ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2018 р.           м. Київ            Справа № 911/1625/18

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Комунального підприємства “Київжитлоспецексплуатація”

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Богдан”

про визнання недійсним п. 3.1 договору підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р. про виконання капітального ремонту житлового будинку в частині визначення суми ПДВ у розмірі 27540,40 грн., а також загальної ціни договору з врахуванням суми ПДВ у розмірі 165242,40 грн., та стягнення 27540,40 грн.

секретар судового засідання: Демідова А.А.

представники сторін:

від позивача: Фомін О.Д. (довіреність № 062/15/1/03-06 від 02.01.2018 р.);

від відповідача: Шумський О.І. (довіреність б/н від 07.09.2018 р.).

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Київжитлоспецексплуатація” (далі – ТОВ “Київжитлоспецексплуатація”, позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Богдан” (далі – ТОВ “Будівельна компанія “Богдан”, відповідач) про визнання недійсним п. 3.1 договору підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р. про виконання капітального ремонту житлового будинку в частині визначення суми ПДВ у розмірі 27540,40 грн., а також загальної ціни договору з врахуванням суми ПДВ у розмірі 165242,40 грн., та стягнення 27540,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач ввів його в оману при укладенні договору підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р., надавши свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, чим підтвердив свій статус платника ПДВ, однак, як з’ясувалось у подальшому, таке свідоцтво було анульовано. Оскільки відповідач не є платником відповідного податку, сума у розмірі 27540,40 грн., перерахована у складі вартості виконаних робіт як податок на додану вартість була отримана відповідачем безпідставно, у зв’язку з чим позивач просить суд визнати недійсним п. 3.1 договору підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р. про виконання капітального ремонту житлового будинку в частині визначення суми ПДВ у розмірі 27540,40 грн., а також загальної ціни договору з врахуванням суми ПДВ у розмірі 165242,40 грн., та стягнути 27540,40 грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.08.2018 р. було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 17.09.2018 р.

Підготовче засідання відкладалось.

12.09.2018 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 12.09.2018 р. (вх. № 18835/18 від 12.09.2018 р.), за змістом якого відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову з мотивів узгодження сторонами в договорі його ціни, а також підписання позивачем всіх актів приймання-передачі робіт, що, на переконання відповідача, свідчить про належне виконання всіх узгоджених умов договору підряду.

11.10.2018 р. до господарського суду Київської області від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача № 062/15/1/03-5677 від 10.10.2018 р. (вх. № 20924/18 від 11.10.2018 р.), за змістом якої позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з огляду на те, що позивач не має наміру змінювати ціну договору, яка становить 137702,00 грн., та не має заперечень стосовно виконання відповідачем інших умов договору, окрім включення до нього суми ПДВ у розмірі 27540,00 грн., платником якого на момент проведення державних закупівель, підписання та оплати договору відповідач не був. Також позивач зазначає, що вказана сума не є збитками позивача, а підлягає поверненню на підставі статті 208 Господарського кодексу України.

25.10.2018 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшло заперечення б/н від 24.10.2018 р. (вх. № 30787/18 від 25.10.2018 р.) на відповідь позивача на відзив, за змістом якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на те, що позивачем не надано доказів того, що кошти, сплачені ним відповідачу в якості ПДВ у сумі 27540,00 грн., залишились у його власності. Також відповідач зазначає, що позивач, будучи обізнаним з положеннями чинного законодавства щодо порядку оподаткування, мав можливість перевірити інформацію стосовно реєстрації відповідача як платника ПДВ та під час погодження умов договору міг вжити заходів щодо виключення ПДВ із вартості послуг, але ним не було вчинено таких дій, що, на переконання відповідача, свідчить про погодження сторонами всіх істотних умов договору підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р., включаючи його ціну разом з ПДВ. Водночас, відповідач наголошує на тому, що від позивача на момент проведення розрахунків не надходило жодних претензій та були підписані всі акти приймання-передачі робіт, що свідчить про належне виконання умов договору відповідачем.

05.11.2018 р. до господарського суду Київської області від представника позивача надійшло заперечення б/н, б/д (вх. № 31461/18 від 05.11.2018 р.) на заперечення б/н від 24.10.2018 р. (вх. № 30787/18 від 25.10.2018 р.) відповідача, за змістом якого позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з огляду на те, що, на його думку, відповідачем було навмисно введено КП “Київжитлоспецексплуатація” в оману в частині наявності у ТОВ “Будівельна компанія “Богдан” свідоцтва платника ПДВ, оскільки при наданні 24.10.2017 р. пропозиції до закупівлі “6021 - Капітальний ремонт житлового фонду. Капітальний ремонт сходових клітин. Вул. Вифлеємська, 6 А (2,3,4 під’їзд) у Дніпровському районі м. Києва” разом з усіма документами відповідачем було подано свідоцтво № 200078437 про реєстрацію платника ПДВ, яке було анульовано 26.07.2017 р. Також позивач зазначає, що відповідачем не було надано відповіді на лист № 062/15/1/221938 від 18.04.2018 р. та вимогу №155/1/03-062115/1/03-2689 від 31.05.2018 р. стосовно досудового врегулювання спору та добровільного повернення державних коштів, що, на переконання позивача, свідчить про наявність умислу у діях ТОВ “Будівельна компанія “Богдан”. Водночас, позивач, посилаючись на п. 6.4.15 договору підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р. вказує, що обов’язок своєчасного забезпечення оформлення податкових накладних з ПДВ та їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних, а також направлення позивачу не пізніше п’ятнадцятиденного терміну з дня настання податкового зобов’язання, покладається на відповідача.

У судовому засіданні 15.11.2018 р. представники позивача та відповідача заявили про надання суду всіх наявних у сторін доказів, що мають значення для вирішення спору.

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.11.2018 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.12.2018 р.

У судовому засіданні 06.12.2018 р. представник позивача позовні вимоги підтримував; представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував та клопотав про долучення до матеріалів справи письмової промови представника у судових дебатах.

У судовому засіданні 06.12.2018 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

31.10.2017 р. між Комунальним підприємством “Київжитлоспецексплуатація” (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Богдан” (підрядник) укладено договір підряду № 17/Б-В6А-СХ, відповідно до п. 1.1 якого предметом цього договору є виконання капітального ремонту житлового будинку. Підрядник зобов’язується здійснити роботи: «6021 – капітальний ремонт житлового фонду. Капітальний ремонт сходових клітин по вул. Вифлеємська, 6А (2, 3, 4 під’їзд) у Дніпровському районі м. Києва, за кодом ДК 021:2015:45453000-7 – капітальний ремонт і реставрація» (згідно ДСТУ БД.1.1.-1:2013) в об’ємі, визначеному у кошторисній документації до цього договору (роботи) відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 3 від 06.01.2017 р. (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1279 від 17.10.2017 р. (згідно ДСТУ БД.1.1.-1:2013). Балансоутримувачем житлового будинку є Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва».

Пунктом 3.1 договору передбачено, що договірна ціна на виконання робіт зазначена у кошторисній документації до даного договору. Ціна договору становить 143414,55 грн., крім того ПДВ 20% - 28682,91 грн., всього - 172097,46 грн.

У відповідності з п. 3.2 договору договірна ціна визначається сторонами, як динамічна, може коригуватися в процесі виконання робіт, зокрема, шляхом укладення відповідних додаткових угод до даного договору.

Згідно з п. 4.1 договору розрахунки за виконані роботи здійснюються на підставі довідки про вартість виконаних робіт за формою № КБ-3 та акта приймання виконаних робіт за формою КБ-2в з відомістю ресурсів, підписаних уповноваженими представниками сторін, і акта витрат на проведення експертизи кошторисної документації.

Акт оформлюється належним чином підрядником і подається для підписання замовнику не пізніше 25 числа звітного місяця, який повинен розглянути та підписати акт у встановленому законом порядку або письмово мотивувати відмову від прийняття робіт (п. 4.2 договору).

Відповідно до п. 4.3 договору замовник сплачує вартість прийнятих від підрядника робіт на підставі довідки про вартість виконаних робіт за формою не пізніше 30 банківських днів після надходження коштів на вказані цілі на реєстраційний рахунок замовника.

У відповідності з пп. 6.1.3 п. 6.1 договору замовник має право ініціювати внесення змін у договір, вимагати розірвання договору та відшкодування збитків за наявності істотних порушень підрядником умов договору.

28.12.2017 р. між КП “Київжитлоспецексплуатація” та ТОВ “Будівельна компанія “Богдан” було укладено додаткову угоду № 2 до договору підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р., відповідно до п. 1 якої пункт 3.1 договору було викладено в наступній редакції: «Договірна ціна на виконання робіт зазначена у кошторисній документації до даного договору. Ціна договору становить 137702,00 грн., крім того ПДВ 20% 27540,40 грн., всього 165242,40 грн.».

На виконання умов договору підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р., з урахуванням додаткової угоди № 2 від 28.12.2017 р., на підставі акту приймання виконаних будівельних робіт № 1, КП “Київжитлоспецексплуатація” було перераховано ТОВ “Будівельна компанія “Богдан” грошові кошти в сумі 165242,40 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 836 від 21.11.2017 р. на суму 43024,36 грн., № 2193 від 25.12.2017 р. на суму 120300,44 грн., № 2191 від 25.12.2017 р. на суму 1917,60 грн.

Відповідно до додатку № 1 до додаткової угоди № 2 від 28.12.2017 р. договору підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р. (протокол погодження договірної ціни) сума податку на додану вартість становить 27540,40 грн.

Поряд з цим, слід зазначити, що станом на момент проведення публічних закупівель, 23.10.2017 р., ТОВ “Будівельна компанія “Богдан” разом з проектною документацією було надано свідоцтво № 200078437 про реєстрацію платника податку на додану вартість, на підтвердження статусу платника ПДВ.

При цьому, як слідує з позову, під час реєстрації податкових накладних та проведення розрахункових операцій було встановлено, що свідоцтво як платника податку на додану вартість у ТОВ “Будівельна компанія “Богдан” відсутнє.

У подальшому, на сайті Державної фіскальної служби України позивачем було з’ясовано, що 26.07.2017 р. за рішенням контролюючого органу у ТОВ “Будівельна компанія “Богдан” було анульовано свідоцтво платника ПДВ.

Тобто, станом на момент укладення договору підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р., у відповідача не було в наявності дійсного свідоцтва № 200078437 про реєстрацію платника податку на додану вартість.

На переконання позивача, перерахована останнім на поточний рахунок відповідача сума податку на додану вартість у розмірі 27540,40 грн. підлягає поверненню позивачу, у зв’язку з чим КП “Київжитлоспецексплуатація” на адресу відповідача було направлено лист № 062/15/22-1938 від 18.04.2018 р. та вимогу № 062/15/1/03-2689 від 31.05.2018 р. про повернення зайво сплаченого податку на додану вартість, зокрема, у розмірі 27540,40 грн.

Відповіді на лист та вимогу отримано позивачем не було, грошові кошти не повернуті.

Оскільки відповідач станом на час подання позовної заяви не повернув КП “Київжитлоспецексплуатація” зайво сплаченого податку на додану вартість у розмірі 27540,40 грн., позивач і звернувся з даним позовом до суду з вимогами визнати недійсним п. 3.1 договору підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р. про виконання капітального ремонту житлового будинку в частині визначення суми ПДВ у розмірі 27540,40 грн., а також загальної ціни договору з врахуванням суми ПДВ у розмірі 165242,40 грн., та стягнути з відповідача 27540,40 грн.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов’язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку щодо відсутності у даному випадку підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Згідно з наявними у матеріалах справи актом приймання виконаних будівельних робіт форми № КБ-2в, підсумковою відомістю ресурсів та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати форми № КБ-3, відповідач виконав на об’єкті по вул. Вифлеємська, 6А (2, 3, 4 під’їзд) у Дніпровському районі м. Києва передбачені договором підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р. та додатковою угодою № 2 до договору роботи з капітального ремонту на суму 165242,40 грн.

Позивачем було сплачено вказані грошові кошти, що підтверджується зазначеними вище платіжними дорученнями та не заперечується сторонами.

Як встановлено судом, сторонами було виконано взяті на себе зобов’язання за договором підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р. та додатковою угодою № 2 до договору в повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що відповідачем до вартості вищезазначених робіт неправомірно було включено витрати по сплаті податку на додану вартість, у зв’язку з відсутністю у нього свідоцтва платника податку, що свідчить, зокрема, про наявність підстав для визнання недійсним правочину в частині включення до вартості робіт суми ПДВ на підставі статті 230 Цивільного кодексу України (правочин, укладений під впливом обману).

Слід зазначити, що згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У відповідності з ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Слід зазначити, що вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі статті 230 Цивільного кодексу України, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів встановлення у передбаченому законом порядку факту наявності в діях уповноважених осіб відповідача умислу на введення іншої сторони спірного правочину в оману щодо обставин, які впливають на вчинення договору.

Під обманом позивач має на увазі неповідомлення сторони правочину (замовника) про анулювання свідоцтва платника ПДВ за рішенням контролюючого органу, з огляду на замовчування ТОВ “Будівельна компанія “Богдан” при укладенні договору підряду № 17/Б-В6А-СХ наявності цих обставин.

Однак, позивачем не доведено, яким чином включення у вартість робіт витрат на сплату податку на додану вартість (тобто, фактично визначення ціни в більшому розмірі) вплинуло на волю позивача при укладенні такого правочину, і в чому полягав протиправний умисел відповідача.

Поряд з цим, судом враховано, що сторонами не було заперечено факту виконання робіт у повному обсязі по спірному об’єкту, що підтверджується підписаним уповноваженими представниками сторін актом приймання-передачі виконаних робіт.

Водночас, слід зазначити, що відповідно до пунктів 5.8.16, 5.8.17 Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 293 від 05.07.2013 р. «Про прийняття національного стандарту ДСТУ Б Д.1.1-1:2013», до зведеного кошторисного розрахунку вартості об'єкта будівництва у складі інвесторської кошторисної документації після підсумку глав 1-12 включаються податки, збори, обов'язкові платежі, встановлені чинним законодавством і не враховані складовими вартості будівництва. Розмір цих витрат визначається виходячи з норм і бази для їх нарахування, встановлених законодавством (підпункт 6.1.5.6 пункту 6.1.5 Наказу).

З урахуванням викладеного, на стадії складення зведеного кошторисного розрахунку проектант передбачає в ньому витрати виконавця робіт на оподаткування, виходячи із загальних їх розмірів і ставок, тобто таких, що діють для основної маси платників податків. При цьому, у складі зведеного кошторису інвесторської кошторисної документації обов'язково враховується податок на додану вартість за ставкою 20%. Кошторисна частина такої документації після проведення її державної експертизи фактично є для замовника будівництва орієнтиром при формуванні очікуваної вартості закупівлі будівельних робіт (послуг). З цієї точки зору, перевищення вказаної вартості внаслідок розширення переліку встановлених складових витрат, застосування інших розцінок, коефіцієнтів, норм витрат, тощо, без збільшення складу та обсягів запланованих робіт або погіршення їх якості і є, за своїм змістом, завищенням вартості робіт.

Поряд з цим, згідно з ч.ч. 2, 3, 5 статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї зі сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Відповідно до частин 1, 2 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що сторонами під час укладення спірного договору підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р. та додаткових угод до нього було погоджено всі його істотні умови, у тому числі - ціну договору, включаючи податок на додану вартість, що відповідач, як підрядник, виконав покладені на нього договором зобов’язання, а позивач, як замовник, прийняв виконані відповідачем роботи з капітального ремонту житлового фонду (капітальний ремонт сходових клітин по вул. Вифлеємська, 6А (2, 3, 4 під’їзд) у Дніпровському районі м. Києва), без зауважень щодо їх якості та кількості, розрахувався за них у повному обсязі за визначеною в договорі та проектно-кошторисній документації ціною, що підтверджується наявними у справі документами.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним пункту договору в частині його ціни (п. 3.1 договору підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р. про виконання капітального ремонту житлового будинку в частині визначення суми ПДВ у розмірі 27540,40 грн., а також загальної ціни договору з врахуванням суми ПДВ у розмірі 165242,40 грн.) після повного виконання сторонами своїх зобов’язань, оскільки звернення з позовом до суду про визнання недійсним договору в частині його ціни після повного виконання учасниками угоди її умов свідчить про намагання внести зміни до ціни договору, що суперечить вимогам Цивільного кодексу України та звичаям ділового обороту.

Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.06.2018 р. у справі № 918/769/17.

Приписами ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду все на викладене вище, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним пункту договору в частині визначення його ціни і, відповідно, щодо відсутності підстав для застосування ст. 216 ЦК України.

Щодо вимоги позивача про повернення зайво сплаченого податку на додану вартість у розмірі 27540,40 грн. з посиланням на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У відповідності з частиною 1 статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Грошові кошти, які позивач заявляє до стягнення у вигляді податку на додану вартість у розмірі 27540,40 грн., були отримані ТОВ “Будівельна компанія “Богдан” на виконання умов додаткової угоди № 2 від 28.12.2017 р. до договору підряду № 17/Б-В6А-СХ від 31.10.2017 р., яка сторонами виконана у повному обсязі. Відтак, вказані кошти відповідачем було отримано (набуто) за наявності правової підстави.

При цьому, зазначені кошти були перераховані саме на виконання зобов’язань за договором, отже, такі кошти не можуть бути витребувані відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення. Правовідносини сторін у цьому разі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

З урахуванням всього викладеного вище, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 19.12.2018 р.

Суддя                                 В.М. Бабкіна