ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2018 р. Справа №914/562/18

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Кордюк Г.Т.

Кравчук Н.М.

за участі секретаря судового засідання: Михайлишин С.В.

та представників учасників судового процесу:

від позивача: Рогожнікова Н.Б. - прокурор;

від відповідача 1: Лесюк М.Т.;

від відповідача 2: Василечко М.Л.;

розглянувши апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області, вих.№05/2-1312вих.18 від 03.09.2018 (вх. ЛАГС №01-05/2692/18 від 11.09.2018),

на рішення Господарського суду Львівської області від 06.08.2018, суддя Березяк Н.Є. (повний текст рішення виготовлений та підписаний 15.08.2018 року),

у справі №914/562/18

за позовом Першого заступника керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області, м. Перемишляни, Львівська область,

до відповідача-1 Липовецької сільської ради Перемишлянського району Львівської області, с. Липовець Перемишлянського району Львівської області,

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Агро МХП", м. Рогатин, Івано-Франківська область,

про визнання незаконним та скасування рішення, звільнення земельних ділянок,ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У березні 2018 року перший заступник керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою про визнання недійсним рішення Липовецької сільської ради від 20.03.2017 №114 «Про погодження передачі земель в оренду ТОВ "Захід-Агро МХП"» та зобов'язання ТОВ "Захід-Агро МХП" звільнити земельні ділянки сільськогосподарського призначення, що входять до складу спадщини на території Липовецької сільської ради Перемишлянського району Львівської області загальною площею 251, 5133га.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.08.2018 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю з тих підстав, зокрема, що відповідач-1 вправі передавати в оренду земельні ділянки (в т.ч. невитребувані земельні частки) померлих громадян до моменту прийняття спадкоємцями спадщини, або визнання її відумерлою у судовому порядку та є управителем спадщини в силу імперативних положень закону і для реалізації своїх повноважень щодо передачі в оренду земельних ділянок від нього не вимагається вчинення будь-яких інших дій.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з даним рішенням місцевого господарського суду заступник прокурора Львівської області звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, зокрема, що висновок суду про безпідставність звернення прокурора з даною позовною заявою є помилковим, оскільки висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №914/1921/17 обґрунтовують протилежне. Також зазначає про відсутність у матеріалах справи доказів щодо правового статусу спірної землі та доказів стану оформлення спадщини. Окрім того, звертає увагу суду на ту обставину, що державна реєстрація договору оренди землі від 30.03.2017 у встановленому законом порядку не проводилась, відтак право оренди земельної ділянки в порядку, визначеному статтями 125, 126 ЗК України у ТОВ "Захід-Агро МХП" не виникло.

З врахуванням викладеного, скаржник просить суд рішення Господарського суду Львівської області від 06.08.2018 у даній справі скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог, судові витрати покласти на Відповідачів.

Заперечення інших учасників справи

Липовецька сільська рада та ТОВ "Захід-Агро МХП" у відзивах на апеляційну скаргу заперечують доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, просять у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, рішення Господарського суду Львівської області від 06.08.2018 у справі №914/562/18 - залишити без змін з підстав обґрунтованості висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому акті.

Стислий виклад встановлених судом та неоспорених обставин, і визначених відповідно до них правовідносин

На ІХ сесії VІІ скликання Липовецької сільської ради було прийнято рішення від 20.03.2017 №114 «Про погодження передачі земель в оренду Липовецькою сільською радою, ТОВ «Захід-Агро МХП».

Вказаним Рішенням Липовецька сільська рада вирішила передати в оренду ТОВ «Захід-Агро МХП» земельні ділянки сільськогосподарського призначення, що входять до складу спадщини, на які відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, усунені від права спадкування, не прийняли спадщину, а також відмовились від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, орієнтованою площею 252 га терміном на 7 років, але не довше ніж до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку; - встановити орендну плату за користування земельними ділянками у розмірі 8% вартості нормативно-грошової оцінки землі; - зобов'язати ТОВ «Захід-Агро МХП» підготувати пакети документів для проведення державної реєстрації права оренди земельних ділянок, власники яких померли.

30.03.2017 між Відповідачами у справі було укладено Договір оренди землі, відповідно до якого Орендодавець (Відповідач-1) на підставі Рішення №114 від 20.03.2017 передає, а Орендар (Відповідач-2) приймає в оренду земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 251,5133 га, які знаходяться на території Липовецької сільської ради.

Прокурор, вважаючи вказане рішення Липовецької сільської ради таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, звернувся до суду з позовом у даній справі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що у даному випадку підстави для задоволення позовних вимог - відсутні, з огляду на наступне.

Мотиви та норми права, якими керується суд апеляційної інстанції

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Частиною 3 статті 2 Земельного кодексу України визначено, що об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

У відповідності до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Як визначено у пунктах 1, 6 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу,сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку.

Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості ) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначені організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Статтями 3 та 11 цього Закону визначено, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. У разі подання заяв про виділення власників земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку.

За своєю правовою природою поняття земельні частки (паї) не є тотожним земельними ділянками, а тому оренда земельної частки (паю) і оренда земельної ділянки мають суттєво різні якісні відносини, у випадку оренди земельної частки (паю) встановлюються орендні відносини щодо права на земельну частку (пай), не визначену в натурі земельну ділянку, посвідчену сертифікатом.

Відповідно до приписів статті 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельні ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Згідно з пунктом 12 постанови Кабінету Міністрів України №122 від 04.02.2004 "Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)" нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

Відтак, законодавством передбачена можливість раціонального використання земельних часток до оформлення їхніми власниками правовстановлюючих документів з можливістю надходження коштів до бюджету. При цьому, оренда нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок не є сталою і не може забезпечити постійну площу орендованої земельної ділянки, оскільки земельні ділянки надаються на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

Вказане також унеможливлює розроблення проекту землеустрою та присвоєння кадастрового номера орендованої земельної ділянки.

Враховуючи положення пункту 3 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та вимоги до форми сертифіката на право на земельну частку (пай), затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1995 № 801 "Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)", встановлення розмірів земельної частки (паю) передбачається в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Виходячи з нормативних положень Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", нерозподілена (не витребувана) земельна ділянка - це земельна ділянка, що була запроектована в складі єдиного земельного масиву без визначення меж в натурі (на місцевості), проте не була розподілена на зборах власників земельних часток (паїв) через неявку на збори осіб - власників права на земельну частку (пай) чи їх спадкоємців.

Статус невитребуваних нерозподілені земельні ділянки набувають вже після проведення зборів стосовно розподілу земельних ділянок.

З огляду на що, на відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) є умовною часткою земель, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, розмір якої визначений в умовних кадастрових гектарах. Місцезнаходження та межі такої земельної частки (паю) не визначені.

Таким чином, земельна частка (пай) не є земельною ділянкою та не відноситься до об'єктів нерухомого майна, речові права щодо яких підлягають державній реєстрації у порядку, визначеному нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", а норми статті 79-1 Земельного кодексу України та статті 3 Закону України "Про оренду землі", відносно визначення об'єкта оренди - не поширюється на відносини щодо оренди земельної частки (паю).

Разом з тим, спеціальне законодавство України, що регулює спірні правовідносини не містить прямої імперативної норми про те, що отримання невитребуваних (нерозподілених) паїв (часток) в оренду здійснюється на підставі затвердженої документації із землеустрою певного виду.

Таким чином, доводи прокурора щодо відсутності розробленої документації із землеустрою на об'єкти оренди, визначення та встановлення меж земельних ділянок в натурі, як підстави визнання недійсним рішення сесії Липовецької сільської ради за №114 від 20.03.2017, не ґрунтуються на наведених вище положеннях спеціальних нормативно-правових актів, оскільки об'єктом оренди є виключно земельні ділянки для сільськогосподарських потреб, а проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) є необхідним лише у разі виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) за заявами останніх.

Згідно з частиною 2 статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Пунктом 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №122 від 04.02.2004, нерозподілені (невитребувані) земельні частки (паї) передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

Статтею 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Так, аналізуючи положення ст.ст. 5, 9, 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», а також пунктів 2, 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), суд дійшов висновку, що передача в оренду нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок (паїв) здійснюється в залежності від місця розташування таких ділянок, а саме: за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради нерозподілені (невитребувані) земельні частки можуть передаватися в оренду в межах населених пунктів, а за рішенням районної державної адміністрації - за межами населених пунктів.

Разом з тим, Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» є спеціальним законодавчим актом, який визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками та використання нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок.

Водночас, як вже зазначалося, в оренду Відповідачу-2 було передано земельні частки паї, які не успадковано спадкоємцями померлих громадян.

Верховною Радою України 20.09.2016 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо правової долі земельних ділянок, власники яких померли» котрим, зокрема, внесено зміни в статті 1283 та 1285 ЦК України та статті 4, 19 Закону України «Про оренду землі».

Зокрема, відповідно до ст. 1285 ЦК України (в редакції Закону №1533-VIII від 20.09.2016) якщо у складі спадщини є майно (а згідно ст. 190 ЦК України майном являється не лише річ, але і майнові права на неї), яке потребує утримання, догляду, вчинення інших фактичних чи юридичних дій для підтримання його в належному стані, нотаріус, а в населених пунктах, де немає нотаріуса, - відповідний орган місцевого самоврядування, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту укладають договір на управління спадщиною з іншою особою.

У разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки. Особа, яка управляє спадщиною, має право на вчинення будь-яких необхідних дій, спрямованих на збереження спадщини до з'явлення спадкоємців або до прийняття спадщини.

Згідно з частиною 5 статті 4 Закону України «Про оренду землі» (в редакції Закону №1533-VIII від 20.09.2016), орендодавцем земельної ділянки, що входить до складу спадщини, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, є особа, яка управляє спадщиною.

Особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку ділянку в оренду на строк до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, про що обов'язково зазначається у договорі оренди земельної ділянки (ч. 6 ст.19 Закону України «Про оренду землі»).

Таким чином, з наведених приписів ЦК України та Закону України «Про оренду землі» вбачається, що органом, котрий вправі передавати в оренду земельні ділянки (в т.ч. невитребувані земельні частки) померлих громадян до моменту прийняття спадкоємцями спадщини, або визнання її відумерлою в судовому порядку являються сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки, незалежно від того, чи така земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту чи за межами. Відповідні сільська, селищна, міська рада являються управителем спадщини в силу імперативних положень закону і для реалізації їхніх повноважень щодо передачі в оренду земельних ділянок від них не вимагається вчинення будь-яких інших дій.

Висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Липовецька сільська рада вправі була розпоряджатися спірними земельними ділянками та передавати їх в оренду Відповідачу-2, а тому протилежні доводи прокурора є необґрунтованими.

Доводи апелянта про нікчемність спірного договору оренди спростовуються положеннями ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року за №834-VIII), відповідно до якої право оренди на нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки, надані в оренду органами державної влади, органами місцевого самоврядування в порядку, визначеному статтею 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", здійснюється без державної реєстрації права власності на такі земельні ділянки в Державному реєстрі прав.

Як вбачається з позовної заяви, прокурор звернувся із даним позовом в інтересах держави. При цьому, порушення прав та інтересів держави обґрунтовує тим, що державним інтересом в даній справі є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання передачі земельних ділянок у користування, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. Інтерес держави, в даному випадку, полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права Українського народу.

Суд апеляційної інстанцій не погоджується з доводами прокурора про порушення оскаржуваним рішенням Відповідача-1 прав та інтересів держави, оскільки цим рішенням в оренду було передано земельні частки паї, які не належать ні до земель державної, ні до земель комунальної власності. Єдиним аргументом, який би міг свідчити про порушення прав та інтересів держави та слугувати підставою для задоволення позовних вимог, це законодавче віднесення повноважень щодо такої передачі до компетенції органів державної влади, а не органів місцевого самоврядування. Однак, судом встановлено, що Відповідач-1 не вийшов за межі своєї компетенції щодо прийняття оскаржуваного рішення.

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта про необхідність врахування при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин постанови Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №914/1921/17, оскільки обставини, які були предметом розгляду у справі №914/1921/17, відмінні від обставин у даній справі. Зокрема, за обставинами справи №914/1921/17 земельні частки (паї), які передавались згідно рішення органу місцевого самоврядування, знаходились за межами населеного пункту, що підтверджувалось належними доказами, та між сторонами не укладався договір на управління спадщиною у вигляді оренди земельних часток (паїв).

Натомість у даній справі прокурором, в силу змагальності судового процесу, не надано належних доказів на підтвердження розташування спірних земельних часток (паїв) за межами населеного пункту та укладено між сторонами відповідний договір оренди земельних часток (паїв).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставини по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга заступника прокурора Львівської області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 06.08.2018 у даній справі без змін.

Судові витрати

Судові витрати за подання апеляційної скарги, в порядку вимог ст. 129 ГПК України, покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 240, 269, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Львівської області від 06.08.2018 у справі № 914/562/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.12.2018

Головуючий суддя Б.Д. Плотніцький

Судді Г.Т. Кордюк

Н.М. Кравчук