СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2018 р. Справа № 913/133/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Пелипенко Н.М. , суддя Радіонова О.О.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача –не з’явився,

відповідача – не з’явився,

розглянувши апеляційну скаргу позивача (вх.592) на рішення господарського суду Луганської області від 11.06.2018 (повний текст складено 13.06.2018, суддя Шеліхіна Р.М.) у справі №913/133/18

за позовом Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва", м.Київ,

до Приватного підприємства "Гранд-Сервіс", м.Лисичанськ Луганської області

про стягнення 38658,01 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Луганської області з позовом до відповідача про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди нежитлових приміщень територіальної громади Шевченківського району м.Києва від 12.06.2009 №185/6 в сумі 36442,70 грн., 3% річних у сумі 464,18 грн. за період з 01.06.2017 по 28.02.2018 та втрати від інфляції у сумі 1751,13 грн. за період з червня 2017 по лютий 2018 року.

В позові позивач зазначає, що з червня 2016 відповідач, в порушення п.2.5 договору оренди №185/6 від 12.06.2009, не сплачує орендну плату, внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість в розмірі 36442,70 грн. Крім того, позивачем нараховано відповідачу 3% річних та інфляційні втрати за несвоєчасну сплату орендних платежів на підставі ст.625 Цивільного кодексу України. В якості правових підстав позову позивачем вказано п.п.2.1, 2.3, 3.6 договору, ст.ст.525,530,625 Цивільного кодексу України, ч.3 ст.285 Господарського кодексу України.

Рішенням господарського суду Луганської області від 11.06.2018 у справі №913/133/18 в позові відмовлено.

В наведеному рішенні судом першої інстанції встановлено, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом про стягнення з відповідача орендної плати за період з 01.06.2017 по 28.02.2018, визначив підставою позовних вимог саме договір оренди нежилих приміщень від 12.06.2009 №185/6; однак, вказаний договір є розірваним з 06.03.2017 за рішенням господарського суду Луганської області від 20.02.2017 у справі №910/18124/16 з 06.03.2017. Як зазначено в оскаржуваному рішенні суду, орендна плата може нараховуватися орендодавцем, сплачуватися орендарем чи стягуватися з нього в судовому порядку виключно за період дії договору оренди до моменту його припинення, тобто в межах дії договору оренди. Приймаючи до уваги, що з 06.03.2017 орендні правовідносини між сторонами припинені, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати, нарахованої на підставі договору оренди за період з 01.06.2017 по 28.02.2018, у зв’язку з чим відмовив в задоволенні позову.

Позивач із вказаним рішенням суду не погодився, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що місцевим господарським судом не надано оцінку п.3.2.19 договору оренди, відповідно до якого, після розірвання договору орендар зобов’язаний вносити плату за фактичне користування об’єктом оренди в розмірі орендної плати до моменту повернення об’єкту оренди орендодавцю за актом приймання-передачі. Позивач вказує на те, що на момент подачі позову відповідач не повернув орендоване майно. Наполягаючи на законності та обгрунтованості позовних вимог, позивач в апеляційній скарзі посилається на ст.ст.525, 526, 530, 599, 610, 612, 625, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст.173, 174, 193 Господарського кодексу України, п.п.2.3, 3.6 договору оренди.

Відповідач відзиви на позов та на апеляційну скаргу не надав.

В судове засідання 18.12.2018 відповідач не з’явився.

Ухвала від 22.11.2018, якою розгляд справи призначено в цьому судовому засіданні, направлялась на адресу відповідача (вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб), однак, повернулась підприємством зв’язку із довідкою про невручення «за закінченням терміну зберігання».

З метою повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, 26.11.2018 вказану інформацію розміщено на офіційному веб-сайті Східного апеляційного господарського суду веб-порталу “Судова влада України” у розділі “Новини”.

Згідно ч.7 ст.120 ГПК України, учасники судового процесу зобов’язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця знаходження ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв’язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає

Відповідач не повідомляв суд про зміну свого місцезнаходження під час розгляду справи.

За таких обставин, судом апеляційної інстанції дотримано вимоги статті 242 ГПК України щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання.

Позивач в судове засідання 18.12.2018 також не з’явився, однак надіслав суду клопотання про розгляд справи без участі його представника у зв’язку із неможливістю прибуття до суду.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав, належним чином повідомлено позивача та відповідача про час та місце розгляду справи, надано додатковий час для явки представників в судове засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

12.06.2009 між Управлінням з питань комунального майна, приватизації Шевченківської районної у м. Києві ради (орендодавець) та Приватним підприємством “Гранд-Сервіс” (орендар) укладено договір №185/6 (далі - договір) (а.с.12-17).

Відповідно до п.1.1 договору, на підставі розпорядження голови Шевченківської районної у м.Києві від 15.05.2009 №74 орендодавець зобов'язується передати, а орендар прийняти у строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення (будівлю, споруду) (надалі - об'єкт оренди), загальною площею 100 кв.м., а саме: 1 поверх з орендованою площею 34,4 кв.м., підвал з орендованою площею 65,6 кв.м. (згідно поверхового плану приміщення), яке розміщене за адресою вул. О.Теліги, 3.

Пунктом 1.3. визначено, що об'єкт оренди передається орендарю за актом приймання-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору.

За користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розмір якої за перший місяць складає 4469,98 грн. та ПДВ 894 грн., всього – 5363,98 грн., далі – згідно невід'ємного додатку до даного договору. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць (п.2.2 договору).

В п.2.5 сторони узгодили, що орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків власної господарської діяльності щомісячно не пізніше 20 (двадцятого) числа поточного місяця на рахунок орендодавця.

Як зазначено в п.3.2.16 договору, при припиненні використання об’єкту оренди, орендар протягом місяця з моменту фактичного припинення використання повинен повідомити про це орендодавця.

За умовами п.3.2.18 договору, при поверненні об’єкту оренди за актом встановленого зразка, не пізніше ніж за 10 робочих днів з дня надіслання письмового повідомлення про повернення, орендар зобов’язаний передати об’єкт оренди, обладнання, інвентар та інше майно у тому стані, в якому воно було передано за актом в оренду, з урахуванням нормального зносу.

Після припинення (розірвання) дії цього договору до моменту повернення об’єкту оренди орендодавцю за актом прийому-передачі, орендар зобов’язаний вносити плату за фактичне користування об’єктом оренди в розмірі орендної плати, а також відшкодовувати витрати на утримання прибудинкової території та інші витрати загального користування, сплачувати комунальні послуги, витрати на обслуговування внутрішньобудинкових мереж та обладнання (п.3.2.19 договору).

Строк дії договору - з 12.06.2009 по 31.05.2010. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (п.п.8.2,8.3 договору).

В додатку №1 до договору сторони погодили розрахунок розміру орендної плати за нежитлове приміщення станом на 12.06.2009 (а.с.18).

Додатковою угодою №1 від 14.02.2011 до договору змінено назву орендодавця на Комунальне підприємство «Керуюча дирекція» на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради №1112 від 10.12.2010, розпорядження виконавчого органу Київської міської ради №121 від 31.01.2011 (а.с.19,49-56).

Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 №270/270 “Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва” змінено найменування позивача з КП «Керуюча дирекція з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва» на Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва" та внесено відповідні зміни до статуту підприємства (а.с.34-45, 57).

Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва" зверталося у іншій справі до господарського суду Луганської області з позовом до ПП «Гранд-Сервіс» про розірвання договору оренди нежитлових приміщень територіальної громади Шевченківського району м.Києва №185/6 від 12.06.2009 та виселення ПП «Гранд-Сервіс» з орендованого приміщення.

Рішенням господарського суду Луганської області від 20.02.2017 у справі №910/18124/16 позовні вимоги задоволено повністю.

Вказане рішення набрало законної сили 06.03.2017.

У цій справі №913/133/18 позивач просить стягнути з відповідача орендну плату за період з 01.06.2017 по 28.02.2018.

Судова колегія враховує наступне.

Спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору оренди нежитлових приміщень №185/6 від 12.06.2009, умови якого передбачають передачу відповідачу у строкове платне користування нежитлові приміщення, які є комунальною власністю.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Згідно з положеннями частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

За положеннями частин 1 та 3 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар вносить орендну плату за користування об'єктом оренди незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до п.2.5 договору оренди, сторони узгодили, що орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків власної господарської діяльності щомісячно не пізніше 20 (двадцятого) числа поточного місяця на рахунок орендодавця.

В частині 2 статті 653 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору зобов’язання сторін припиняються.

Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов’язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина 3 статті 653 ЦК України).

Отже, у разі розірвання договору оренди в судовому порядку, обов’язок орендаря сплачувати орендну плату припиняється з дати набрання рішенням законної сили.

Як встановлено колегією суддів, договір оренди нежитлових приміщень №185/6 від 12.06.2009 розірвано в судовому порядку за рішенням господарського суду Луганської області від 20.02.2017 у справі №910/18124/16.

Вказане рішення суду набрало законної сили 06.03.2017.

Враховуючи наведене, з урахуванням положень ч.3 ст.653 ЦК України, обов’язок відповідача сплачувати орендну плату за договором №185/6 від 12.06.2009 припинився 06.03.2017 (дата набрання рішенням законної сили).

Позивач, при зверненні до суду з цим позовом, просив стягнути з відповідача орендну плату за період з 01.06.2017 по 28.02.2018.

Тобто, позивачем нараховано орендну плату за період після розірвання договору оренди та через три місяці після набрання чинності рішенням суду у справі №910/18124/16.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач не сплачує орендну плату, чим порушує умови п.п.2.2, 2.5 договору.

Положення договору, на які посилається позивач, визначають розмір та порядок сплати відповідачем орендних платежів.

В якості правових підстав позову позивач вказує на положення ст.ст.525,530,625 Цивільного кодексу України, ч.3 ст.285 Господарського кодексу України, яким врегульовано загальні умови виконання зобов’язань та відповідальність за їх невиконання.

Господарський суд Луганської області ухвалою від 27.03.2018 у цій справі запропонував позивачу чітко визначити правові підстави позову.

На виконання вимог суду, позивач надав суду письмові пояснення (а.с.76), в яких зазначив правові підстави позову: п.2.1, п.3.6, п.2.5 договору, ст.ст.525, 625 ЦК України, ч.3 ст.285 ГК України.

Відповідно до ч.2 ст.237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

У цій справі предметом позову є стягнення з відповідача орендної плати, а підставою позовних вимог вказано саме договір оренди №185/6 від 12.06.2009 (п.2.2, п.2.5), який є розірваним за рішенням суду.

Разом із тим, орендна плата може нараховуватись орендарю лише під час дії договору оренди та до моменту його припинення (у даному випадку розірвання).

З огляду на наведене, враховуючи, що договірні правовідносини між сторонами припинились 06.03.2017, відсутні правові підстави для нарахування та стягнення з відповідача орендної плати з 01.06.2017 по 28.02.2018, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що місцевим господарським судом не надано оцінку п.3.2.19 договору оренди.

Відповідно до п.3.2.19 договору після припинення (розірвання) дії цього договору до моменту повернення об’єкту оренди орендодавцю за актом прийому-передачі, орендар зобов’язаний вносити плату за фактичне користування об’єктом оренди в розмірі орендної плати, а також відшкодовувати витрати на утримання прибудинкової території та інші витрати загального користування, сплачувати комунальні послуги, витрати на обслуговування внутрішньобудинкових мереж та обладнання.

Судова колегія вважає такі доводи апелянта безпідставними, оскільки вказаний пункт договору не був підставою позовних вимог.

Позивач ні в позові, ні в уточненні правових підстав позову, не посилався на п.3.2.19 договору, як на підставу своїх вимог та не просив суд стягнути з відповідача плату за фактичне користування об’єктом оренди, а посилаючись на існування договірного зобов’язання відповідача (п.2.5 договору) просив стягнути з нього саме орендну плату.

Разом із тим, за умовами вказаного пункту договору, орендар не зобов’язувався вносити орендну плату, оскільки після припинення дії договору і до повернення об’єкту оренди орендодавцю сторони домовилися про плату за фактичне користування об’єктом оренди

Позивач в позові просить стягнути орендну плату, нараховану на підставі п.2.5 договору, а не плату за фактичне користування приміщеннями у відповідності до п.3.2.19 договору.

Враховуючи наведене, доводи позивача про неврахування судом першої інстанції положень п.3.2.19 договору є безпідставними.

Крім того, судова колегія враховує, що рішенням господарського суду Луганської області від 20.02.2017 у справі №910/18124/16 відповідача виселено з нежитлового приміщення, площею 100 кв.м., розташованого в будинку №3 по вул.О.Теліги.

Тобто, з 06.03.2017 відповідач повинен був виконати рішення суду добровільно або бути виселеним органами Державної виконавчої служби України.

Будь-яких доводів щодо обставин виконання відповідачем рішення суду позивачем в позові не зазначено.

Разом із тим, орендна плата нарахована позивачем з червня 2017, тобто після спливу 3 місяців з дня набрання законної сили рішення суду про виселення боржника.

За таких обставин, очікування позивача на виконання відповідачем п.3.2.19 договору в частині підписання акту приймання-передачі предмету оренди, є безпідставними.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків господарського суду Луганської області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення господарського суду Луганської області від 11.06.2018 року у справі №913/133/18 – без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення

Рішення господарського суду Луганської області від 11.06.2018 року у справі №913/133/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22.12.2018р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя Н.М. Пелипенко

Суддя О.О. Радіонова