ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2018 р. Справа№ 910/2966/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 04.12.2018.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 (повне рішення складено 15.08.2018)

у справі № 910/2966/18 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця»

про визнання недійсним пунктів кредитного договору

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі, позивач або ПАТ «Укрзалізниця») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі, відповідач або Банк) про визнання недійсним умов договору, а саме пункту 2.2. Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011; пунктів 3.5. та 3.8. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011; пункту 3.9. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін №20-3778/2-1 від 29.12.2011 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем, в порушення вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Порядку погодження залучення державними підприємствами, в тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 №809 та Порядку погодження здійснення державними підприємствами, що входять до сфери управління Міністерства інфраструктури України, залучення кредитних ресурсів, затвердженого наказом Міністерством інфраструктури України від 22.04.2011 №64, в Кредитному договорі про відновлення кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011 (зі змінами та доповненнями) зазначено умови, які не погоджені належним чином, і є неприйнятними для фінансових можливостей суб'єкта державного сектора економіки, що, на думку позивача, є підставою для визнання вказаного договору недійсним в частині вказаних пунктів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 у справі №910/2966/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги у частині визнання недійсним пункту 2.2. Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011 не підлягають задоволенню, оскільки пунктом 2.2. встановлено кінцевий термін повернення кредиту, тобто істотну умову кредитного договору, у той час як кредитний договір не може існувати без умов щодо строку погашення кредиту. Водночас, судом визнано доведеними позовні вимоги ПАТ «Укрзалізниця» про визнання недійсними пунктів 3.5. та 3.8. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011 та пункту 3.9. Кредитного договору в реакції Договору про внесення змін №20-3778/2-1 від 29.12.2011 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011, однак відмовлено у задоволенні цієї частини позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності, про який заявлено відповідачем.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 у даній справі та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповністю з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що судом першої інстанції неправомірно було відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним пункту 2.2. Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011, оскільки ДТГО «Південно-Західна залізниця» отримало у відповідності до статті 67 Господарського кодексу України, Порядку погодження залучення державними підприємствами, в тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 №809, та Порядку погодження здійснення державними підприємствами, що входять до сфери управління Міністерства інфраструктури України, залучення кредитних ресурсів, затвердженого наказом Міністерством інфраструктури України від 22.04.2011 №64, погодження від Міністерства фінансів України №31-12110-103-10/33215 від 29.12.2011 та погодження від Міністерства інфраструктури України №11494/11/10-11 від 27.12.2011, які містять наступні умови кредитування, зокрема, строк користування кредитом - 3 (три) роки.

Однак, всупереч умов вказаних погоджень, які є обов'язковими в силу вимог частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України, в договорі кредиту строк користування кредитними коштами встановлений менший, ніж 3 роки, а саме: договір кредиту укладений 29.12.2011, а термін повернення сум кредиту за ним - 22.12.2014 (пункт 2.2. Кредитного договору), що є додатковим навантаженням на фінансове становище позичальника, на що безпідставно не звернув увагу суд першої інстанції.

Встановлення судом факту, що пункт 2.2. Кредитного договору є його істотною умовою, не позбавляє, на думку скаржника, права позивача на визнання його недійсним у разі невідповідності чинному законодавству, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Також, скаржник стверджує, що місцевий господарський суд, в порушення статей 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України, дійшов помилкового висновку про застосування до позовних вимог про визнання недійсними пунктів 3.5. та 3.8. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011 та пункту 3.9. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін №20-3778/2-1 від 29.12.2011 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011 наслідків спливу строків позовної давності, оскільки ПАТ «Укрзалізниця» є новою юридичною особою, зареєстрованою лише 21.10.2015, а відтак саме із цієї дати слід обраховувати початок перебігу строку позовної давності.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя), судді: Андрієнко В.В., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 у справі №910/2966/18, призначено розгляд справи на 23.10.2018, встановлено відповідачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» № 454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене, Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 статті 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Згідно частини 7 статті 31 Господарського процесуального кодексу України справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Актом прийняття-передачі судових справ від 01.10.2018 справу №910/2966/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2018 справу №910/2966/18 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Скрипки І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №910/2966/18 колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Скрипки І.М., розгляд справи призначено на 30.10.2018, встановлено строк для подання відзиву.

29.10.2018 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін. Відповідач у відзиві наголошує, що для ПАТ «Укрзалізниця», як правонаступника ДТГО «Південно-Західна залізниця», днем початку перебігу строку позовної давності є день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

У судових засіданнях, призначених на 30.10.2018 та 22.11.2018, судом оголошувались перерви.

29.11.2018 відповідач подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду додаткові пояснення, у яких наголосив на тому, що твердження представника позивача, які озвучувались ним у судових засіданнях 30.10.2018 та 22.11.2018 та були підставою для оголошення перерв, про те, що Верховним Судом розглядається справа №910/15453/17 з аналогічних правовідносин, не відповідають дійсності, оскільки обставини справи №910/2966/18 є відмінними від обставин справи №910/15453/17, адже під час розгляду справи №910/15453/17 заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності Банком протягом строку підготовчого засідання не була заявлена. Водночас, відповідач наголосив, що постановою Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №910/2974/18 за аналогічними правовідносинами суд касаційної інстанції залишив в силі рішення судів попередніх інстанцій, якими ПАТ «Укрзалізниця» було відмовлено у задоволенні позовних вимог до Банку про визнання недійсними пунктів кредитного договору у зв'язку із пропуском строку позовної давності (копія вступної та резолютивної частини постанови додана до пояснень).

У судове засідання 04.12.2018 з'явились представники учасників судового процесу.

Представник позивача та третьої особи у судовому засідання підтримували викладені в апеляційній скарзі доводи, просили її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, а позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив у її задоволенні відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи, Міністерство інфраструктури України листом №11494/11/10-11 від 27.12.2011 повідомило Укрзалізницю та ДТГО «Південно-західна залізниця» про те, що розглянуло листи Укрзалізниці від 23.12.2011 №ЦЗЕ-11/2493 та від 12.12.2011 №ЦЗЕ-11/2362 щодо погодження умов залучення ДТГО «Південно-західна залізниця» довгострокових кредитних ресурсів (відновлювальна кредитна лінія). Відповідно до документів, поданих на розгляд Міністерству, залучення планується здійснити шляхом укладання кредитних договорів, зокрема, з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» на загальну суму 91,25 млн. доларів США на наступних умовах: термін користування кредитом - 3 роки, відсоткова ставка - 11,0% річних, комісійні платежі відсутні, забезпечення виконання - майнові права у співвідношенні 1:3,34, цільове призначення кредиту - виконання програми капітальних інвестицій. Відповідно до Порядку погодження залучення державними підприємствами, в тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №809 від 15.06.2011, Міністерство погодило ДТГО «Південно-західна залізниця» зазначені умови залучення довгострокового кредиту. Одночасно, з метою захисту інтересів державного підприємства, рекомендовано «при укладенні кредитного договору п.3.9 виключити, в п.5.5 зменшити розмір штрафу».

Міністерство фінансів України листом №31-12110-103-10/33215 від 29.12.2011 надало погодження ДАЗТ «Укрзалізниця» (за результатами розгляду листа №ЦЗЕ-11/2365 від 12.12.2011) на здійснення довгострокових внутрішніх запозичень ДТГО «Південно-західна залізниця» шляхом укладення кредитних договорів, зокрема, з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк»: сума кредитів 91,25 млн. доларів США, строк користування кредитними коштами: 3 роки, відсоткова ставка 11,0% річних, комісійні платежі відсутні, забезпечення: застава майнових прав у співвідношенні 1:3,34, мета: виконання програми капітальних інвестицій та перекредитування діючих запозичень; за умови, якщо не будуть перевищені відповідні показники фінансового плану підприємства на 2011 рік.

29 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (банк за договором, відповідач у справі) та Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-західна залізниця» (позичальник за договором, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача у справі) був укладений Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 12 500 000,00 доларів США (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених цим Договором, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим Договором (пункт 2.1. Кредитного договору).

Пунктом 2.2. Кредитного договору визначено, що дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 22 грудня 2014 року.

За умовами пункту 3.5. Кредитного договору за наявності заборгованості по кредиту та/або плати за кредит, сторони встановлюють наступну черговість погашення позичальником заборгованості: в першу чергу сплаті підлягає нарахована, але не сплачена в строк плата за кредит; в другу чергу сплаті підлягає нарахована плата за кредит, строк сплати якої ще не сплинув; в третю чергу сплаті підлягає прострочена заборгованість за кредитом; в четверту чергу сплаті підлягає неустойка, передбачена цим Договором. Заборгованість за кредитом, строк сплати якої ще не настав, погашається позичальником в строк, передбачений пунктом 2.2. цього Договору.

Відповідно до абз. 4 пункту 3.8. Кредитного договору позичальник доручає Банку за здійснення операції з купівлі, обміну та продажу валюти, списати кошти в еквіваленті суми комісійної винагороди банку за здійснення відповідної операції з поточного рахунку в національній валюті позичальника №655/980, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у банку, код банку 300012, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ «Промінвестбанк». У випадку відсутності коштів для оплати комісійної винагороди на зазначених рахунках, позичальник доручає банку здійснити списання коштів з рахунків в іноземній валюті, відкритих у банку, код банку 300012, або відкритих у ПАТ «Промінвестбанк» в еквіваленті суми комісійної винагороди банку по курсу банку на день списання та здійснити продаж/обмін іноземної валюти за курсом банку на день здійснення операції.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, отримання погодження Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України, скріплення печатками сторін, та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором (пункт 6.1. Кредитного договору).

Умовами пункту 6.9. Кредитного договору передбачено, що всі зміни та доповнення до цього Договору щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту, виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом, обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань вносяться за погодженням Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі, набувають чинності з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та є невід'ємними частинами цього Договору.

29.12.2011 між ДТГО «Південно-західна залізниця» як позичальником та Банком було укладено Договір про внесення змін №20-3778/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011, яким розділ 3 Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-37613/2-1 від 29.12.2011 доповнено пунктом 3.9., за умовами якого позичальник зобов'язується забезпечити щомісячні надходження грошових коштів на поточні рахунки у банку у розмірі не менше 300 000 000,00 гривень. У разі порушення (невиконання) позичальником з будь-яких підстав зобов'язань, передбачених цим пунктом, банк має право стягнути з позичальника штраф у розмірі 20 000,00 гривень за кожен випадок не виконання. Сплата штрафу не звільняє позичальника від належного виконання зобов'язань за цим договором.

Також, 28.09.2012 між ДТГО «Південно-західна залізниця» як позичальником та Банком було укладено Договір про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011, згідно якого внесено зміни в пункт 2.2. Кредитного договору та викладено його редакції: кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 22 грудня 2014 року.

За умовами пункту 3.5. Кредитного договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012, сторони встановлюють наступну черговість погашення позичальником заборгованості (згідно встановленого пріоритету - зверху вниз): на погашення прострочених до сплати понад 31 день процентів за користування кредитом; на погашення простроченої до сплати понад 31 день суми комісійної винагороди; на погашення прострочених до сплати не більше ніж на 31 день процентів користування кредитом; на погашення простроченої до сплати не більше ніж 31 день суми комісійної винагороди; на погашення простроченої до сплати суми кредиту; сплата нарахованих процентів за користування кредитом; сплата нарахованої комісійної винагороди; сплата суми кредиту; сплата неустойки (пені, штрафів). Погашення позичальником заборгованості кожної наступної черги повинна відбуватися виключно після повного погашення заборгованості кожної попередньої черги.

За змістом абз. 4 пункту 3.8. Кредитного договору, в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012, позичальник доручає Банку за здійснення операції з купівлі, обміну та продажу валюти списати кошти в еквіваленті суми комісійної винагороди банку за здійснення відповідної операції з поточного рахунку в національній валюті позичальника №2255, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у банку, код банку 300012, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ «Промінвестбанк». У випадку відсутності коштів для оплати комісійної винагороди на зазначених рахунках, позичальник доручає банку здійснити списання коштів з рахунків в іноземній валюті, відкритих у банку, код банку 300012, або відкритих у ПАТ «Промінвестбанк» в еквіваленті суми комісійної винагороди банку по курсу банку на день списання та здійснити продаж/обмін іноземної валюти за курсом банку на день здійснення операції.

Звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивач зазначає, що відповідно до Порядку погодження залучення державними підприємствами, в тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 №809, та Порядку погодження здійснення державними підприємствами, що входять до сфери управління Міністерства інфраструктури України, залучення кредитних ресурсів, затвердженого наказом Міністерством інфраструктури України від 22.04.2011 №64, ДТГО «Південно-західна залізниця» отримало відповідні погодження від Міністерства фінансів України та Міністерства інфраструктури України, однак, всупереч отриманих погоджень, в укладеному Договорі встановлений менший строк користування кредитними коштами, ніж 3 роки, що є додатковим навантаженням на фінансове становище боржника. Договором про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012 змінено пункти 3.5., 3.8., а Договором про внесення змін №20-3778/2-1 від 29.12.2011 розділ 3 доповнено пунктом 3.9., проте вказані зміни не погоджені Міністерством фінансів України та Міністерством інфраструктури України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрзалізниця» та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача з огляду на наступне.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Із урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 Цивільного кодексу України).

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частин недійсними) недійсними.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір (із урахуванням змін та доповнень до нього) є кредитним договором.

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 статті 345 Господарського кодексу України передбачено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Постановою Кабінету Міністрів України №809 від 15.06.2011 затверджено Порядок погодження залучення державними підприємствами, в тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, який визначає процедуру погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі (далі - підприємства), кредитів (позик) шляхом укладення кредитного договору, договору позики або випуску облігацій підприємства (далі - залучення кредиту (позики), у результаті якого виникають зобов'язання щодо повернення коштів, та надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантій або поруки за таким зобов'язанням погоджується: Мінфіном - щодо внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик); органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю (далі - уповноважений орган), - щодо внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик).

Згідно з пунктом 3 Порядку для погодження залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантії або поруки за таким зобов'язанням підприємство подає Мінфіну або уповноваженому органу заяву, до якої додаються: 1) у разі погодження залучення кредиту (позики) в т.ч.: проект кредитного договору (договору позики, проспекту емісії або рішення про закрите (приватне) розміщення облігацій підприємства, а в разі надання повноважень щодо залучення кредиту (позики) - також проект відповідного договору), який зокрема: не може передбачати дострокове виконання зобов'язань за кредитом (позикою) з ініціативи кредитора із необґрунтованими фінансовими втратами (за винятком здійснення запозичення у формі випуску облігацій підприємства); копії в т.ч.: рішення уповноваженого органу про погодження умов кредиту (позики) (подається Мінфіну).

У пункті 4 Порядку визначено, що Мінфін або уповноважений орган протягом 30 робочих днів після надходження заяви приймає рішення щодо погодження залучення кредиту (позики), забезпечення підприємством виконання зобов'язань за кредитом (позикою) порукою або гарантією чи відмови у погодженні, про що письмово повідомляє підприємству.

Судом зі змісту листа Міністерства фінансів України №31-12110-103-10/33215 від 29.12.2011 та листа Міністерства інфраструктури України №11494/11/10-11 від 27.12.2011 встановлено, що відповідними центральними органами виконавчої влади було надано погодження Укрзалізниці та ДТГО «Південно-західна залізниця» на укладення спірного Кредитного договору на умовах трирічного строку користування кредитом та без комісійних платежів.

Разом з тим, відповідно до пункту 2.2. Договору дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 22.12.2014, у той час як кредитний договір укладено 29.12.2011, що, відповідно, є меншим трирічного строку користування кредитними коштами, погодженого уповноваженими органами.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно встановив невідповідність умов пункту 2.2. Кредитного договору наданим уповноваженими органами погодженням.

Водночас, встановлення судом першої інстанції того факту, що пункт 2.2. Кредитного договору є його істотною умовою, не позбавляє, на думку апеляційного суду, права позивача на визнання його недійсним у разі невідповідності чинному законодавству, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стосовно заявлених позивачем позовних вимог про визнання недійсними пунктів 3.5. та 3.8. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011 та пункту 3.9. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін №20-3778/2-1 від 29.12.2011 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011, колегія суддів зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що всупереч погоджень Міністерства фінансів України №31-12110-103-10/33215 від 29.12.2011 та погодження від Міністерства інфраструктури України №11494/11/10-11 від 27.12.2011, дотримання яких є обов'язковим в силу приписів частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України, спірним пунктом 3.8. Кредитного договору встановлено, що за здійснення операції з купівлі, обміну та продажу валюти позичальник (третя особа) доручає банку (відповідачу) списати кошти в еквіваленті суми комісійної винагороди банку за здійснення відповідної операції з поточного рахунку в національній валюті позичальника, або будь - яких поточних рахунків в національній валюті, відкритих у банку, або з будь - яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ «Промінвестбанк».

Окрім цього, спірним пунктом 3.5. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012, яким встановлено черговість погашення позичальником заборгованості, також передбачено погашення комісійної винагороди.

Отже, оскільки пунктами 3.8. та 3.5. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012 передбачено оплату комісійної винагороди та черговість її погашення, суд приходить до висновку, що зміст наведених пунктів суперечить умові щодо відсутності будь-яких комісійних платежів при наданні погодження уповноваженими органами на укладення Кредитного договору з відповідачем.

При цьому, суд відхиляє як безпідставні заперечення відповідача щодо недійсності пункту 3.8. Кредитного договору в редакції договору про внесення змін та доповнень № 20-3386/2-1 від 28.09.2012, згідно яких відповідач стверджував, що наведеною умовою договору між сторонами було досягнуто згоди не щодо окремого зобов'язання з надання послуг за комісійну винагороду, а було досягнуто згоди саме стосовно покладення на позичальника обов'язку з оплати комісійної винагороди за здійснення валютно-обмінних операцій в разі невиконання позичальником зобов'язання з повернення коштів у визначений договором строк за умови відсутності на рахунках позичальника коштів у валюті зобов'язання. Так, вказані доводи відповідача не спростовують факту невідповідності пунктів 3.5. та 3.8. Кредитного договору в редакції договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012 погодженій умові щодо відсутності комісійних платежів, яка не передбачала виключень на здійснення валютно-обмінних операцій.

Додатково, щодо вимог ПАТ «Укрзалізниця» в частині визнання недійсними пунктів 3.5., 3.8. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012, а також пункту 3.9. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін №20-3778/2-1 від 29.12.2011, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до пункту 7 Порядку, зміни до кредитного договору (договору позики), договору поруки або договору про надання гарантії, а також до умов розміщення облігацій підприємства щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту (позики), виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом (позикою), обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань за кредитами (позиками) підлягають погодженню з Мінфіном або уповноваженим органом відповідно до цього Порядку шляхом подання техніко-економічного обґрунтування необхідності внесення таких змін або здійснення реструктуризації.

При цьому, пунктом 6.9. Кредитного договору передбачено, що всі зміни та доповнення до цього Договору щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту, виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом, обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань вносяться за погодженням Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі, набувають чинності з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та є невід'ємними частинами цього Договору.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, станом на час розгляду спору матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних в розумінні статей 76, 77, 78, 91 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження отримання у відповідності до пункту 7 Порядку та пункту 6.9. Кредитного договору погодження Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі на внесення змін до умов Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач також стверджував, що центральним органам виконавчої влади було погоджено укладення кредитних договорів на умовах, викладених доданими до листів проектами договорів. Натомість, як встановлено судом, відповідачем не доведено та в матеріалах справи відсутні докази того, що Міністерству фінансів України та Міністерству інфраструктури України направлявся текст саме спірного Кредитного договору, оскільки фактично викладені в спірному Кредитному договорі умови запозичення кредитних коштів, зокрема, пункт 2.2., пункт 3.5., абзац 4 пункту 3.8., відрізняються від тих, що були погоджені вказаними міністерствами та стисло відображені в їх листах №31-12110-103-10/33215 від 29.12.2011 та №11494/11/10-11 від 27.12.2011.

При цьому, надані на вимогу суду ПАТ «Українська залізниця» та ДТГО «Південно-Західна залізниця» копії листів щодо погодження залучення кредитів, а саме №ЦЗЕ-11/2365 від 12.12.2011, №ЦЗЕ-11/2362 від 12.12.2011, та №ЦЗЕ-11/2493 від 23.12.2011, також не містять додатків, зокрема, текстів проектів кредитних договорів.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що зміст спірних пунктів 3.5 та 3.8 Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011; пункту 3.9. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін №20-3778/2-1 від 29.12.2011 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011 не відповідає основним умовам, що були погоджені уповноваженими органами - профільними міністерствами.

Отже, позивач довів в розумінні статті 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а тому колегія суддів дійшла до висновку, що вимоги позивача в частині визнання недійсними пунктів 3.5. та 3.8. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011; пункту 3.9. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін №20-3778/2-1 від 29.12.2011 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011 також є обґрунтованими.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем у відзиві на позовну заяву від 30.05.2018 було заявлене клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо позовних вимог, заявлених ПАТ «Укрзалізниця».

Із приводу заявленого клопотання колегія суддів зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» () утворено згідно із Законом України «Про особливості утворення публічно акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» (далі - Закон) та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 «Про утворення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - Постанова КМУ від 25.06.2014).

Статут ПАТ «Українська залізниця» затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №735.

21 жовтня 2015 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців було внесено запис про проведення державної реєстрації юридичної особи ПАТ «Українська залізниця».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 ПАТ «Українська залізниця» утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (аналогічні положення також містяться у ст.ст. 2, 3 Закону). Серед таких підприємств зазначено, в т.ч., Державне територіально - галузеве об'єднання «Південно-західна залізниця», яке є стороною кредитного договору, права та обов'язки за яким перейшли до позивача, як правонаступника.

Аналогічна інформація про те, що ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником щодо ДТГО «Південно-західна залізниця» також наявна у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником прав та обов'язків ДТГО «Південно-західна залізниця», яке, відповідно, було обізнане щодо наявності вказаного договору й договорів про внесення змін і доповнень до нього з моменту їх укладання.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі №5013/492/12 та від 02.09.2014 у справі №915/1437/13.

Так, Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 та Договір про внесення змін №20-3778/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 були укладені 29.12.2011, а Договір про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 - 28.09.2012 відповідно.

Отже, днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину, тобто 29.12.2011 (дата укладення Кредитного договору та Договору про внесення змін №20-3778/2-1) та 28.09.2012 (дата укладення Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1), а строк позовної давності щодо заявлених позовних вимог сплив, відповідно, 29.12.2014 та 28.09.2015.

Відповідно до статті 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом встановлено, що доказів неможливості вчасного звернення з відповідним позовом позичальником за кредитним договором - матеріали справи не містять.

Водночас, судом встановлено, що звернення позивача до суду з вказаним позовом відбулось лише після звернення Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» до суду з позовом про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» заборгованості, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням позичальником його зобов'язань за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011.

Отже, оскільки судом не встановлено, а позивачем, в свою чергу, не доведено наявності обставин, які зробили своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим, суд приходить до висновку про відсутність поважних причин пропуску позовної давності для звернення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до господарського суду з даним позовом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позовні вимоги про визнання недійсними пункту 2.2. Кредитного договору, пунктів 3.5. та 3.8. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012, пункту 3.9. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін №20-3778/2-1 від 29.12.2011 доведені позивачем, обґрунтовані матеріалами справи та відповідачем не спростовані, проте позов поданий позивачем після спливу строку позовної давності, позов не підлягає задоволенню з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності, про що заявлено відповідачем.

Водночас, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції помилково послався у рішенні на неможливість визнання недійсним пункту 2.2. Кредитного договору, про що зазначалося вище. Втім, оскільки резолютивна частина оскарженого рішення суду є правильною, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування. Рішення суду підлягає залишенню без змін з підстав, викладених у мотивувальній частині даної постанови.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 у справі №910/2966/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 у справі №910/2966/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/2966/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17.12.2018.

Головуючий суддя Ю.Б.Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка