ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"17" грудня 2018 р. м. Київ Справа № 911/2721/18

Господарський суд Київської області у складі судді Рябцевої О.О., розглянувши заяву Комунального підприємства Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаціної контори № 1 (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Підвальна, буд. 28, код 19420176) про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з фізичної особи - підприємця Різник Олени Віталіївни (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) 16376,22 грн.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційна контора № 1 звернулося до господарського суду Київської області з заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з фізичної особи - підприємця Різник Олени Віталіївни 16376,22 грн. заборгованості за надані заявником послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території.

За змістом ст.ст. 147, 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 148 цього Кодексу. Судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Дослідивши заяву та додані до неї документи, суд встановив наступне.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 152 ГПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред'явлення позову в суд за такою вимогою.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У ст. 257 ЦК України зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З здійсненого заявником у заяві про видачу судового наказу розрахунку заборгованості вбачається, що заявник просить стягнути з боржника заборгованість за період з 31.10.2012 р. по 31.08.2016 р.

Як вбачається з заяви про видачу судового наказу, заявник звернувся до суду із вказною заявою 07.12.2018 року.

Враховуючи вищевикладене, заявником пропущено строк позовної давності щодо заявлення вимог про стягнення заборгованості за період з 31.10.2012 р. по 06.12.2015 р.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу у вимозі в частині стягнення заборгованості за період з 31.10.2012 р. по 06.12.2015 р. на підставі п. 5 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено: повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника.

Заявником не дотримано вказаних вимог. Заявник, як адресу місця проживання боржника вказує: АДРЕСА_1. Проте, як вбачається з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, адресою місця проживання боржника АДРЕСА_2.

Крім того, заявником у вступній та прохальній частинах заяви не вказано на статус боржника як фізичної особи - підприємця.

Наведене свідчить про недотримання заявником при зверненні до суду вимог п. 2 ч. 2 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Заявником не дотримано вказаних вимог. Заявник у заяві про видачу судового наказу зазначає, що боржник не сплачував в повному обсязі за надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, внаслідок чого виникла заборгованість за період з 31.10.2012 р. по 31.08.2016 р. в сумі 16367,22 грн., однак доказів надання боржнику послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за вказаний період заявником не зазначено.

Відповідно до п. 1 ч. 1. ст. 152 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу.

Оскільки заявником не зазначено доказів надання боржнику послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 31.10.2012 р. по 31.08.2016 р., у вступній та прохальній частинах заяви про видачу судового наказу не вказано статус боржника як фізичної особи - підприємця, вказано невірну адресу місця проживання боржника, а отже заяву про видачу судового наказу подано до суду без дотримання вимог ст. 150 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу у частині стягнення заборгованості за період з 31.10.2012 р. по 06.12.2015 р. на підставі п. 5 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України та про відмову у решті вимог заяви про видачу судового наказу на підставі п. 1 ч. 1. ст. 152 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 Господарського процесуального кодексу України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст.ст. 148, 152, 153, 154, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити Комунальному підприємству Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційної контори № 1 (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Підвальна, 28) у видачі судового наказу з вимогою про стягнення з фізичної особи - підприємця Різник Олени Віталіївни 16376,22 грн. заборгованості за надані заявником послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території.

Ухвала господарського суду набирає законної сили в порядку статті 235 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.О. Рябцева