Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/930/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

секретар судового засідання: Макарчук В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- довіреність від 02.04.2018

від відповідача: ОСОБА_2- директор

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 Груп"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Амакс-Транс"

про стягнення 44 181,99 грн.

Процесуальні дії по справі.

Позивачем подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 Груп" про стягнення додатково понесених витрат перевізником в розмірі 44181,89 грн.

Ухвалою від 24.10.2018 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання для розгляду справи по суті призначив на 20.11.2018.

13.11.2018 відповідачем в порядку ст. 251 ГПК України подано відзив на позовну заяву (а.с. 38-41).

Ухвалою від 20.11.2018 відкладено розгляд справи по суті на 13.12.2018.

06.12.2018 позивачем з урахуванням норм ст. 251 ГПК України подано відповідь на відзив (а.с. 60).

07.12.2018 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив (а.с. 64-65).

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги мотивовані тим, що ТОВ "ОСОБА_3 Груп", як перевізник за разовим договором заявки на перевезення вантажів автомобільним транспортом № 04552 до договору № ЕП-1252 від 19.01.2017, під час здійснення перевезення вантажу поніс додаткові витрати в сумі 34085,05 грн у зв'язку з невірним зазначенням маси вантажу відправником у вантажосупровідних документах; витрати на пальне в розмірі 7757,94 грн.; додаткові витрати на оплату водію в розмірі 80,0 Євро, що еквівалентно 2338,40 грн.

Представник відповідача заперечив проти позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовні заяву.

Вказує, що позивач виконав перевезення вантажу та 02.02.2017 виставив рахунок позивачу на оплату за надані послуги, який був оплачений у розмірі 90307,57 грн.

Вказує, що додатково понесені витрати під час перевезення, які не були погоджені відповідачем, суперечать умовам договору. Позивач з власної ініціативи поніс додаткові витрати. Відповідно до умов договору позивач не повідомив відповідача про понесення таких витрат.

Водночас зауважує, що додаткові витрати позивачем не підтверджено належними доказами.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений ст. 315 ГК України.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

19.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Амакс-Транс" (експедитор-замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 Груп" (перевізник, позивач) укладено договір № ЕП-1-252 надання та організації послуг (а.с. 51-54).

Відповідно до п. 1.1. договору, в порядку та на умовах визначених цим договором перевізник бере на себе зобов'язання перевозити, наданий йому експедитором-замовником вантаж у міжнародному та міжміському сполученні автомобільним транспортом з місця відправлення до пункту призначення і видати вантаж уповноваженій особі замовника (або іншій особі) на його одержання, та надати при цьому інші додатково передбачені цим договором, Заявкою до нього послуги, а Замовник зобов'язується після прийняття наданих послуг сплатити за них обумовлену плату.

Згідно п. 1.3 договору, ціна Договору визначається , виходячи з вказаних в Заявках розміру плати всіх наданих перевізником послуг по кожному окремому перевезенні (далі- плата за перевезення), що узгоджується сторонами, та сумарно становить загальну ціну Договору.

За умовами п. 1.4 договору кожне окреме перевезення здійснюється на основі заявки, яка при погодженні сторонами є невід'ємною частиною договору. Умови заявки мають пріоритетну силу щодо умов Договору.

Пунктом 2.1.1 договору сторони погодили, що замовник зобов'язаний надати перевізнику не пізніше ніж за 24 години до запланованої дати завантаження факсимільним чи електронним зв'язком заявку на перевезення. В заявці сторони вказують: маршрут перевезення, кількість та вид вантажу, державний номер Т.З., прізвище, контакти водія, додаткові вимоги до Т.З., дата та адреса завантаження, назва вантажовідправника, контактні телефони, особи, місце митного оформлення вантажу в країні відправлення та призначення і митні переходи (у разі потреби), дата та адреса розвантаження, назва вантажоодержувача, контакті телефони, контактні особи, сума плати за перевезення, додаткові дані для перевезення.

Приписами п. 2.2.7 договору на перевізника в особі водія покладено обов'язок приймати вантаж, слідкувати щоб вантаж був примотаний до піддонів поліетиленовою плівкою 2-3 шарами, при завантаженні такого. У випадку порушення даних вимог, товар до перевезення не приймати і вимагати його заміни, всі зауваження при цьому вказувати в "Накладній на відпуск матеріалів на сторону" (чи іншому документі, який її заміняє) та ТТН/СМR.

Згідно п.п 2.2.12 договору перевізник зобов'язаний забезпечувати контроль за правильністю заповнення перевізних документів та внесення в них достовірної інформації, особливо про вантаж.

19 січня 2017 року між сторонами було укладено разовий договір-заявку на перевезення вантажів автомобільним транспортом №04552 до договору №ЕП-1-252 від 19.01.2017 (а.с 11).

Відповідно до разового договору-заявки ТОВ "ОСОБА_3 Груп" зобов'язалось доставити вантаж (м'ясо кроля, заморожене до мінус 18 градусів ), вагою 20т, об'ємом 86 кум.м. з Франції (85700, Pouzauges) до с. Озера (Київська обл., Україна).

У заявці також сторонами визначено: дату та адресу замитнення та розмитнення, місце прикордонного переходу, адреса завантаження і контактні дані особи, марка автомобіля та його державний номер, П.І.Б. водія.

Крім того у заявці визначено вартість послуг і умови оплати, а саме: 3100 Євро по курсу НБУ на день розвантаження авто, на протязі 10 банківських днів від дня отримання правильно оформлених оригіналів документів .

За умовами п. 2 Заявки, водій повинен простежити за завантаженням та розвантаженням автомобіля, так як відповідальність за вантаж: сума бою, порчі, нестачі - покладається на перевізника вантажу.

Підпис водія на ТТН (СМR) підтверджує його згоду з вагою та розподілом ваги по осям автомобіля (п. 3 договору - заявки).

Згідно п. 7 договору-заявки разовий договір-заявка є невід'ємною частиною договору, факсимільна копія має юридичну силу.

На виконання погоджених умов перевезення, 25.01.2017 транспортний засіб перевізника (позивача) було завантажено у Франції, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною № 179119 (а.с. 70 ).

Відповідно до п. 11 міжнародної товарно-транспортної накладної № 179119 вага вантажу складає 21472,092 кг нетто.

Позивач, звертаючись з позовом, зазначає, що відповідно до документів відправника маса вантажу становить 23034,079 кг брутто (відповідно до Packing List 23.01.2017).

Проте, за даними позивача фактично в автомобіль було завантажено 23969,00 кг. Різниця з даними документів відправника становить 934,921 кг.

Позивач зазначає, що у зв'язку із зазначенням невірної ваги вантажу відправником у вантажосупровідних документах, позивач (перевізник) поніс додаткові витрати.

Так, водієм перевізника було сплачено штраф поліції республіка ОСОБА_4 в розмірі 500,00 Злотих (а.с. 21 ).

При перетині польського кордону за невірне зазначення ваги вантажу (перегруз автомобіля) посередницькій фірмі BETА TRANS було сплачено 5025,00 злотих (5000,00 злотих - штраф та 25,00 злотих - банківська комісія за переказ коштів) та 70 злотих за посередницькі постуги польської посередницької фірми BETА TRANS, що в загальній сумі еквівалентно 34085,55 грн. за курсом НБУ), що підтверджується видатковим касовим ордером від 30.01.2017 та банківською випискою (а.с 21, 26,28).

Крім того в результаті надмірної ваги було збільшено витрати перевізника на дизпаливо та оплату праці водія на загальну суму 10096,34 гривень.

Факт перевантаження автомобіля перевізника позивач підтверджує:

1) пояснювальною запискою водія ОСОБА_5

Так , відповідно до даних пояснювальної записки водій вказує, що після перезавантаження автомобіля 26.01.2018 ознак перегрузу на вісь автомобіля не було. Прибувши на кордон для замитнення вантажу інспектором було виявлено надмірну масу вантажу вагою 2000 тонн, у зв'язку з чим було виписано рахунок на оплату штрафу в розмірі 5000,00 злотих. З метою уникнення простою вказану суму штрафу було оплачено ТОВ "ОСОБА_3 Груп" через фірму BETА TRANS. При сплаті штрафу комісія становила 25,00 злотих та 70,00 злотих - вартість посередницьких послуг. По прибуттю автомобіля з вантажем у м.Луцьк було здіснено зважування вантажу на трьох вагах, які також вказували на надмірну вагу в розмірі 935 кг.

2) актом зважування вантажу, складеним за участю представника вантажоотримувача ОСОБА_6, представника експедитора ТОВ "Амакс-Транс" ОСОБА_7, брокера, водія та представника ТОВ "ОСОБА_3 Груп" (12).

Згідно вказаного акту при зважуванні вантажу на спеціальних сертифікованих вагах, що були надані ТО "Фрозен Фріо" було встановлено надмірну вагу вантажу у порівнянні з відомостями про вагу, що містяться в вантажосупровідних документах, де вага вказана у розмірі 23034,079 кг брутто (відповідно до Packing List 23.01.2017) та фактично наявної ваги в розмірі 23969,00 кг. нетто (відповідно до проведеного зважування). Надмірна вага брутто склала 934,921 кг. Зазначено, що надмірна вага виникла внаслідок помилки вантажовідправника SOFRILOG під час оформлення документів на вантаж.

01.03.2018 позивачем направлено на адресу відповідача претензію з вимогою про сплату 50000,00 грн. додатково понесених витрат перевізника (а.с. 13).

16.03.2017 відповідачем на адресу позивача направлено запит про надання додаткової інформації до претензії, зокрема про надання документів що стосуються виявленого факту перевантаження машини та накладних штрафів .(а.с. 14 ).

27.03.2018 позивачем на адресу відповідача направлено додаткові письмові докази та пояснення до претензії про сплату коштів з вимогою до відповідача сплатити додатково понесені витрати перевізником в розмірі 44181,89 грн.

До вказаних пояснень на вимогу відповідача позивачем додано копію техпаспорту на автомобілі АС 7333АС/АС1633ХР, документи, що стосуються виявленого факту перевантаження машини та наклдених штрафів; акт зважування від 01.02.2017, квитанції про сплату штрафу та посередницьких послуг; виписку про курс валют, пояснювальну записку водія та трудового договору водія, копію наказу про прийняття на роботу водія ОСОБА_5; документи, що підтверджують сплату штрафу за надмірну вагу автомобіля; довідку про розрахунок пального та додаткових витрат по сплаті добових (а.с. 15-15).

Позивач зазначає, що дані витрати не були враховані при визначенні вартості перевезення вантажу, а тому є додатково понесеними витратами перевізника котрі підлягають відшкодуванню з боку експедитора.

Оскільки відповідач добровільно не відшкодував позивачу додатково понесені витрати позивач, з метою захисту свого порушеного права, звернувся з даним позовом до суду.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Як вбачається з матеріалів справи правовідносини між сторонами виникли на підставі договору № ЕП-1-252 надання та організації послуг від 19.01.2017 та разового договору - заявки на перевезення вантажів автомобільним транспортом, які за своєю правовою природою є договором перевезення.

Приписами ч.2 ст. 908 ЦК України визначено, що загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно з ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Нормами ст. 919 ЦК України визначено, що перевізник зобов'язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

За приписами ст. 920 ЦК України, у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Предметом спору в даній справі є матеріально правова вимога позивача до відповідача про стягнення додатково понесених витрат перевізником в розмірі 44181,89 грн., з яких сплачений штраф в розмірі 5025,00 злотих, з урахуванням сплаченої комісії в розміррі 25,00 злотих, та посередницькі послуги фірми BETА TRANS в розмірі 70 злотих, що еквівалентно 34085,05 грн. за неправильне зазначення маси вантажу; додаткові витрати на пальне в розмірі 7757,94 грн.; оплата додаткових витрат на оплату водію в розмірі 80,0 Євро, (що еквівалентно 2338,40 грн.).

За своєю правовою природою позовні вимоги позивача про стягнення додатково понесених витрат в сумі 44181,99 грн. є вимогою про стягнення збитків.

Розглядаючи вимоги про стягнення 44181,99 грн збитків понесених позивачем на сплату штрафу, додаткових витрат на пальне та оплату добових водію, суд зазначає про наступне.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Пунктом 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Статтею 225 ГК України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов'язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і збитками є обов'язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку.

Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства. Тоді як Відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків Позивачу.

Понесені збитки в заявленому розмірі позивач пов'язує із тим, що відправником допущено невірне зазначення маси вантажу у документах, що призвело до понесення позивачем додаткових витрат на сплату штрафу, витрат на пальне та сплату водію добових.

Факт невірного зазначення маси вантажу у перевізних документах позивач підтверджує актом зважування від 01.02.2017 та поясненнями водія (а.с.12, 23).

Як на доказ понесення додаткових витрат позивач посилається на сплату штрафу при перетині кордону в розмірі 5000,00 Євро, що підтверджує виставленим брокерською компанією Beta Trans рахунком на оплату (а.с. 21).

Як на доказ понесених позивачем додаткових витрат на пальне в розмірі 7757,94 грн. та витрат на добові водію в розмірі 2338,40 грн. позивач посилається на довідку про розхід пального на автомобіль та напівпричеп - рефрижератор (а.с. 33).

Проте заявлені позивачем витрати в сумі 44181,99 грн. суд не розцінює як збитки, понесені в результаті неправомірної поведінки відповідача, оскільки такі витрати позивача не являються причиною саме протиправної поведінки відповідача.

Суд звертає увагу , що за умовами п.п. 2.2.7, 2.2.12 укладеного між сторонами договору саме на перевізника в особі водія покладено обов'язок приймати вантаж, слідкувати щоб вантаж був примотаний до піддонів поліетиленовою плівкою 2-3 шарами, при завантаженні такого. У випадку порушення даних вимог, товар до перевезення не приймається і вимагається його заміна, всі зауваження при цьому слід вказувати в "Накладній на відпуск матеріалів на сторону" (чи іншому документів який її заміняє) та ТТН/СМR; забезпечувати контроль за правильністю заповнення перевізних документів та внесення в них достовірної інформації, особливо про вантаж.

До того ж п. 2 заявки визначено, що водій повинен простежити за завантаженням та розвантаженням автомобіля.

Суд звертає увагу, що пунктом 3 разового договору-заявки, укладеного між сторонами, визначено, що підпис водія на ТТН (СМR) підтверджує його згоду з вагою та розподілом ваги по осям автомобіля.

Відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної N 179119 від 25.01.2017 маса товару складає 21472,092 кг нетто.

Оскільки накладна не містить будь-яких зауважень, тому перевізник погодився зі зазначеною у товарно-транспортній накладній вагою.

Водночас, суд звертає увагу, що з наявних у справі матеріалів, зокрема на ТТН (СМR) N 179119 від 25.01.2017 не проставлена відмітка про дату перетину кордону з боку республіки ОСОБА_4.

Суд також звертає увагу, що позивач звертаючись до суду зазначає, що відповідно до документів відправника, а саме відповідно до Packing List 23.01.2017 вага вантажу становить 23034,079 брутто. Однак первинних документів на підтвердження таких доводів позивачем до матеріалів справи не додано.

За приписами статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції. Згідно листа №72/14-612/1-1559 від 16.05.2007 Міністерства закордонних справ України "Щодо набуття чинності міжнародними договорами" вищевказана конвенція набрала чинності для України 17.05.2007.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Конвенції вона застосовується до будь-якого автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах.

Враховуючи той факт, що обставини даного спору виникли з договору міжнародного перевезення вантажу автомобільним транспортом, в якому відповідач 1 виступав перевізником, то на спірні правовідносини поширюються положення Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів.

За приписами ст. 8 Конвенції, приймаючи вантаж, перевізник перевіряє:

a) вірність записів, зроблених у вантажній накладній щодо числа вантажних місць, а також їх маркування та нумерації місць;

b) зовнішній стан вантажу і його упаковки.

Якщо перевізник не має достатньої можливості перевірити вірність записів, зазначених у підпункті a) пункту 1 цієї статті, він повинен зробити обґрунтовані застереження у вантажній накладній. Він повинен також мотивувати всі зроблені ним застереження щодо зовнішнього стану вантажу і його упаковки. Ці застереження не мають обов'язкової сили для відправника, якщо останній не погодився бути зобов'язаним ними і не зробив про це запис у вантажній накладній.

Відправник має право вимагати перевірки перевізником ваги брутто вантажу або його кількості, вираженій в інших одиницях виміру. Він може також вимагати перевірки вмісту вантажних місць. Перевізник може вимагати відшкодування витрат, пов'язаних з такою перевіркою. Результати перевірок включають у вантажну накладну.

За приписами ст.9 Конвенції, вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Якщо вантажна накладна не містить спеціальних застережень перевізника, то, якщо не доведено протилежне, припускається, що вантаж і його упаковка були зовні в належному стані в момент прийняття вантажу перевізником, і що кількість вантажних місць, а також їх маркування та нумерація відповідали заявам, які містилися у вантажній накладній.

За таких обставин, зважаючи, що міжнародна товарно-транспортна накладна № 179119 від 25.01.2017 не містить жодних застережень перевізника, зокрема щодо маси вантажу, суд зазначає, що перевізник таким чином погодився з масою вантажу, що був представлений до перевезення.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що внаслідок винних дій відповідача водія перевізника було притягнуто до відповідальності за неправильне зазначення у товаро-супровідних документах маси вантажу.

Виписаний компанією Beta Trans рахунок на оплату на суму 5000,00 Євро суд не розцінює як належний доказ притягнення перевізника до відповідальності за невірне зазначення маси вантажу у товарно-транспортній накладній.

Суд зазначає, що рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки не фіксує ніякої господарської операції, розпорядження ані дозволу на проведення господарської операції, а має лише інформаційний характер.

За поясненнями відповідача, що також і не заперечувалось позивачем, компанія Beta Trans є брокерською конторою, що надає послуги за відповідну плату.

Доказом накладення штрафу за перевантаження автомобіля мав би бути відповідний первинний документ, складений митним органом ОСОБА_4.

Отже виписаний копманією Beta Trans рахунок на оплату на суму 5000,00 Євро не є належним доказом притягнення до відповідальності перевізника митним органом за невірне зазначення вантажу у товарно-транспортних документах.

Сплачені позивачем 25,00 злотих комісій за банківські послуги та 70,00 злотих посередницьких послуг компанією Beta Trans також не знаходяться в прямому причиному зв'язку із понесеними позивачем збитками та протиправною поведінокю відповідача.

Акт зважування вантажу 01.02.2017 суд також не розцінює як належний первинний документ на підтвердження вини відповідача у зазначені невірної ваги вантажу відправником, оскільки останній не є тим документом, що підтверджує недоліки міжнародної товарно-транспортної накладної № 179119 від 25.01.2017.

Пояснення водія викладені в пояснювальній записці також не можуть свідчити про внесення неправильних відомостей про вантаж до товарно-транспортної накладної, що спричинило сплату позивачем штрафу. Крім того, сама пояснювальна записка водія містить розбіжності у виявленій надмірній масі вантажу на митному кордоні та на пункті зважування у м.Луцьку.

Понесені позивачем витрати на пальне в сумі 7757,94 грн. та на виплату добових водієві в сумі 2338,40 грн. також не доведені позивачем належними та допустимими доказами.

Відтак, понесені позивачем витрати в загальному розмірі 44181,99 грн. суд не розцінює як збитки, понесені позивачем в результаті протиправних дій саме відповідача.

До того ж вказзані витрати позивачем не доведені належними та допустими доказами (первинними документами.)

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладені обставини справи суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено заявлені позовні вимоги. Відтак суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то оскільки суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, заява відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню.

На підставі ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволені позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Повне рішення складено: 18.12.18

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2,3- сторонам (рек. з повід.)