ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2018м. ДніпроСправа № 904/4219/18
Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Бондарєв Е.М. за участю секретаря судового засідання Найдьонова Є.О.

за позовом Виконуючого обов'язки військового прокурора Криворізького гарнізону (50099, м. Кривий Ріг, вул. Свято-Миколаївська, 64) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський 6)

до відповідача-1 Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, 28-А) в особі Філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну Військторгсервіс" (65063, м. Одеса, вул. Армійська, 10-А)

до відповідача-2 Фізичної особи-підприємця Гулак Тетяни Володимирівни (50024, АДРЕСА_1)

про визнання договору недійсним та повернення нерухомого державного майна

Представники:

Від позивача: Вологжаніна О.Д., довіреність №220/413/д від 26.06.2018

Від відповідача-1: не з'явився

Від відповідача-2: не з'явився

В засіданні приймає участь: Дичко С.М., службове посвідчення №035515 від 07.09.2015 військовий прокурор

СУТЬ СПОРУ:

Виконуючий обов'язки військового прокурора Криворізького гарнізону в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах Міністерства оборони України звернувся з позовом №3898вих18 від 11.09.2018 до Господарського суду Дніпропетровської області до відповідача-1 Концерну "Військторгсервіс" в особі Філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну Військторгсервіс" та до відповідача-2 Фізичної особи-підприємця Гулак Тетяни Володимирівни про:

- визнання недійсним договору №ВКС-1872 від 01.12.2017 про наміри оренди індивідуального визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності недійсним;

- зобов'язання Фізичну особу-підприємця Гулак Тетяну Володимирівну повернути за актом-прийому передачі Міністерству оборони України частину займаного за договором приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що договір №ВКС-1872 від 01.12.2017 про наміри оренди індивідуального визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності з додатковими угодами укладені Фізичною особою-підприємцем Гулак Тетяною Володимирівною та Концерном "Військторгсервіс" є такими, що укладенні без відповідного дозволу на передачу, без проведення конкурсу оренди, оцінки об'єкту оренди, що в свою чергу суперечить чинному законодавству України.

Ухвалою суду від 21.09.2018 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви, а саме надати до суду докази, що підтверджують відправлення копії позовної заяви і доданих до неї документів на адресу відповідачів та їх філій.

Військовий прокурор Криворізького гарнізону падав до суду 11.10.2018 докази, що підтверджують відправлення копії позовної заяви і доданих до неї документів на адресу відповідачів та їх філій.

Ухвалою господарського суду від 16.10.2018 відкрито провадження у справі №904/4219/18, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 08.11.2018.

У судовому засіданні 08.11.2018 відкладено розгляд справи до 19.11.2018.

У судовому засіданні 19.11.2018 відкладено розгляд справи до 03.12.2018.

У судовому засіданні 03.12.2018 відкладено розгляд справи до 12.12.2018.

У судовому засіданні представник позивача підтримали позовні вимоги.

Представники відповідачів у судові засідання не з'явилися, заяви по суті справи до суду не надали. Про день, час та місце судових засідань відповідачі повідомлялися належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні 12.12.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відпоавідача-1, військового прокурора, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до положень ст.ст. 3, 4, 6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та п. 1 "Положення про Міністерство оборони України", затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №406/2011, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, яке зокрема, здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони.

Відповідно до відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державний концерн "Військторгсервіс" та його філія "Одеське управління військової торгівлі" належать до сфери управління Міністерства оборони України. Засновником Концерну "Військторгсервіс" є Міністерство оборони України. Таким чином, як центральний орган виконавчої влади Міністерство оборони України є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Військовий прокурор Криворізького гарнізону звернувся до господарського суду з позовом з метою представництва інтересів держави в особі Міністерства оборони України.

Згідно наказу Генерального директора Концерну "Військторгсервіс" №20-АГ від 22.05.2017 "Про передачу основних засобів та інших необоротних активів" та наказу №21-АГ від 24.05.2017 "Про внесення змін до наказу" 01.06.2017 все майно ТЦ "Україна" м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було передане на баланс Філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс".

Між Концерном "Віськторгсервіс" (далі - відповідач-1) в особі начальника філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" та Фізичною особою-підприємцем Гулак Тетяною Володимирівною (далі - відповідач-2), яка діє на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серія В00 № 343790, укладено 01.12.2017 укладено договір про наміри оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № ВКС-1872 (далі - договір).

Сторони зобов'язалися в майбутньому, відповідно до вимог ст. 287 Господарського кодексу України, ст. 761 Цивільного кодексу України, Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та інших нормативно-правових актів України, укласти і належним чином оформити договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності (основний договір), яке знаходиться на балансі Концерну "Військторгсервіс", на умовах і в порядку, визначених цим договором (п.1.1. договору).

Основний договір має бути укладений протягом шести місяців з дня підписання попереднього договору, а в разі необхідності, за письмовим повідомленням сторін, строк його укладення може бути продовжений до повного усунення обставин, що перешкоджають його укладенню (п.2.1. договору).

Відповідно до п. 3.1 договору орендодавець (особа, уповноважена на укладення договору оренди) передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно (додаток 2). Майно передається в оренду з метою розміщення: торговельних об'єктів з продажу непродовольчих товарів - 10 м.кв., торгівельних об'єктів з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи - 95,2 м.кв. (п.3.2. договору).

Стан майна на момент укладення договору визначається в акті приймання-передавання за узгодженим висновком балансоутримувача і орендаря (п.3.3. договору).

Згідно з п.5.1 договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (із змінами та доповненнями) і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку грудень 2017року - 1 618,26 грн. (додаток 1).

Відповідно до Акту прийому-передачі нерухомого державного майна (додаток №2) сторони склали цей акт про те, що Філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгвервіс" передає, а Фізична особа-підприємець Гулак Т.В. приймає в строкове платне користування наступне державне нерухоме майно: частина нежитлового приміщення №1, розташованого на 1 поверсі будівлі торгового центру "Україна" за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, мкрн. Всебратське-2, 62, площею 105,2 кв.м., вартістю на 01.12.2017 - 808 854,80 грн., технічний стан - задовільний.

Згідно з п. 12.1 термін дії договору встановлений з 01.12.2017 до 01.06.2018, але не пізніше дати укладання основного договору в порядку та на умовах, визначених законодавством з переможцем конкурсу.

Термін дії договору пролонговано на термін до 31.12.2018 шляхом укладання Додаткової угоди від 30.05.2018 № ВКС-2101.

Військовий прокурор стверджує, що договір про наміри оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності від 01.12.2017 № ВКС-1872 з додатковими угодами, укладеними між Концерном "Віськторгсервіс" в особі начальника філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" та Фізичною особою-підприємцем Гулак Тетяною Володимирівною, суперечать вимогам ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, ст. ст. 5, 9, 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 287 Господарського кодексу України та абз. 2 п. 4 "Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2000 № 778, оскільки процедура оренди здійснена без відповідного дозволу на передачу, без проведення конкурсу, оцінки об'єкта оренди, договір укладено не з належним орендодавцем та його зміст не відповідає законодавчим вимогам, що висуваються до договорів оренди державного майна, що є причиною виникнення спору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків є договори та інші правочини.

В силу положень ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ст. 6, ч.1 ст.627, ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 284 Господарського кодексу України істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Оцінка об'єкта оренди здійснюється за відновною вартістю. Умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря.

Відповідно до підпункту 1 частини першої статті 287 Господарського кодексу України орендодавцями щодо державного та комунального майна є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом.

Згідно з ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини щодо оренди державного майна регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендодавцями є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною / власністю.

Ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено порядок укладання договору оренди, зокрема передбачено, що фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України, відповідному орендодавцеві, зазначеному у ст. 5 цього Закону.

Відповідно до ст. ст. 9, 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" укладенню договору оренди передує оцінка об'єкта оренди.

Згідно з п. 4 Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду затвердженого Поставною Кабінету Міністрів України від 11.05.2000 № 778 дозвіл військовим частинам на передачу військового майна в оренду надається: щодо рухомого військового майна - Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління; щодо нерухомого військового майна - Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління за погодженням відповідно з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами).

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено загально правило, за яким правомірність правочину презюмується.

Згідно з ст.ст. 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Конституції та законам України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, а також моральним засадам суспільства. До того ж, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснено у п.2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 2905.2013 №13, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Аналізуючи матеріали справи та враховуючи невідповідність оспорюваного договору вимогам ст. ст. 5, 9, 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 287 Господарського кодексу України та п. 4 Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2000 № 778, оскільки процедура оренди здійснена без відповідного дозволу на передачу, без проведення конкурсу, оцінки об'єкта оренди, договір укладено не з належним орендодавцем та його зміст не відповідає законодавчим вимогам, що висуваються до договорів оренди державного майна, суд вважає за необхідне позов задовольнити.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на вищевикладене, у зв'язку із визнанням недійсним договору № ВКС-1872 про наміри оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності від 01.12.2017 та додаткової угоди до нього, відповідач-2 зобов'язана повернути державі в особі Міністерства оборони України частину займаного за договором приміщення.

Згідно із ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, подані докази в їх сукупності, усі надані пояснення учасниками справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, не спростованими, підтвердженими належними доказами та підлягають задоволенню.

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір необхідно віднести на відповідача-1.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 74, 76, 77, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір №ВКС-1872 від 01.12.2017 про наміри оренди індивідуального визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності з додатковими угодами, укладеними між Концерном "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, 28-А, ідентифікаційний код 35123222) в особі начальника Одеської Філії Концерну "Військторгсервіс" та Фізичною особою-підприємцем Гулак Тетяною Володимирівною (50024, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) недійсним.

Зобов'язати Фізичну особу-підприємця Гулак Тетяну Володимирівну (50024, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) повернути за актом-прийому передачі державі - Міністерству оборони України - частину займаного за договором приміщення, розташованого на першому поверсі ТЦ "Україна", за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, мкрн. Всебратське-2, 62.

Стягнути з Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, 28-А, ідентифікаційний код 33689922) в особі Філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" (65063, м. Одеса, вул. Армійська, 10-А, ідентифікаційний код 35123222) на користь Військової прокуратури Південного регіону України (65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11, ідентифікаційний код 38296363, р/р 2762, ДКСУ, м. Київ, МФО 820172) 3 524,00 грн. судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення суду може бути оскаржено в порядку та у строки, передбачені ст.256, п.п.17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Дата складення повного судового рішення - 17.12.2018.

Суддя Е.М. Бондарєв