ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 921/378/17-г/5

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Кушніра І. В., Краснова Є. В.

за участю секретаря судового засідання - Лихошерст І. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 (головуючий суддя - Давид Л. Л., судді: Гриців В. М., Кордюк Г. Т.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія"

до Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення коштів

за участю:

від позивача: Тиліпський Д.В. (довіреність від 26.08.2018); Степаненко О.М. (довіреність від 26.09.2018); Пилип В.М. (довіреність від 15.10.2018),

від відповідача: Фрейдун О.М. (довіреність від 18.09.2018), Озарків І.Д. (довіреність від 27.11.2018),

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Українська інноваційна компанія" (далі - позивач) звернувшись в суд з позовом з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог та заяви про збільшення позовних вимог, які прийняті місцевим судом до розгляду ухвалою від 04.10.2017, просило стягнути з Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі - відповідач) 6 709 634,66 грн. серед яких: сума простроченої заборгованості за кредитом 4 593 000,00 грн., сума заборгованості по процентам 861 573,22 грн., пеня за несвоєчасну сплату кредиту - 712 739,44 грн., пеня за несвоєчасну сплату процентів - 5300,62 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 537 021,38 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов Кредитного договору №01/12 від 23.02.2012 (далі - Кредитний договір).

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 25.10.2017 (головуючий суддя - Андрушків Г. З., судді: Шумський І. П., Гирила І. М.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.12.2017, позов задоволено частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 4 593 000,00 грн. заборгованості по кредиту, 861 573,22 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 648 588,40 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 5 298,58 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 299 321,43 грн. втрат від інфляції, 96 116,72 грн. витрат по сплаті судового збору. У решті позову відмовлено.

Суди попередніх інстанцій встановили наявність заборгованості у відповідача перед позивачем зі сплати процентів і кредиту за договором у заявлених до стягнення сумах, і тому підтримали позовні вимоги про їх стягнення та часткове стягнення нарахованих на них пені та суми інфляційних втрат, здійснивши відповідні перерахунки заявлених до стягнення сум.

У касаційній скарзі відповідач просить постанову у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити. Зокрема ці вимоги мотивовано тим, що судом не досліджено питання правонаступництва позивачем прав і обов'язків Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" за Кредитним договором, укладеним останнім з відповідачем.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості, а оскаржувану постанову, як законну та таку, що відповідає обставинам справи, залишити без змін, зазначаючи, що зміна його найменування не може бути наслідком відмови у позові.

Також від позивача 05.06.2018 отримано клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 05.06.2018 зупинено провадження у справі з підстав, аналогічним викладеним у вказаному клопотанні.

Разом з тим, представником відповідача 19.09.2018 до суду касаційної інстанції подано пояснення по справі, які по своїй суті є доповненням до касаційної скарги.

Відповідно до приписів частини 1 статті 298 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Згідно положень частини 1 статті 118 вказаного Кодексу право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч.1). Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч.2).

Отже скористатися таким правом на подачу доповнень до касаційної скарги особа може лише протягом вказаного строку.

За вказаних обставин такі доповнення до касаційної скарги судом касаційної інстанції залишаються без розгляду.

Разом з цим, від позивача 27.09.2018 отримано клопотання про зупинення провадження у справі, яке обґрунтовано зокрема тим, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.09.2018, котра оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 26.09.2018, справу № 159/778/17 (провадження № 61-1749св18) за позовом Ващука Максима Володимировича до публічного акціонерного товариства "Укрінком" та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати, передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв'язку із необхідністю відступлення від висновку щодо застосування статей 91, 92 Цивільного кодексу України, у подібних правовідносинах щодо правонаступництва, викладених в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів об'єднаної палати іншого касаційного суду, а саме постанови Верховного Суду у складі об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.08.2018 у справі № 910/8117/17.

За змістом пункту 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Разом з цим при розгляді клопотання про зупинення провадження у справі колегією суддів з'ясовано, що Великою Палатою Верховного Суду ухвалою від 01.10.2018, оприлюдненою в Єдиному державному реєстрі судових рішень 04.10.2018, справу №159/778/17 повернуто на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

За вказаних обставин, Касаційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання.

Окрім того, 27.09.2018 позивачем заявлено клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яке обґрунтоване передачею вказаної вище справи № 159/778/17 (провадження № 61-1749св18) на розгляд Великої Палати Верховного Суду, наявністю рішень Касаційного цивільного суду, котрі свідчать про правонаступництво ПАТ "Укрінком" і ПАТ "Українська інноваційна компанія" ПАТ "Укрінбанк", а отже є необхідність відступлення від практики при розгляді аналогічних спорів та тим, що дана справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Частина 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Однак в даному випадку, колегія суддів не вбачає підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, наведених позивачем у його клопотанні, оскільки не вбачається, що суди касаційних інстанцій при вирішені подібних спорів мають різні правові висновки, котрі свідчили б про різну судову практику при вирішенні аналогічних судових справ.

Разом з цим, 16.10.2018 судом отримано пояснення по справі від відповідача, які є запереченням проти задоволення клопотання позивача про зупинення провадження у справі (пояснення від 10.10.2018 №06-2/2081) та проти задоволення клопотання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Укрінбанк" щодо його правонаступництва (пояснення від 10.10.2018 №06-2/2082), котрі приймаються колегією суддів до уваги при розгляді вказаних клопотань в силу наявності права відповідача на їх подання згідно приписів пункту 3 частини 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України.

Також, 18.10.2018 судом отримано клопотання про надання документів від позивача, яке обґрунтовано необхідністю дослідження Верховним Судом ряду рішень адміністративних судів в частині скасування нормативних актів Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо введення в ПАТ "Укрінбанк" тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Дане клопотання відхиляється судом в силу положень частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України які, зокрема, позбавляють суд касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи постанову, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Судами встановлено, що 23.02.2012 між Публічним акціонерним товариством "Український інноваційний банк" - Банк, та Дочірнім підприємством "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"- Позичальник, укладено Кредитний договір №01/12 з усіма подальшими змінами і доповненнями до нього.

Приймаючи рішення та постанову у справі суди встановили, що Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит на суму 4 700 000,00 грн., натомість відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором, своєчасно не сплачував нараховані проценти та не повернув кредитні кошти в повному обсязі, внаслідок чого за відповідачем наявна заборгованість з повернення кредиту на заявлену до стягнення суму 4 593 000,00 грн. та заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом на суму 861 573,22 грн. Враховуючи вказані обставини, суди також визнали правомірним стягнення нарахованих за період з 24.09.2016 до 24.03.2017 на підставі пунктів 7.3.-7.5. договору 648 588,40 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту та 5 298,58 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів. В частині стягнення втрат від інфляції суди визнали їх обґрунтованими на суму 299 321,43 грн. за період з 19.09.2015 до 13.07.2016, а в решті позву було відмовлено.

Разом з цим, місцевий суд, який підтримала апеляційна інстанція, визнав, що ПАТ "Українська інноваційна компанія" є правонаступником прав та обов'язків Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" згідно з пунктом 1.1 Статуту Позивача в редакції від 28.03.2017, зареєстрований в реєстрі 28.04.2017 за №294.

Однак погодитись з висновками судів не можна з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 47 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017 судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи. Частина перша статті 43 названого Кодексу містила вимоги щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Відповідно до вимог статті 84 частини пункту 3 цього Кодексу обставини справи, встановлені місцевим господарським судом, вказуються в мотивувальній частині рішення суду, а встановлені судом апеляційної інстанції, згідно статті 105 частини 2 пункту 7 вказаного Кодексу, в постанові.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 84 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017 у мотивувальній частині рішення вказуються, зокрема доводи, за якими господарський суд відхилив докази сторін.

Однак оскаржені рішення та постанова цим вимогам не відповідають, позаяк наведені вище аргументи відповідача щодо відсутності правонаступництва позивачем прав та обов'язків Банку за Кредитним договором не отримали належної судової оцінки, що визнати законним не можна.

За змістом статей 80, 83 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Особливості правового статусу окремих видів установ встановлюються законом. Положення глави 7 цього Кодексу застосовуються до всіх товариств та установ, якщо інші правила для окремих видів товариств або установ не встановлені законом.

Законом України "Про акціонерні товариства" визначено порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов'язки акціонерів.

Відповідно до частини 6 статті 1 цього Закону особливості правового статусу, створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, що провадять діяльність на ринках фінансових послуг, визначаються законами, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності. У разі суперечності норм цього Закону з нормами законів, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності, норми законів, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності, мають перевагу.

Законом України "Про банки і банківську діяльність" (далі за текстом - у редакції від 10.06.2017, чинній станом на час звернення позивача з даним позовом) визначено структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків (стаття 1 цього Закону).

У статті 2 цього Закону надано значення термінів, які вживаються у цьому Законі, зокрема передбачено, що банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків; державний реєстр банків - реєстр, що ведеться Національним банком України і містить відомості про державну реєстрацію усіх банків.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про банки і банківську діяльність" цей Закон регулює відносини, що виникають під час заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків.

Відповідно до статті 4 цього Закону банківська система України складається з Національного банку України та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України (ч.1). Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України "Про Національний банк України", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України. Національний банк України визначає особливості регулювання та нагляду за системно важливим банком, банком, що має статус Розрахункового центру з обслуговування договорів на фінансових ринках, з урахуванням специфіки діяльності таких банків (ч.6).

За змістом статті 6 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки в Україні створюються у формі публічного акціонерного товариства або кооперативного банку. Особливості правового статусу, порядку створення, діяльності, реорганізації та ліквідації банків визначаються цим Законом та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно з частинами 1 і 7 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" реорганізація банку - злиття, приєднання, виділення, поділ банку, зміна його організаційно-правової форми (перетворення), наслідком яких є передача, прийняття його майна, коштів, прав та обов'язків правонаступникам. Ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Главою 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено порядок реорганізації банку. Згідно зі статтями 26- 27 цього Закону банк може бути реорганізований за рішенням власників банку. Реорганізація може здійснюватися шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення. У разі реорганізації банку шляхом перетворення до таких правовідносин не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи. Під час проведення реорганізації банку шляхом перетворення кредитори не мають права вимагати від банку припинення чи дострокового виконання зобов'язання (ст.26). Реорганізація за рішенням власників банку здійснюється згідно із законодавством України про господарські товариства за умови надання попереднього дозволу Національного банку України на реорганізацію банку та затвердження Національним банком України плану реорганізації банку. У разі здійснення реорганізації банку за рішенням його власників шляхом перетворення план реорганізації банку не складається. Національний банк України визначає перелік документів, які подаються для отримання дозволу на реорганізацію та затвердження плану реорганізації банку. Національний банк України не дає дозволу на реорганізацію банку у разі, якщо є достатні підстави вважати, що реорганізація загрожує інтересам вкладників та інших кредиторів і банк, створений у результаті реорганізації та/або банк, який не припиняється як юридична особа у результаті приєднання до нього або виділу з нього, не будуть відповідати вимогам щодо економічних нормативів їх діяльності, порядку реєстрації банків і ліцензування їх діяльності. Національний банк України надає дозвіл чи відмовляє у реорганізації банку протягом одного місяця з моменту отримання заяви банку на реорганізацію (ст.27).

Відповідно до частини 1 статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Водночас відповідно до частин 1 - 3 статті 15 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк має повне і скорочене офіційні найменування українською та іноземними мовами. Найменування банку має містити слово "банк", а також вказівку на організаційно-правову форму банку. Банк має печатку зі своїм повним офіційним найменуванням. Слово "банк" та похідні від нього дозволяється використовувати у назві лише тим юридичним особам, які зареєстровані Національним банком України як банк і мають банківську ліцензію. Виняток становлять міжнародні організації, що діють на території України відповідно до міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та законодавства України.

За змістом статті 16 цього Закону статут банку складається з урахуванням положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, цього Закону та інших законів України. Статут банку обов'язково має містити таку інформацію про банк: 1) найменування банку (повне та скорочене); 2) його місцезнаходження; 3) організаційно-правову форму; 4) види діяльності, які має намір здійснювати банк; 5) розмір та порядок формування статутного капіталу банку, види акцій банку, їх номінальну вартість, форми випуску акцій (документарна або бездокументарна), кількість акцій, що купуються акціонерами; 6) структуру управління банком, органи управління, їх компетенцію та порядок прийняття рішень; 7) порядок реорганізації та ліквідації банку відповідно до глав 5 та 16 цього Закону; 8) порядок внесення змін та доповнень до статуту банку; 9) розмір та порядок утворення резервів та інших загальних фондів банку; 10) порядок розподілу прибутків та покриття збитків; 11) положення про аудиторську перевірку банку; 12) положення про органи внутрішнього аудиту банку. Зміни до статуту банку підлягають державній реєстрації відповідно до законодавства з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 16 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк подає документи для проведення державної реєстрації змін до статуту банку після їх погодження Національним банком України.

Отже, як реорганізація, так і ліквідація банку з ініціативи власників, а також внесення змін до статуту банку, відповідно до закону можливі лише після надання на це згоди Національним банком України.

При цьому зважаючи на положення Закону України "Про банки і банківську діяльність", зокрема статтю 2 цього Закону, передача, прийняття майна банку, його коштів, прав та обов'язків правонаступникам є наслідком саме реорганізації банку, проведеної із дотриманням процедури, визначеної цим Законом.

Крім того, згідно зі статтею 46 Закону України "Про банки і банківську діяльність" правління банку зобов'язане протягом трьох робочих днів інформувати Національний банк України про наступні свої дії: звільнення керівника (керівників) банку та про кандидатуру на призначення на цю посаду (п.1 ч.1); зміну юридичної адреси і місцезнаходження банку та його відокремлених підрозділів (п.2 ч.2); припинення банківської діяльності (п.6 ч.1).

Така правова позиція щодо інституту правонаступництва викладена в постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду в справі № 910/8117/17 від 03.08.2018 та у постанові Касаційного господарського суду від 14.02.2018 № 910/7828/17.

Суд касаційної інстанції зазначає, що у п.72 рішення Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява N 48553/99) зазначено, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Посилання, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду міститься і у справах Європейського суду з прав людини "Брумареску проти Румунії", "Салов проти України" та інші.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

На підстав вищенаведеного, з метою дотримання принципу юридичної визначеності та забезпечення єдності судової практики, колегія суддів касаційного суду при вирішенні даної справи виходить саме з вищевказаних висновків Верховного Суду.

Враховуючи зазначені положення законодавства, за встановлених судами обставин про укладання спірного договору відповідачем саме з ПАТ "Укрінбанк", здійснення дій щодо реєстрації нової редакції статуту ПАТ "Укрінбанк", зміни назви на ПАТ "Укрінком", а в подальшому на ПАТ "Українська інноваційна компанія", судами неповно досліджено питання правонаступництва ПАТ "Укрінком" і ПАТ "Українська інноваційна компанія" ПАТ "Укрінбанк", зокрема в частині дотримання відповідної процедури в розрізі зміни місцезнаходження товариства та видалення певних видів діяльності товариства (а.с.55 т.1) на підставі рішень позачергових загальних зборів акціонерів, положень статуту товариства.

Без встановлення зазначених обставин висновок судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позовних вимог визнається колегією суддів передчасним.

В силу частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права; суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, з метою забезпечення єдності судової практики щодо застосування норм матеріального та процесуального права, керуючись статтею 311 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування судових рішень і передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід дослідити наявні у справі докази, всебічно, повно й об'єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже аргументи, викладені відповідачем знайшли своє часткове підтвердження, а аргументи відзиву щодо законності прийнятої у справі постанови, спростовуються вищевикладеним.

Інші доводи відповідача, наведені в касаційній скарзі за наявності допущених судами порушень вказаних вимог процесуального законодавства, не можуть вплинути на правову визначеність при вирішенні спору у даній справі, а тому відхиляються судом касаційної інстанції як такі, що є безпідставними для результатів розгляду касаційної скарги, оскільки за наведених вище обставин самі по собі не впливають на результати розгляду касаційної скарги, ці доводи через допущені судами порушення процесуального законодавства за результатами аналізу судом касаційної інстанції не призведуть до правового врегулювання у даному спорі питання про те, чи підлягають задоволенню і у якому розмірі заявлені позивачем до стягнення суми.

Разом з тим, 26.09.2018 судом отримано клопотання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Укрінбанк" Оберемко Р.А. про здійснення процесуального правонаступництва у справі шляхом зміни первісного кредитора ПАТ "Українська інноваційна компанія" новим кредитором ПАТ "Український інноваційний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Оберемко Р.А.

Відповідно до статті 52 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.

За загальним визначенням правонаступництво - це перехід прав і обов'язків від одного суб'єкта до іншого. Правонаступництво може бути універсальним або частковим (сингулярним). За універсального правонаступництва до правонаступника (фізичної або юридичної особи) переходять усі права і обов'язки того суб'єкта, якому вони належали раніше. За часткового (сингулярного) правонаступництва від одного до іншого суб'єкта переходять лише окремі права і обов'язки.

Правонаступництво є самостійною підставою заміни кредитора у зобов'язанні. Правонаступництво слід розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб'єктивні права та обов'язки попередника. Правонаступництво для юридичних осіб може наступати в разі їх припинення з правонаступництвом. Припинення юридичної особи з правонаступництвом, тобто реорганізація юридичної особи, може проводитися у формі злиття, приєднання, виділу тощо. Доказами правонаступництва щодо окремого зобов'язання може бути: відповідний договір, на підставі якого воно виникло, передавальний акт чи розподільчий баланс, статут правонаступника.

У даному випадку, враховуючи вищезазначене, обставин щодо правонаступництва ПАТ "Українська інноваційна компанія" ПАТ "Український інноваційний банк" не встановлено, а відтак в задоволенні названого клопотання, як поданого передчасно, слід відмовити.

Окрім того 27.09.2018 від імені представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Укрінбанк" Оберемко Р.А. судом отримано заяву про залучення останнього до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

З оскаржуваної постанови апеляційної інстанції слідує, що перед початком розгляду справи на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача до суду надходило клопотання про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Укрінбанк".

Як на підстави для задоволення клопотання заявник посилався на те, що у зв'язку з прийняттям Верховним судом України постанови від 24.10.2017 у справі № 21-3926а-16 на момент прийняття оскаржуваного рішення суду була відновлена процедура ліквідації ПАТ "Укрінкомбанк", усі права, в тому числі щодо заявлення позовів про стягнення кредитних коштів належали виключно Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 27 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017, котра була чинною на час прийняття постанови апеляційним господарським судом, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Однак апеляційний суд в згаданому клопотання відмовив позаяк визнав, що рішення суду у даній справі не впливає на права та обов'язки Національного банку України, який не є стороною спірного кредитного договору № 01/12 від 23.02.2012 та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а постанова Верховного Суду у справі № 21-3926а-16 прийнята 24.10.2017, тобто до прийняття рішення місцевим господарським судом 25.10.2017, проте в суді першої інстанції відповідач не заявляв клопотання про залучення третіх осіб, про що свідчить протокол судового засідання від 25.10.2017.

Разом з цим, за приписами пункту 8 частини 1 статті 310 Господарського процесуального кодексу України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Враховуючи вказані вище повноваження касаційної інстанції, унормовані частинами 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, за неналожності судової оцінки всіх обставин спору, за відсутності встановлених у даній справі обставин про те, що рішення у справі може вплинути на права або обов'язки заявника щодо однієї із сторін, та за передчасності висновків про те, що суди попередніх інстанцій прийняли рішення про права, інтереси та (або) обов'язки Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Укрінбанк" Оберемко Р.А., що не була залучена до участі у справі, із врахуванням положень частин 1, 3 статті 50, пункту 8 частини 1 статті 310 Господарського процесуального кодексу України подана заява відхиляється як передчасна.

Окрім того, слід зазначити, що ухвалою Касаційного господарського суду від 04.10.2017, зокрема, задоволено клопотання Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про зупинення виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 25.10.2017 та зупинено виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 25.10.2017 у справі №921/378/17-г/5 до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

За приписами частини 3 статті 332 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

З огляду на те, що оскаржені судові рішення у даній справі підлягають скасуванню зі скеруванням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, скасоване судове рішення Господарського суду Тернопільської області від 25.10.2017 у справі №921/378/17-г/5, не може бути поновлене до виконання.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі підлягають розподілу під час вирішення спору по суті, а оскільки за результатами розгляду касаційної скарги спір у даній справі не вирішено, розподіл судових витрат за результатами розгляду касаційної скарги є передчасним, отже у клопотанні про стягнення з позивача на користь відповідача понесених останнім витрат на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. слід відмовити у зв'язку із його передчасністю.

Керуючись статтями 301, 308, 310, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" задовольнити частково, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 та рішення Господарського суду Тернопільської області від 25.10.2017 у справі №921/378/17-г/5, скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов