ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. ОдесаСправа № 915/172/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Ярош А.І., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання Полінецька В.С.

за участю представників учасників справи:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю від 01.11.2018 року № 18;

від відповідача ОСОБА_2 за довіреністю від 18.12.2017 року №8590, ОСОБА_3 за ордером від 11.12.2018 року серія КВ №761211;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30 серпня 2018 року, повний текст якого складено та підписано 05 вересня 2018 року, м. Миколаїв, суддя Мавродієва М.В.

у справі № 915/172/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ»

до відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

про зобовязання вчинити певні дії та стягнення 652 586,38 грн.

В судовому засіданні 17.12.2018 року згідно ст.233 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

встановив:

27 лютого 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з позовною заявою, в якій просило суд зобовязати Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) припинити протиправні дії з односторонньої відмови від виконання зобовязання за договором від 10.07.2013 року № А6-А про встановлення сервітуту і зобовязати здійснити складання, підписання та надання Товариству з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» ОСОБА_1 наданих послуг (виконаних робіт) згідно договору від 10.07.2013 року № А6-А про встановлення сервітуту за період з січня 2016 року до лютого 2018 року та в подальшому протягом строку дії договору від 10.07.2013 року №А6-А про встановлення сервітуту; зобовязати Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) зареєструвати Податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних належними датами надання послуг за договором від 10.07.2013 року № А6-А про встановлення сервітуту за період з січня 2016 року до лютого 2018 року та в подальшому протягом строку дії договору від 10.07.2013 року №А6-А про встановлення сервітуту; стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» пеню за порушення господарського зобовязання у розмірі 1075471,95 грн. та штраф за прострочення понад тридцять днів у розмірі 205693,26 грн., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, починаючи з січня 2016 року протиправно та без належних підстав в односторонньому порядку припинив виконання своїх зобовязань за договором від 10.07.2013 року № А6-А про встановлення сервітуту щодо оформлення та надання ОСОБА_1 наданих послуг і рахунків на оплату, прийняття оплати за договором, реєстрації податкових накладних.

17.04.2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» звернулось до Господарського суду Миколаївської області із заявою про уточнення позовних вимог, в якій просило суд визнати протиправними дії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) з односторонньої відмови від виконання зобовязання за договором від 10.07.2013 року № А6-А про встановлення сервітуту, що полягає в ухиленні від складання, підписання та надання Товариству з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» ОСОБА_1 наданих послуг (виконаних робіт), відмови у прийнятті платежів за користування сервітутом, внесених Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ»; зобовязати Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) припинити протиправні дії з односторонньої відмови від виконання зобовязання за договором від 10.07.2013 року № А6-А про встановлення сервітуту; зобовязати Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) виконати зобовязання за договором від 10.07.2013 року №А6-А про встановлення сервітуту в натурі шляхом:

- складання, підписання та надання Товариству з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» ОСОБА_1 наданих послуг (виконаних робіт) за період з січня 2016 року до лютого 2018 року;

- прийняття платежів за користування сервітутом, внесених Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» за період з січня 2016 року до лютого 2018 року;

- реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних належними датами надання послуг за період з січня 2016 року до лютого 2018 року;

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» пеню за порушення господарського зобовязання у розмірі 446893,12 грн. та штраф за прострочення понад тридцять днів у розмірі 205 693,26 грн., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Уточнена позовна заява прийнята Господарським судом Миколаївської області до розгляду.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2018 року у справі №915/172/18 (суддя Мавродієва М.В.) позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправними дії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) з односторонньої відмови від виконання зобов'язання за Договором №А6-А від 10.07.2013 про встановлення сервітуту, що полягає в ухиленні від складання, підписання та надання Товариству з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» ОСОБА_1 наданих послуг (виконаних робіт), відмови у прийнятті платежів за користування сервітутом, внесених Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ»; Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) виконати зобов'язання за договором від 10.07.2013 року №А6-А про встановлення сервітуту в натурі шляхом: складання, підписання та надання Товариству з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» ОСОБА_1 наданих послуг (виконаних робіт) за період з січня 2016 року до лютого 2018 року; прийняття платежів за користування сервітутом, внесених Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» за період з січня 2016 року до лютого 2018 року; реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних належними датами надання послуг за період з січня 2016 року до лютого 2018 року; стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» 446893,12 грн. пені, 205 693,26 грн. штрафу та 24503,63 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що дії відповідача щодо ухилення від складання, підписання та надання позивачу ОСОБА_4 наданих послуг (виконаних робіт) за договором, відмови у прийнятті платежів за користування сервітутом, внесених позивачем, - є протиправними, а тому суд першої інстанції вважав за необхідне зобовязати відповідача вчинити вказані дії. Вимога позивача щодо зобовязання відповідача виконати зобов'язання за договором від 10.07.2013 року №А6-А шляхом реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних належними датами надання послуг за період з січня 2016 року до лютого 2018 року, на думку місцевого господарського суду, належним чином обґрунтована. Також Господарським судом Миколаївської області визнано обґрунтованими позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій. Щодо позовних вимог про зобовязання відповідача припинити протиправні дії з односторонньої відмови від виконання зобовязання за договором, то суд першої інстанції відмовив у їх задоволенні, так як, на думку суду, задоволення даних вимог жодним чином не відновить порушене відповідачем право чи законний інтерес позивача.

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з рішенням суду не погодилось, тому звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2018 року у справі № 915/172/18 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним зясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник вказує, що судом першої інстанції не було досліджено того, що за відсутності обовязку, передбаченого договором, у відповідача не виникало обовязків зі складення, направлення та підписання актів наданих послуг, обовязку з прийому оплати коштів та реєстрації податкових накладних. Отже, зобовязання навіть не виникали. Як наслідок, і за відсутності строків/термінів у договорі відсутнє і прострочення виконання.

В апеляційній скарзі вказано, що, задовольняючі позовні вимоги та зобовязуючи відповідача вчинити певні дії, суд першої інстанції втрутився в господарські відносини сторін, що призвело до порушення права вільного волевиявлення сторони за правочином, а також принципів, закріплених у ст. 6 Господарського кодексу України.

Також, на думку відповідача, місцевий господарський суд порушив норми процесуального права, а саме: ч. 3 ст. 236 та ч. 1 ст. 2 ГПК України, за якими рішення суду має відповідати завданню господарського судочинства - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів.

Скаржник вказує, що підписаний акт виконаних робіт є юридичним фактом здійснення господарської операції, тому примусове зобовязання вчинення дій з підписанням акту буде встановленням юридичного факту здійснення між сторонами господарської операції. Адміністрація вважає, що господарський суд не може у резолютивній частині рішення встановлювати такі юридичні факти. Крім того, такий спосіб захисту як зобовязання підписати акти наданих послуг, приймати платежі не передбачений ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України чи укладеним договором.

Окремо відповідач зазначає про неправомірність рішення суду в частині зобовязання відповідача зареєструвати податкові накладні, оскільки взаємовідносини щодо складення та реєстрації податкових накладних регулюються податковим законодавством, у звязку з чим провадження у справі в цій частині мало бути закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

На думку скаржника, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права при розгляді позовних вимог про стягнення штрафних санкцій, так як застосування абзацу 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України можливе лише при простроченні боржником не грошового зобовязання поставки товару, виконанні робіт чи наданні послуг. Тобто, лише за прострочення початку виконання робіт чи послуг виконавцем, або несвоєчасне поставлення продавцем товару замовнику застосовується дана норма, у звязку з чим суд першої інстанції безпідставно застосував дану норму до нарахування позивачем пені та штрафу за не складення актів наданих послуг, неприйняття оплати за договором сервітуту. Сервітут не є послугою, товаром чи роботою, тому сервітут не відноситься до визначених у ст. 231 Господарського кодексу України правовідношень, з прострочення яких застосовуються вказані у статті штрафні санкції.

Крім тог, відповідач зазначає, що суд першої інстанцій у рішенні навів лише доводи та докази сторони, на користь якої прийняв рішення, а також невірно здійснив розподіл судових витрат за результатами розгляду справи.

Апеляційна скарга надійшла до Одеського апеляційного господарського суду 28.09.2018 року.

У звязку з ліквідацією Одеського апеляційного господарського суду матеріали справи № 915/172/18 було передано до Південно-західного апеляційного господарського суду за ОСОБА_1 від 03.10.2018 року.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.10.2018 року колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Колоколова С.І., суддів Принцевської Н.М., Савицького Я.Ф справу № 915/172/18 прийнято до свого провадження, відкрито провадження та призначено розгляд апеляційної скарги.

29.10.2018 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», в якому позивач просить суд залишити рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2018 року у справі №915/172/18 без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) без задоволення.

В судовому засіданні представники учасників справи підтримали свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши та перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу відзив на неї, вислухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в ході апеляційного провадження, між Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (володілець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Нікморсервіс Ніколаєв (користувач) було укладено договір від 10.07.2013 року №А6-А про встановлення сервітуту, у зв'язку з необхідністю виконання відповідачем комплексу робіт і послуг, пов'язаних з перевалкою вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт) через причал №9 з використанням причальної інфраструктури (залізничні колії, підкранові колії, ділянки колій, стрілочні переводи), а також забезпечення позивачем можливості користування відповідачем вказаними причалами і причальною інфраструктурою.

Відповідно до п.п. 1.1, 2.1 договору, сервітут встановлюється щодо користування причалами та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23. Сервітут встановлюється для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причали з використанням причальної інфраструктури.

Згідно з п. 3.1 договору, видом права сервітуту є право користування майном (причалами та причальною інфраструктурою) згідно з Планом-схемою причалу №9 та причальної інфраструктури (Додаток №1, який є невідємною частиною цього договору), наступною довжиною: причал №9 (інв.№1031036) - 209,0 м.п, технологічна ширина 14,50 м.п; залізнична колія №33 (інв.№1031079) - 202,5 м.п; залізнична колія №36 (інв.№1031080) - 202,5 м.п; підкранові колії (інв.№1031065) 202,5 м.п у дві нитки.

У п. 3.2 договору визначено, що сервітут полягає у можливості вільного та безперешкодного користування користувачем причалом та причальною інфраструктурою, визначених вище у п. 3.1 даного договору.

За умовами п. п. 4.1, 4.2 договору зміст права сервітуту полягає у наданні права користування причалом та причальною інфраструктурою згідно з п.3.1 договору. Сервітут є строковим та оплатним.

Відповідно до п.4.4 договору сервітут, встановлений за даним договором, є речовим правом користувача, має абсолютний характер і підлягає захисту від неправомірних дій невизначеного кола осіб відповідно до діючого законодавства України. Сервітут не позбавляє володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою (п. 4.5 Договору).

Пунктом 5.1 договору, в редакції додаткової угоди від 21.08.2015 року №2 до нього, встановлено, що плата за сервітут за місяць складає: - причал №9 (інв.№1031036) - 199571,49 грн без ПДВ; залізничні колії №33, 36 (інв.№1031079, №1031080) - 2 633,14 грн. без ПДВ; підкранові колії (інв.№1031065) - 1856,15 грн. без ПДВ. ПДВ стягується відповідно до чинного законодавства України.

У п. 5.3 договору визначено, що оплата в розмірі, визначеному п.5.1, 5.2 даного договору, здійснюється користувачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок володільця на підставі акту наданих послуг підписаного обома сторонами згідно виставленого рахунку щомісячно до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим.

У п.п. 7.1.4 та 7.1.5 договору сторони погодили, що користувач, зокрема, зобов'язаний до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим повертати володільцю підписані акти наданих послуг та щомісячно до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим, згідно виставленого рахунку володільця, вносити плату за користування сервітутом за попередній місяць.

За змістом п.п. 8.1, 8.2 договору володілець взяв на себе обовязки не чинити перешкод користувачу в здійсненні свого права сервітуту на умовах даного договору.

Згідно з п.8.3 договору володілець, зокрема, приймає на себе обовязок щомісячно до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, надавати користувачу рахунок на сплату за користування сервітутом, який оформляється на підставі акту наданих послуг.

За невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобовязань за даним договором, сторони несуть відповідальність згідно діючого законодавства України (п. 11.1 договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє протягом 6 (шести) місяців з набуття чинності. У випадку якщо користувач не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії договору не повідомив володільця про наміри припинити його дію, договір вважається автоматично пролонгований на 6 (шість) місяців на тих самих умовах (п.14.1 договору).

За умовами п.14.4 договору одностороннє розірвання даного договору з ініціативи володільця не допускається.

У п.14.5 договору цей договір може бути припинений за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору, підписаної уповноваженими представниками сторін та скріпленої печатками. Цей договір вважається припиненим з дати набуття чинності відповідної додаткової угоди.

Згідно п.14.6 Договору, цей договір припиняється також у разі припинення сервітуту у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також у випадку передання обєкта сервітуту користувачу в оренду.

Відповідно до п.16.4 договору у редакції додаткової угоди від 08.08.2013 року №1 до нього, всі права та обовязки володільця, які передбачені цим договором, виконуються Миколаївською філією Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрацією Миколаївського морського порту), в т.ч. ведення бухгалтерського обліку, проведення розрахунків, підписання первинних документів тощо.

На момент розгляду даного спору Договір є чинним.

Позивач зазначає, що він належним чином користується причалом №9 та причальною інфраструктурою у відповідності з визначеною метою сервітуту та з повним дотриманням умов договору. Однак, відповідач починаючи з січня 2016 року припинив оформлювати та надавати позивачу ОСОБА_4 наданих послуг і рахунків на оплату, приймати оплату за договором, реєструвати податкові накладні, що представником відповідача не заперечується.

10.02.2016 року сплив термін, встановлений п.8.3 Договору, згідно якого відповідач мав виставити позивачеві рахунок на сплату за користування сервітутом.

У звязку з неотриманням зазначеного рахунку, позивач звернувся до відповідача з листом від 11.02.2016 року №58 щодо підписання ОСОБА_1 наданих послуг (виконаних робіт) від 31.01.2016 року. У листі позивач також повідомив відповідача про здійснення оплати за користування сервітутом на загальну суму 244872,94 грн. (з ПДВ), в підтвердження чого додав до листа платіжне доручення від 11.02.2016 року №297.

12.02.2016 року відповідач повернув позивачу перераховані за платіжним дорученням від 11.02.2016 року №297 грошові кошти з посиланням на те, що вони були «перераховані помилково», що підтверджується випискою по особовим рахункам позивача за 12.02.2016 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» листом від 12.02.2016 року №62, який отримано відповідачем 15.02.2016 року, підтвердив вірність здійснення оплати за договором та повідомив відповідача про неправомірність дій з неприйняття грошових коштів і попередив про податкове зобов'язання щодо необхідності реєстрації належної податкової накладної датою отримання грошових коштів - 11.02.2016 року, а також вказав на повторне проведення оплати у розмірі 244 872,94 грн. (з ПДВ) за користування сервітутом у січні 2016 року за договором, що підтверджується платіжним дорученням від 12.02.2016 року №314.

15.02.2016 відповідач повернув позивачу перераховані за платіжним дорученням від 12.02.2016 року №314 грошові кошти з посиланням на те, що вони були «перераховані помилково», що підтверджується випискою по особовим рахункам позивача за 15.02.2016 року.

Листом від 16.02.2016 року №66 позивач повторно підтвердив сплату грошових коштів на загальну суму 244 872,94 грн. (з ПДВ) за користування сервітутом у січні 2016 року, надавши нове платіжне доручення від 15.02.2016 року №319, та додатково повідомив, що з огляду на дійсність договору та правильність проведення оплати позивач не буде реєструвати розрахунок коригування повернення грошових коштів.

Позивач в подальшому неодноразово в період з 16.02.2016 року по 16.05.2016 року проводив оплати кожного разу у розмірі 244872,94 грн. (з ПДВ) за користування сервітутом у січні 2016 року за договором, що підтверджується платіжними дорученнями: від 16.02.2016 року №320, від 19.02.2016 року №353, від 22.02.2016 року №360, від 23.02.2016 року №378, від 24.02.2016 року №381, від 25.02.2016 року №399, від 26.02.2016 року №400, від 29.02.2016 року, від 01.03.2016 року №403, від 02.03.2016 року №437, від 03.03.2016 року №440, від 04.03.2016 року №445, від 09.03.2016 року №453, від 14.03.2016 року №467, від 15.03.2016 року №472, від 16.03.2016 року №474, від 18.03.2016 року №526, від 21.03.2016 року №534, від 24.03.2016 року №561, від 28.03.2016 року №632, від 04.04.2016 року №690, від 11.04.2016 року №740, від 14.04.2016 року №769, від 18.04.2016 року №775, від 27.04.2016 року №941, від 28.04.2016 року №942, від 29.04.2016 року №949.

Позивач повторно підтверджував сплату грошових коштів на загальну суму 244872,94 грн (з ПДВ) за користування сервітутом у січні 2016 року відповідними листами, які є в матеріалах справи та додатково повідомляв, що з огляду на дійсність договору та правильність проведення оплати позивач не буде реєструвати розрахунок коригування повернення грошових коштів та вимагав від відповідача прийняти належну за діючим Договором оплату та зареєструвати відповідні податкові накладні датою отримання коштів.

Кожного разу відповідач повертав позивачу перераховані за вказаними платіжними дорученнями грошові кошти з посиланням на те, що вони були «перераховані помилково», що підтверджується виписками по особовим рахункам позивача за період з 16.02.2016 року по 02.06.2017 року.

Позивач на виконання умов договору, не отримуючи від відповідача ОСОБА_4 виконаних робіт підписував зі свого боку та надавав відповідачу супровідними листами для підписання з його сторони відповідні ОСОБА_1 наданих послуг (виконаних робіт) за період з лютого 2016 року по грудень 2017 року включно з проведенням необхідної оплати за користування сервітутом кожного разу в розмірі 244872,94 грн.

При цьому, у кожному листі позивач просив підписати ОСОБА_1 наданих послуг (виконаних робіт) та прийняти належну оплату за договором, а також зареєструвати податкові накладні датами надання послуг.

Відповідач кожного разу листами повертав позивачу акти наданих послуг (виконаних робіт) та сплачені кошти як «помилково перераховані» та повідомляв, що з 01.01.2016 року послуга щодо користування сервітутом причалів та причальної інфраструктури не надається та, відповідно, плата за дану послугу не стягується, оскільки з 01.01.2016 року набрали чинності постанова КМУ від 07.07.2015 року «Про внесення змін в додаток до постанови КМУ від 03.06.2013 року №405» та наказ Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 року №541 «Про затвердження тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України», а також просив позивача терміново сплатити дебіторську заборгованість за послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу.

Неналежне виконання відповідачем умов договору, вчинення перешкод у користувачу у здійсненні права сервітуту, порушення порядку розрахунків за договором стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог та вважає, що доводи і вимоги скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з'ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально - правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Відповідно до ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом положень ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст. 16 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначений перелік способів захисту не є вичерпним, однак у разі порушення цивільного права чи інтересу у позивача виникає право на застосування конкретного засобу захисту, який залежить від виду порушення. Тобто, позивач повинен обрати саме такий спосіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, припиненням дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Спосіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або бездіяльністю учасниками справи.

Комплексне дослідження вимог законодавства України та судової практики дає можливість зробити висновок, що у зобовязальних правовідносинах у випадках, коли особа зобовязана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов'язку чи уникає його може бути застосовано такі способи захисту як припинення дій, що порушують право та примусове виконання обовязку в натурі.

Судова колегія погоджується з доводами позивача, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу, стосовно того, що в даному випадку ефективним способом захисту прав позивача є визнання дій відповідача щодо односторонньої відмови від договору протиправними, припинення таких протиправних дій та примусове зобовязання відповідача виконати його обовязки за договором в натурі, тому позовні вимоги в редакції заяви про уточнення позовних вимог відповідають вимогам чинного законодавства.

У відповідності до ст. ст. 395, 396 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

За приписами ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

За приписами ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч.1 ст. 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

За змістом ч.ч.1-5 ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

З матеріалів справи вбачається, що у господарському віданні Державного підприємства «Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» знаходиться причал №9, який розташований за адресою: 54052, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.

Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» є стивідорною компанією, портовим оператором, який працює на території Миколаївського морського торговельного порту, використовуючи причал № 9 та причальну інфраструктуру, складські площі та інші обєкти нерухомості, які розташовані на території Порту.

З листів відповідача, якими повертались всі направлені йому позивачем акти наданих послуг (виконаних робіт) та сплачені кошти як «помилково перераховані» відповідачем повідомлялось, що з 01.01.2016 року послуга щодо користування сервітутом причалів та причальної інфраструктури не надається та, відповідно, плата за дану послугу не стягується, так як з 01.01.2016 року набрали чинності постанова Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 року «Про внесення змін в додаток до постанови КМУ від 03.06.2013 року №405» та наказ Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 року №541 «Про затвердження тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України», а також просив позивача терміново сплатити дебіторську заборгованість за послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу.

Тобто, підставою відмови у складанні актів, виставлення рахунків, неприйняття від позивача платежів за користування сервітутом та відмова у видачі та реєстрації податкових накладних є твердження відповідача, що ним надаються позивачу послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, а не послуга щодо користування сервітутом причалів та причальної інфраструктури на підставі договору.

Судова колегія зазначає, що положення Закону України "Про морські порти України", постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 року № 405, наказу Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 року №541 лише встановлюють факт державного регулювання ціноутворення спеціалізованої послуги забезпечення доступу портового оператора до причалу, тобто ціна на таку послугу не може бути вільною, а не визначають умови, обставини, підстави її надання та не зобов'язують отримувати таку послугу.

В свою чергу, договір сервітуту від 10.07.2013 року є діючим на даний час, дія сервітуту не припинялася, строк, на який було встановлено сервітут не сплив; обставини, які були підставою для встановлення сервітуту не припинені.

Відповідно до загальних принципів цивільного законодавства особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 Цивільного кодексу України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст. 14 Цивільного кодексу України).

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтями 626, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у наданій сторонам можливості за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

У рішенні Господарського суду Миколаївської області від 21.06.2016 року у справі №915/406/16, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.06.2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2016 року, Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) відмовлено у задоволені позову щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» плати за спеціалізовані послуги із забезпечення доступу у січні 2016 року портового оператора до причалу у розмірі 359925,50 грн., та встановлено, що право користування та доступ до причалу для здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» набув на підставі укладеного між сторонами договору сервітуту від 10.07.2013 року, а не у звязку із наданням позивачем спеціалізованої послуги з надання доступу до причалів.

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 72 рішення Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» зазначено: «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в закону силу, не може бути поставлено під сумнів».

Посилання, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду мається міститься і у справах Європейського суду з прав людини «Брумареску проти Румунії», «Салов проти України» та інші.

Виходячи з наведенного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право користування та доступ до причалу для здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» набуло на підставі укладеного між сторонами договору сервітуту від 10.07.2013 року, умови якого відповідачем не виконуються, а саме зобовязання, визначені п.5.3, 7.1.4, 7.1.5, 8.3 договору.

З огляду на викладене, дії відповідача щодо ухилення від складання, підписання та надання позивачу наданих послуг (виконаних робіт) за договором, відмови у прийнятті платежів за користування сервітутом, внесених позивачем, - є протиправними, а тому суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в цій частині і зобовязав відповідача вчинити вказані дії.

Також судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги про зобовязання відповідача припинити протиправні дії з односторонньої відмови від виконання зобовязання за договором не відновлять порушене відповідачем право чи законний інтерес позивача, тому немає підстав для задоволення таких вимог.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача здійснити реєстрацію податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних належними датами надання послуг за період з січня 2016 року до лютого 2018 року, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до ст. 1 цього Закону господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб'єкта.

За приписами ст. 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) - (п.п. 201.7. Податкового кодексу України).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (п.п. 201.10. Податкового кодексу України).

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних має бути здійснена протягом 15 календарних днів, наступних за датою виникнення податкових зобов'язань, відображених у відповідних податкових накладних та/або розрахунках коригування. У разі порушення цього терміну застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що в порушення свого договірного обовязку та вимог податкового законодавства відповідач не приймав оплати позивача та на дату виникнення податкового зобовязання не зареєстрував податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений Податковим кодексом України термін та не видав позивачу засвідчені підписом та печаткою роздруківки електронних квитанцій про реєстрацію відповідних податкових накладних у ЄРПН, тому вимога позивача щодо зобовязання відповідача виконати зобов'язання за договором від 10.07.2013 року №А6-А шляхом реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних належними датами надання послуг за період з січня 2016 року до лютого 2018 року, належним чином обґрунтована і вірно задоволена місцевим господарським судом.

При цьому, суд першої інстанції правомірно зазначив про те, що вищевказані приписи Податкового кодексу України спростовують твердження відповідача про те, що зобовязання його здійснити реєстрацію податкових накладних є втручанням у його господарську діяльність.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції неправомірно не було закрито провадження в цій частині, оскільки взаємовідносини щодо складення та реєстрації податкових накладних регулюються податковим законодавством судовою колегією не приймаються до уваги, так як субєкти господарювання у своїй діяльності, крім іншого, керуються податковим законодавством і відповідачем не доведено належними і допустимими доказами по справі порушення в даному випадку правил підсудності.

В заяві про уточнення позовних вимог позивач просив суд стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» пеню за порушення господарського зобовязання у розмірі 446893,12 грн. та штраф за прострочення понад тридцять днів у розмірі 205 693,26 грн.

Відповідно ст. 610 Цивільного кодексу України, невиконання зобов'язання або виконання зобовязання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання.

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України та статті 220 Господарського кодексу України, якщо боржник не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, він вважається таким, що прострочив. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

В силу приписів ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 230, ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до п. 11.1. договору сервітуту за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобовязань за даним договором, сторони несуть відповідальність згідно діючого законодавства України.

Отже, враховуючи, що сторони в договорі сервітуту не передбачили інші господарські санкції, сторони за невиконання або неналежне виконання зобовязань несуть відповідальність, встановлену законом.

Як випливає зі змісту ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі, якщо порушено господарське зобовязання, в якому хоча б одна сторона є субєктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобовязання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Штрафні санкції, передбачені абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише не грошового зобовязання, повязаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України субєктами господарювання державного сектора економіки є субєкти, що діють на основі лише державної власності, а також субєкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує пятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих субєктів.

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» є державним підприємством, заснованим Міністерством інфраструктури України, 100% статутного капіталу якого належить державі, його віднесено до Реєстру (переліку) субєктів господарювання державного сектору економіки (державних підприємств, їх обєднань, дочірніх підприємств та господарських товариств, державна частка у статутному капіталі яких перевищує 50 відсотків), розміщеного станом на 01.10.2017 року на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач за договором сервітуту прострочив виконання негрошових зобовязань, а саме: не виставляв рахунки на сплату за користування сервітутом та ухилявся від складання та підписання актів наданих послуг, тому є правомірним застосування до відповідача штрафних санкцій, передбачених абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Судова колегія погоджується з позивачем стосовно того, що, враховуючи, що відповідач є субєктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, відповідач прострочує виконання негрошових зобовязань, за порушення господарського зобовязання з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а також штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості за прострочення понад тридцять днів додатково стягується.

Вартість послуг, з яких допущено прострочення виконання, становить 244 872,94 грн. щомісячно - плата за сервітут за місяць, щодо якої відповідач ухиляється від виставлення рахунків на сплату за користування сервітутом та від складання та підписання актів наданих послуг.

Враховуючи, що відповідно до п. 8.3. договору сервітуту позивач зобовязується щомісячно до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, надавати Користувачу рахунок на сплату за користування сервітутом, який оформлюється на підстав акту наданих послуг, з 11 числа місяця, наступного за розрахунковим відповідач є таким, що прострочив виконання зобовязання і, відповідно, нараховуються штрафні санкції.

При цьому штрафні санкції нараховуються окремо за кожен місяць, в якому відповідач порушив строки виконання зобовязань за договором сервітуту.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Враховуючи строк нарахування штрафних санкцій, встановлений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, однорічний строк позовної давності, встановлений ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, а також звернення до суду 27.02.2018 року, розмір пені (0, 1% за кожен день прострочення) у сумі 446 893.12 грн. та штрафу (7% від вказаної вартості) у сумі 205 693.26 грн. є правомірним та обґрунтованим.

Приймаючи до уваги вищенаведене, позовні вимоги щодо нарахування пені і штрафу належним чином аргументовані та доведені.

За таких обставин, Господарський суд Миколаївської області дійшов вірних висновків, частково задовольнивши позовні вимоги.

Доводи наведені в апеляційній скарзі колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Також не приймаються до уваги твердження скаржника, що суд першої інстанції не достатньо обґрунтував своє рішення, з огляду на таке.

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов'язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов'язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі №918/519/17.

Переглядаючи, в межах свої повноважень, судові рішення у даній справі, апеляційним господарським судом не встановлено будь-яких порушень балансу прийняття доводів сторін.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2018 року у справі № 915/172/18 відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи, підстави для його скасування або зміни відсутні, а тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» без задоволення.

Відповідно до п. в ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 269, 270, 275,276, 282

Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2018 року у справі №915/172/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в порядку та строки передбачені ст.ст. 287-288 ГПК України.

Повний текст постанови

складено 26.12.2018 р.

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Я.Ф. Савицький

Суддя А.І. Ярош