївобленерго» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Бриз» про стягнення грошових коштів у загальній сумі 33080,04грн., з яких: 30397, 86 грн. пеня та 2682,18 грн. 18 коп. 3 % річних.

Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем грошових зобовязань за договором від 05.03.2018 № 44/6184 про постачання електричної енергії, з урахуванням додатків до нього, а в часитні своєчасної оплати активної електроенергії, придбаної в період лютий-травень 2018 року, внаслідок чого на суми за період прострочення оплати вартості спожитої електроенергії здійснено нарахування пені, у відповідності до п. 4.2.1 договору, та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 28.09.2018 позов Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» задоволено частково: з Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Бриз» на користь акціонерного товариства «Миколаївобленерго» стягнуто грошові кошти в загальній сумі 7682,18 грн., з яких: 5000,00 грн. пеня; 2682,18 грн. 3 % річних; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з означеним рішенням суду Акціонерне товариство «Миколаївобленерго» звернулось до з апеляційною скаргою, в якій просило рішення господарського суду Миколаївської області від 28.09.2018 по справі № 915/810/18 скасувати в частині зменшення розміру пені та прийняти нове, яким позовні вимоги АТ «Миколаївобленерго» задовольнити в повному обсязі.

Підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, на думку апелянта, є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, які викладені у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд взяв до уваги ступінь виконання зобовязання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у справі, однак відповідачем було надано лише баланс підприємства станом на 30.06.2018. Будь-які інші докази на підтвердження зазначеного в матеріалах справи відсутні.

Апелянт стверджує, що господарський суд не взяв до уваги майновий стан позивача, мету подачі ним позовної заяви, інтереси, які ним переслідуються. Крім цього, суд першої інстанції не обґрунтував обставини, що дозволили застосувати ст. 223 Господарського кодексу України, а саме винятковість цих обставин.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.10.2018 Акціонерному товариству «Миколаївобленерго» поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2018 у справі № 915/810/18; за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» відкрито апеляційне провадження; вирішено розгляд апеляційної скарги здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

29.11.2018 від Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Бриз» надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просить залишити апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області по справі № 915/810/18 від 28.09.2018 без змін.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, копію вищевказаної ухвали суду від 30.10.2018 позивачем отримано 05.11.2018, відповідачем отримано 05.11.2018.

Однак до суду не надійшло клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скраги та відзиву на неї, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05.03.2018 між Публічним акціонерним товариством «Миколаївобленерго» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Миколаївобленерго») та Житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Бриз» укладено договір про постачання електричної енергії № 44/6184 (далі Договір).

Відповідно до п. 1 Договору, АТ «Миколаївобленерго» (Постачальник) продає електричну енергію Житлово-комунальному підприємству Миколаївської міської ради «Бриз» (Споживачу) для забезпечення потреб електроустановок Споживача з дозволеною потужністю 2778,779 кВт, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що під час виконання умов цього договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобовязуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (далі ПКЕЕ).

Згідно п. 2.2.2. Договору, Постачальник зобовязується постачати Споживачу електроенергію як різновид товару:

- в обсягах, визначених відповідно до розділу 5, та з урахуванням умов розділу 6 цього Договору (додаток № 1 «Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу»);

- згідно з категорією струмоприймачів Споживача відповідно до ПУЕ та гарантованого рівня надійності електропостачання схем електропостачання, визначених додатком № 8 «Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін»;

- із дотриманням граничних показників якості електричної енергії на межі балансової належності визначених державними стандартами (ГОСТ 13109-97).

У відповідності до пункту 2.3.3. Договору, Споживач зобовязується оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків № 10 «Порядок розрахунків» та № 4 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії».

Пунктом 2.3.4. Договору передбачено, що Споживач зобовязується здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії між електромережею Постачальника та електроустановками Споживача згідно з додатком № 5 «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії».

Як визначено п. 4.2.1. Договору, відповідальність споживача за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.3. 2.3.4. цього Договору, з порушенням термінів, визначених додатком № 10 «Порядок розрахунків», Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, 3% річних та індекс інфляції. Сума пені зазначається у розрахунковому документі окремим рядком.

Пунктом 9.4. Договору передбачено, що строк дії договору до 31.12.2018, а в частині розрахунків - до їх повного завершення.

Згідно з п. 1 та п. 2 додатку № 10 «Порядок розрахунків» до договору, розрахунковим вважається період з 01 числа місяця по 31 число цього місяця (або іншого останнього дня місяця) включно. Споживач протягом розрахункового періоду здійснює плановий платіж на поточний рахунок із спеціальним режимом використання до 06 числа поточного місяця у розмірі вартості 100% заявленого обсягу споживання активної електричної енергії поточного розрахункового періоду по обєму(ам) (майстерні, кімната школяра, контора, адміністративне приміщення, офіс, орендарі), розрахунки по яким здійснюються за роздрібними тарифами на електричну енергію відповідного класу напруги. По обєктам, на яких електрична енергія використовується на потреби населення, оплата здійснюється за фактичними показами засобів обліку. Обсяг фактично спожитої за розрахунковий період електричної енергії з урахуванням розрахункової величини втрат електричної енергії на ділянці мережі від місця встановлення засобів обліку до межі балансової належності електромереж визначається відповідно до «Акту про використану електричну енергію».

В п. 3 додатку № 10 «Порядок розрахунків» зазначено, що рахунок на оплату за фактично спожиту за розрахунковий період електричну енергію та за перетікання реактивної електроенергії (за наявності додатку № 5) має бути оплачений Споживачем протягом 5 операційних днів з дня їх отримання.

В матеріалах справи також міститься Додаток № 4 до договору № 44/6184 від 05.03.2018 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії», в якому сторони домовились, що споживач в останній календарний день місяця на 24:00 год. знімає покази засобів обліку і 1 числа місяця, наступного за розрахунковим, повідомляє про них Постачальнику за допомогою інтернет-магазину комунальних послуг (далі Сервіс), що розміщений за адресою www.ukrbilling.com. Постачальник проводе контрольне зняття показів розрахункових засобів обліку наприкінці розрахункового періоду (п. 1).

Відповідно до п. 2 Додатку № 4, якщо дата повідомлення Постачальника про покази засобів обліку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, визначений відповідно до законодавства, Споживач може повідомити про них у найближчий робочий день, що слідує за вихідним чи святковим днем.

Пунктом 4 Додатку № 4 визначено, що Споживач на підставі показів засобів обліку самостійно формує рахунок на оплату за спожиту електричну енергію, інші рахунки, «Акт про прийняття-передавання товарної продукції» за допомогою Сервісу. У разі необхідності Споживач може отримати у Постачальника рахунки та інші документи у паперовому вигляді.

На виконання умов договору АТ «Миколаївобленерго» у період лютий-травень 2018 року поставлено ЖКП ММР «Бриз» обумовлену договором електроенергію, що підтверджується складеними споживачем відповідних звітів про використану електричну енергію у зазначений період, а саме:

в лютому 2018 року 323019 кВт;

в березні 2018 року 316008 кВт;

у квітні 2018 року 281644 кВт;

у травні 2018 року 244268 кВт.

На оплату зазначеного обсягу електроенергії позивачем виписано рахунки:

від 28.02.2018 № 44/6184/2/1 на суму 518167 грн. 80 коп.;

від 29.03.2018 № 44/6184/3/1 на суму 503999 грн. 28 коп.;

від 29.03.2018 № 44/6184/3/2 на суму 22668 грн. 22 коп.;

від 03.05.2018 № 44/6184/4/1 на суму 453362 грн. 68 коп.;

від 30.05.2018 № 44/6184/5/1 на суму 394499 грн. 27 коп.

Рахунки отримані відповідачем, що підтверджується підписами уповноважених осіб відповідача на корінцях цих рахунків.

За твердженнями позивача, боржник систематично порушував договірні зобовязання в частині своєчасної оплати рахунків за активну електричну енергію, у зв'язку з цим відповідачу за несвоєчасне виконання грошових зобовязань була нарахована пеня за період з 28.03.2018 по 13.06.2018 на загальну суму 30 397,86грн. та 3% річних у розмірі 2 682,18грн.

Відповідач у відзиві наданому до Господарського суду Миколаївської області не оспорює несвоєчасність оплати, однак просить частково задовольнити позовні вимоги посилаючись на наступне:

Житлово-комунальне підприємство Миколаївської міської ради «Бриз» є підприємством, основним видом господарської діяльності якого є надання послуг в сфері утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Основним прибутком підприємства є кошти отримані від мешканців житлових будинків, які перебувають на балансі підприємства за надання вищевказаних послуг, оскільки підприємство не здійснює будь-яку іншу господарську діяльність.

Також відповідач зазначає, що однією із складових надходження коштів на підприємство є кошти отримані в якості відшкодування державним бюджетом отриманих населенням пільг та субсидій. Крім того, не всі мешканці житлових будинків, які перебувають на балансі підприємства є сумлінними платниками. Деякі мешканці житлових будинків, обслуговування яких здійснює відповідач, не вчасно сплачують кошти за отримані послуги, а більшість взагалі їх не сплачує.

На підтвердження факту існування значної дебіторської заборгованості Житлово-комунальне підприємство Миколаївської міської ради «Бриз» надало копію Звіту про фінансовий стан підприємства за 1-ше півріччя 2018року (Баланс Ф-1), з якого вбачається, що підприємство має дебіторську заборгованість в розмірі 8 270 000,00грн.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За змістом частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання у разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

У відповідності до приписів статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобовязання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

Передбачене законом (статтею 625 Цивільного кодексу України) право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що Житлово-комунальне підприємство Миколаївської міської ради «Бриз» свої зобовязання за договором щодо оплати за електроенергію виконало у повному обсязі та оплатило Акціонерному товариству «Миколаївобленерго» вартість поставленої у спірному періоді електроенергії, проте з порушенням строків щомісячних оплат.

Рішення в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» про стягнення з Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Бриз» 2 682,18грн. - 3% річних, за поданою апеляційною скаргою апелянтом не оскаржується.

Стосовно зменшення розміру штрафних санкцій та стягнення з відповідача пені за несвоєчасну оплату спожитої електричної енергії, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами ст. 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Як зазначалося раніше, п. 4.2.1. Договору сторони передбачили відповідальність споживача за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.3. 2.3.4. цього Договору, з порушенням термінів, визначених додатком № 10 «Порядок розрахунків», а саме: Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Згідно із ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобовязання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобовязаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобовязання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором; платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вбачається з апеляційної скарги Акціонерного товариства «Миколаївобленерго», позивач не погоджується з рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2018 по справі № 915/810/18 саме в частині зменшення нарахованої позивачем пені.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обовязкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі 67/1346/15-ц.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінюючи надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобовязання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 2 ст. 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобовязання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під «іншими учасниками господарських відносин» слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, повязані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобовязання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого субєкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобовязання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобовязання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Тому, користуючись правом, наданим вищезазначеними положеннями чинного законодавства, а також зважаючи на те, що розмір нарахованої позивачем у позовній заяві пені є досить великим, в той час як період прострочення є незначним (кілька днів), ступінь виконання відповідачем своїх зобовязань за договором, з огляду на складне матеріальне становище Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Бриз», а також враховуючи велику суму дебіторської заборгованості у відповідача (8 270 000,00грн.), колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зменшено розмір пені, належної до сплати, до 5 000,00грн.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції в порушення статей 4-2 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України не взяв до уваги фінансовий стан позивача, колегією суддів також не приймаються оскільки матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження зазначених скаржником в апеляційні скарзі обставин та факту існування понесених позивачем збитків, через несвоєчасність сплати відповідачем коштів по виставленим рахункам.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 статті 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Обовязок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зменшення розміру пені до 5000,00 грн., оскільки відповідачем зобовязання за Договором щодо сплати заборгованості за поставлену електричну енергію виконані в повному обсязі, основним доходом відповідача є оплата мешканцями за утримання будинків, споруд та прибудинкової території, період прострочення відповідачем оплати за отриману електричної енергії є незначним, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

За таких обставин, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2018 по справі № 915/810/18 слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2018 по справі №915/810/18 залишити без змін.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя: Н.С. Богацька

судді С.І. Колоколов

ОСОБА_1