ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2018 Справа № 904/4319/18
за позовом Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1)

до Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" (49029, м. Дніпро, вул. Олександра Кониського, буд. 5)

про стягнення 9 572 278,32 грн. інфляційних втрат та 2 678 604,54 грн. 3% річних

Суддя Бондарєв Е.М.

секретар судового засідання Найдьонов Є.О.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність №45/18 від 28.09.2018, адвокат

Від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №007.1Др-2-0118 від 17.01.2018

СУТЬ СПОРУ:

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою №31/13-3276 від 21.09.2018 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" 12 250 882,86 грн., з яких: 9 572 278,32 грн. інфляційні втрати; 2 678 604,54 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про закупівлю природного газу за державні кошти №06/10-2016 від 20.12.2010 в частині в частині своєчасної оплати за природний газ отриманий у 2011 році на суму 99 736 320,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.10.2018 відкрито провадження у справі №904/4319/18 та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін на 30.10.2018.

Відповідач згідно відзиву проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2012 по справі №36/5005/6053/2012 було частково задоволено позовні вимоги та стягнуто з ПАТ "Дніпрогаз" 39 673 389,87 грн. основного боргу, 1 498 820,99 грн. пені, 1 703 994,70 грн. 3% річних, 1 598 408,76 грн. інфляційних та 64 380,00 грн. судового збору. З метою реального виконання рішення суду та запобігання неплатоспроможності ПАТ "Дніпрогаз" і, як наслідок - неможливості виконання ним функцій з розподілу природного газу споживачам, сторонами 07.12.2012 було укладено мирову угоду, якою змінено, у тому числі і порядок сплати основного боргу за договором та розстроченого його оплату до грудня 2027 року відповідно до погодженого сторонами графіку. З боку ПАТ "Дніпрогаз" зобов'язання за мировою угодою та за Договором виконуються належним чином. Отже, зобов'язання за договором не є простроченими, а тому відсутні підстави для нарахування за цей період індексу інфляції та 3% річних.

30.10.2018 від відповідача надійшло клопотання про зобов'язання позивача ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" надати в судове засідання рішення правління НАК "Нафтогаз України" на підставі якого було прийнято рішення щодо реструктуризації заборгованості ПАТ "Дніпрогаз" перед ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" шляхом підписання мирової угоди по справі №36/5005/6053/2012 від 07.12.2012 між ПАТ "Дніпрогаз" та ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України".

Позивачем, 13.11.2018, надано пояснення, згідно яких останній не погоджується з аргументами відповідача, та зазначає, що сторонами договору не було реалізовано право на реструктуризацію заборгованості за природний газ в порядку передбаченому ЗУ "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу".

Відповідачем, 22.11.2018, подано заперечення на відповідь на відзив та зазначає, що на стадії виконання судового рішення 21.10.2010 по справі №8/1058-10 єдиним способом виконання ЗУ "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" було укладення мирової угоди між сторонами. Іншого способу реструктуризації заборгованості на даній стадії не передбачалося. Внаслідок укладення мирової угоди та затвердження її судом 25.12.2012, зобов'язання боржника щодо сплати основного боргу за договором у вересні 2014 не є простроченим, а відтак, відсутні підстави для нарахування за цей період встановленого законом ( ст. 625 ЦК України) індексу інфляції і 3% річних.

10.12.2018 та 11.12.2018 позивач подав додаткові пояснення, згідно яких останній не погоджується з аргументами відповідача та наголошує, що під час укладення в 2012 році мирової угоди питання її укладення регулювалися ст. 121 ГПК України, згідно з вимогами якої в процесі виконання судового рішення сторонами може укладатися мирова угода, про затвердження якої господарський суд виносить ухвалу. Мирова угода не є договором у цивільному/господарському правовому розумінні, оскільки порядок її укладення та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК, проте вона має на меті припинення спору на умовах погоджених сторонами та затверджених судом. Мирова угода впливає лише на порядок примусового виконання рішення.

Представник позивача з'явився у судове засідання, підтримав позовні вимоги, надав пояснення по справі, відповів на поставлені питання.

Представник відповідача з'явився в судове засідання, проти задоволення позовних вимог заперечував, надав пояснення по справі, відповів на поставлені питання.

Розгляд справи відкладався до 22.11.2018, 04.12.2018.

По справі оголошувалася перерва до 12.12.2018.

В порядку ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 12.12.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (постачальник) та Відкритим акціонерним товариством "Дніпрогаз" (покупець) 20.12.2010 було укладено договір №06/10-2016 про закупівлю природного газу за державні кошти (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобовязується поставити покупцеві у 2011р. природний газ виключно для подальшої реалізації установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів, а покупець зобовязується прийняти та оплачувати природний газ на умовах цього договору.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2012р. по справі № 36/5005/6053/2012 стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 39673389,87 грн. основного боргу за поставлений природний газ, 1 498 820,99 грн. пені, 1703994,70 грн. 3% річних, 1 598 408,76 грн. інфляційних втрат; 64 380,00 грн. судового збору, про що 08.10.2012 видано наказ.

Отже рішенням встановлено наявність заборгованості у відповідача перед позивачем за договором №06/10-2016 про закупівлю природного газу за державні кошти від 20.12.2010, та стягнуто, у тому числі, інфляційні втрати за період з лютого 2011 по квітень 2012, 3% річних за період з 11.02.2011 по 11.10.2011.

Ухвалою Господарського Дніпропетровської області від 25.12.2012р. затверджено мирову угоду від 07.12.2012р., укладену між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Публічним акціонерного товариством "Дніпрогаз".

Згідно п. 4 затвердженої мирової угоди боржник зобов'язується сплатити у повному обсязі суму в розмірі 44 474 614,32 грн., вказану у п.1 цієї мирової угоди, шляхом сплати зобовязання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості, зазначеного у цьому пункті. Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від боржника на рахунок стягувача у сумі, визначеній цим графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню. Сторони домовились, що у січні 2013 підлягає до сплати 247 081,31 грн., з лютого 2013 по грудень 2027 по 247081,19 грн. щомісяця.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 202 - 205 ГК України, ст.ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України.

Частиною 1 ст. 202 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11).

Отже проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, не є штрафними санкціями.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

При цьому, за змістом положень ст. ст. 524, 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань, незалежно від підстав їх виникнення.

Тобто грошове зобов'язання може виникати між сторонами не лише з договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого судовим рішенням.

Крім того, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Позивачем нараховано 2 678 604,54 грн. 3% річних за період з 21.09.2015 по 20.09.2018 та 9 572 278,32 грн. втрат від інфляції за період вересень 2015-квітень 2018.

Перевіривши правильність нарахування заявлених до стягнення сум, періоди нарахування та порядок нарахування таких сум, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 2 678 604,54 грн. 3% річних за період з 21.09.2015 по 20.09.2018 та 9 572 278,32 грн. втрат від інфляції за період вересень 2015-квітень 2018.

Щодо заперечень відповідача суд зазначає, що виходячи зі змісту ч.1 ст.598, ст.ст.599, 600, 604-609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Отже, сам факт укладення мирової угоди між позивачем та відповідачем щодо порядку виконання рішення господарського суду про стягнення основного боргу за Договором жодним чином не змінює юридичну природу заборгованості.

Окрім того, посилання відповідача, що сторонами у справі було реструктуризовано заборгованість, шляхом укладення мирової угоди, саме на виконання вимог ст. 10 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" не підтверджені ані матеріалами справи, ані належними та допустимими доказами, на підставі яких господарський суд міг би встановити наявність зазначених обставин.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 46, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" (49029, м.Дніпро, вул. О.Кониського, 5; ) на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м.Київ, вул. Шолуденка, 1; ) 9 572 278,32 грн. втрат від інфляції, 3% річних у розмірі 2678604,54 грн. та 183 763,24 грн. витрат зі сплати судового збору, про що видати наказ.

Рішення набирає законної сили у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21.12.2018

Суддя Е.М.Бондарєв