СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2018 р. Справа № 905/1828/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Радіонова О.О., суддя Стойка О.В. , суддя Чернота Л.Ф.

за участю секретаря судового засідання Бірчак К.Є.

за участю представників сторін

від позивача ОСОБА_1, адвокат, угода б/н від 12.12.2018р.

від відповідача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Єнакієвський металургійний завод, м. Маріуполь, Донецька область вх. №639 Д/3 на рішення господарського суду Донецької області від 27.08.18 (повний текст складено 27.08.2018 року у місті Харкові) у справі №905/1828/17 суддя Курило Г.Є.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Пропріус, м. Київ

до Приватного акціонерного товариства Єнакієвський металургійний завод, м. Маріуполь, Донецька область

про стягнення заборгованості у розмірі 288 132, 50 грн., 3% річних в розмірі 4 208,55 грн., втрати від інфляції в розмірі 17 246, 35 грн.

ВСТАНОВИЛА:

07.08.2017 позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Пропріус", м.Київ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства "Єнакієвський металургійний завод", м. Маріуполь, Донецька область про стягнення заборгованості у розмірі 288 132,50 грн., 3% річних в розмірі 4 208,55 грн., втрати від інфляції в розмірі 17 246,35 грн. (т.1 а.с.3-6).

Ухвалою господарського суду Донецької області від 07.08.2017 порушено провадження по справі № 905/1828/17 (т.1 а.с 1).

Ухвалою господарського суду від 27.09.2017 повернуто без розгляду зустрічну позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод», м.Маріуполь, Донецька область на підставі п.п. 4, 6 ч.1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України (т.1 а.с. 122-123).

15.12.2017 набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" №2147-УІІІ від 03.10.2017, котрим ГПК України викладено в новій редакції.

Ухвалою від 03.04.2018 поновлено провадження у справі №905/1828/17; призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження (т.1 а.с.187-188).

Рішенням господарського суду Донецької області від 27.08.2018р. позовні вимоги задоволені повністю (т.2 а.с. 61-64).

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 288 132,50 грн., 3% річних в розмірі 4 208,55 грн., втрати від інфляції в розмірі 17 246,35 грн., витрати на оплату судового збору у розмірі 4 643,80 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив факт виконання позивачем своїх зобовязань відповідно до умов договору про надання послуг №16000391 від 01.05.20165 в частині надання послуг за договором, строк виконання зобовязання відповідача на момент звернення з позовом настав, тому за висновками суду, відповідачем в односторонньому порядку було порушено взяті на себе зобовязання за договором в частині оплати за отриманні послуги від позивача. Суд встановивши факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобовязання, вважає правомірною вимогу позивача про стягнення заборгованості, 3% річних, інфляційних втрат.

Відповідач, Приватне акціонерне товариство «Єнакієвський металургійний завод» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати рішення господарського суду Донецької області від 27.08.2018 року по справі №905/1828/17 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т.2 а.с. 95-98).

Скаржник вважає зазначене рішення суду таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Апелянт зазначає, що в якості підтвердження виконання послуг за договором №16000391 від 01.05.16 з боку позивача надано акти здачі-приймання наданих послуг. Зазначені акти здачі-приймання наданих послуг з боку ОСОБА_2 «ЄМЗ» підписані директором з персоналу ОСОБА_3 Апелянт вважає, що уповноваженою особою на підписання подібних документів з боку ОСОБА_2 «ЄМЗ» є виключно Генеральний директор, жодних довіреностей на прийняття робіт зазначеним особам не надавались.

Таким чином, акти здачі-приймання робіт, надані позивачем в якості підтвердження факту виконання робіт є неналежними доказами в розумінні ГПК України, а відтак не повинні були братись судом до уваги.

Також, скаржник зазначає, що рахунків на оплату наданих послуг на адресу ОСОБА_2 «ЄМЗ» з боку позивача не направлялось, а відповідно відповідачу не надходили.

Крім того, апелянт вказує, що судом першої інстанції було безпідставно відхилено клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення по справі.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.10.2018 року сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Радіонова О.О., судді Зубченко І.В., Чернота Л.Ф.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2018р. по справі №905/1828/17 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 «ЄМЗ», на рішення господарського суду Донецької області від 27.08.2018 по справі №905/1828/17, встановлено строк позивачу до 04.12.2018 року включно, для подання відзиву на апеляційну скаргу (т.2 а.с. 124-126).

На адресу Східного апеляційного господарського суду 28.11.2018 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Вказаний відзив судом апеляційної інстанції розглянуто, прийнято до уваги та долучено до матеріалів справи (т.2 а.с. 127-135).

У відзиві позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду Донецької області від 27.08.2018 року по справі №905/1828/17 залишити без змін.

Позивач вказує, що спірний договір про надання послуг №16000391 від 01.05.2016 року з боку відповідача підписаний саме директором з персоналу ОСОБА_3, який діяв на підстав довіреності №73/5 від 01.01.2016 року, скріплений круглою печаткою відповідача, а також штампами та підписами посадових осіб юридичного управління та підрозділу контролю підряду та послуг (економічної безпеки).

Таким чином, директор з персоналу ОСОБА_3 мав усі належні повноваження на укладення цього договору.

Також позивач зазначає, що спірні акти здачі-приймання виконаних робіт не є правочинами у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, оскільки їх підписання не створює, не змінює та не припиняє прав та обовязків сторін договору, а лише посвідчує факт виконання робіт, що є підставою для здійснення розрахунків між сторонами.

Позивач вказує, що договором не передбачено особливого порядку отримання відповідачем рахунків на оплату, рахунки на оплату надаються разом з актами здачі-приймання виконаних робіт, які були підписані та засвідчені печаткою з боку відповідача.

Крім того, позивач зауважив, що факт подання відповідачем клопотання про відстрочку рішення суду до винесення цього рішення, яке було цілком обґрунтоване відхилене судом, свідчить, що відповідач фактично визнає правомірність позовних вимог та безпідставність своїх заперечень проти позову.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2018 року у звязку з знаходженням на лікарняному судді Зубченко І.В. сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Радіонова О.О., судді Стойка О.В., Чернота Л.Ф.(т.2 а.с.139).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.12.2018р. призначено справу № 905/1828/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 "ЄМЗ", м. Маріуполь, Донецька область до розгляду на 19.12.2018 о 10:00 год. (т.2 а.с. 140-141).

Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, своїм правом на участь у суді апеляційної інстанції не скористався.

Позивач у судове засідання зявився, підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, вважав, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Керуючись вказаною нормою, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, враховуючи, що явка сторін не визнавалася судом обовязковою.

Відповідно до вимог ст. ст. 222, 223 ГПК України судом під час розгляду даної справи було здійснено повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та складено протокол судового засідання.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши представника позивача, розглянувши апеляційну скаргу та матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

01.05.2016 між Публичним акціонерним товариством «Єнакієвський металургійний завод», організаційно-правова форма (тип товариства) якого у подальшому була змінена на Приватне акціонерне товариство (т.1 а.с.56-60) (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пропріус» (виконавець) був укладений договір №16000391 про надання послуг, згідно до якого в порядку та на умовах, передбачених даним договором виконавець зобов'язується надати послуги на обєктах Замовника згідно з технічним завданням: по прибиранню службових, виробничих і санітарно-побутових приміщень замовника, відповідно до додатка №6, який є невід'ємною частиною договору; по прибиранню, благоустрою території і зелених насаджень, відповідно до додатка №7, який є невід'ємною частиною договору; по миттю вікон та фасадів будівель, відповідно до додатка №8, який є невід'ємною частиною договору; по забезпеченню контролю та нагляду на пунктах пропуску на обєктах та обслуговуваних приміщень замовника (лазні, гуртожитки, готелі, пансіонати профілакторій та інше за необхідністю) (т.1 а.с 9-21).

Загальна вартість послуг за договором визначається в національній валюті України та складає 1 181 622,61грн., в т.ч. ПДВ 196 937,10грн. (п.1.3 договору в редакції Додаткової угоди №3 від 31.07.2016 до договору №16000391 від 01.05.2016) (т.1 а.с 22).

Відповідно до п.3.2. договору, в редакції Додаткової угоди №3 від 31.07.2016 до договору №16000391 від 01.05.2016, вартість наданих послуг, доручених до виконання виконавцю встановлюється на договірній основі згідно з Додатками №№1, 2, які є невід'ємною частиною договору. Вартість послуг за 1 м2 в місяць складає: приміщення 2,736 з ПДВ, території 0,044 грн. з ПДВ (т.1 а.с. 22)

Відповідно до п.5.3. договору вартість послуг, наданих по дійсному договору, оплачуються замовником упродовж 75 календарних днів з моменту підписання сторонами акту здачі-приймання наданих послуг і отримання від виконавця рахунку на оплату та податкових накладних.

Здача - приймання наданих послуг оформлюється актом здачі - приймання наданих послуг, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками сторін (п.4.1. договору).

Акт здачі-приймання наданих послуг, підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками сторін, є підставою для здійснення кінцевих розрахунків між сторонами (п.4.4. договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.07.2016 (п.12.1. договору).

Згідно додаткової угоди від 31.07.2016 дію договору продовжено до 14.08.2016 та змінено договірні реквізити замовника (т.1 а.с. 22).

З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання умов вищезазначеного договору надавав відповідачу послуги, що підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг №ГОПР0000325 від 15.08.2016 з додатками до нього в сумі 447018,42грн., №ГОПР0000407 від 21.09.2016 з додатками до нього в сумі 201552,08грн., №ГОПР0000436 від 11.10.2016 з додатками до нього в сумі 172569,48грн., №ГОПР0000468 від 08.11.2016 з додатками до нього в сумі 63224,27грн., всього 884364,25грн. (т.1 а.с. 32-49).

Вищезазначені акти приймання-передачі наданих послуг підписані та скріплені печатками обох сторін.

З боку відповідача акти приймання-передачі наданих послуг підписані керівником УСБО відповідача ОСОБА_4А та затверджені директором по персоналу відповідача ОСОБА_3, додатки до актів приймання-передачі наданих послуг підписані директором по персоналу відповідача ОСОБА_3 та керівником УСБО відповідача ОСОБА_4

Твердження відповідача, що особи, які підписали акти приймання-передачі наданих послуг не мали на це відповідних повноважень суду не доведені належними доказами, крім того, договір про надання послуг №16000391 від 01.05.2016 з боку відповідача підписаний директором по персоналу відповідача ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності №73/5-5 від 01.01.2016.

В матеріалах справи містяться рахунки на оплату за надані послуги №ГОПР0000312 від 30.06.2016 в сумі 447018,43грн., №ГОПР0000407 від 21.09.2016 в сумі 201552,08грн., №ГОПР0000436 від 11.10.2016 в сумі 172569,48грн., №ГОПР0000468 від 08.11.2016 в сумі 63224,27грн.

Позивач в позові зазначав, що відповідачем частково були оплачені акти та з урахуванням часткових оплат сума боргу становить 288132,50грн. Докази часткової оплати містяться в матеріалах справи, при цьому в платіжному дорученні № від 27.10.2016 на суму 150945,02 грн. є посилання на рахунок №ГОПР0000407 від 21.09.2016, в платіжному дорученні № від 27.10.2016 на суму 120077,10 грн. є посилання на рахунок №ГОПР0000436 від 11.10.2016, в платіжному дорученні № від 26.08.2016 на суму 325209,63 грн. є посилання на рахунок №ГОПР0000325 від 15.08.2016. Отже твердження відповідача, що їм не отримано рахунки спростовуються матеріалами справи (т.1 а.с 91-93).

Крім того, рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, тому, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обовязку оплатити виконані роботи.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України №3-3902к09 від 29.09.2009 та у постанові Вищого господарського суду України у справі №910/26157/15 від 24.05.2016.

При цьому, господарський суд вірно зазначив, що у договорі на надання послуг №16000391 від 01.05.2016 вказані банківські реквізити позивача, а в актах здачі-приймання надання послуг вказані суми, які підлягають оплаті, а згідно умов договору саме акт здачі-приймання наданих послуг є підставою для здійснення кінцевих розрахунків між сторонами.

Як свідчать матеріали справи, відповідачу була направлена претензія №16000391 від 27.03.2017 на суму 288132,50грн. В якості доказів направлення відповідачу претензії позивач надав копію опису вкладення у цінний лист. Однак відповідь на дану претензію не надійшла, відповідачем на день подачі позову до господарського суду сума боргу не сплачена (т.1 а.с 50-52).

Предметом розгляду даного спору є стягнення заборгованості у розмірі 288132,50грн, нарахованих 3% річних в розмірі 4208,55грн. за період з 30.10.2016 по 31.05.2017, втрати від інфляції в розмірі 17246,35грн. за період з листопада 2016р. по квітень 2017р.

Заслухавши представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договір про надання послуг №16000391 від 01.05.2016р. є за своєю правовою природою договором про надання послуг.

Частиною 1 ст. 901 Цивільного кодексу України встановлено, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно вимог ст.ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Матеріалами справи доведено факт виконання позивачем своїх зобов»язань відповідно до умов договору про надання послуг №16000391 від 01.05.2016 в частині надання послуг за договором, строк виконання зобовязання відповідача на момент звернення до господарського суду з позовом настав, тому, відповідачем в односторонньому порядку було порушено взяті на себе зобовязання за договором в частині оплати за отриманні послуги від позивача.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд зазначає, що вимога про стягнення заборгованості у розмірі 288 132,50 грн. є законною та правомірна задоволена судом першої інстанції.

За приписами ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарським судом перевірено розрахунок 3% річних за допомогою калькулятора інформаційної бази ЛІГА:ЗАКОН, і встановлено, що розмір 3% річних становить більшу суму, тоді як позивачем заявлено вимоги про стягнення таких нарахувань у розмірі 4208,55грн.

Перевіривши розрахунок позовних вимог в частині нарахування 3% річних, суд апеляційної інстанції вважає, висновок суду першої інстанції, що розмір 3% річних становить більшу суму, тоді як позивачем заявлено вимоги про стягнення таких нарахувань у розмірі 4208,55грн., разом з тим, враховуючи те, що згідно з вимогами ч.2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 4208,55грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.2018 у справу №910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція,а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Також, у вказаній постанові Верховним Судом з посиланням на Рекомендації Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997 № 62-97р зазначено, що сума, внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць; розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція; при цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція); у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 N39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга" (п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Таким чином, інфляційні втрати підлягають нарахуванню за місяць та відповідно до положень ст. 625 ЦК України можуть бути стягнуті за весь час прострочення боржником грошового зобов'язання.

За здійсненим господарським судом перерахунком інфляції суд першої інстанції визнав його не вірним, оскільки позивач мав нарахувати інфляційні витрат в загальній сумі 17300,33грн., тоді як нарахував в сумі 17246,35грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних витрат за допомогою програми «ЛІГА:ЗАКОН», суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних витрат в сумі 17246,35 грн. (з урахуванням вимог ч.2 ст. 237 ГПК України).

Враховуючи викладене, доводи апелянта з цього приводу судом апеляційної інстанції відхиляються.

Також, судом апеляційної інстанції не приймаються ствердження апелянта щодо безпідставності відхилення судом першої інстанції клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення з наступного.

14.08.2018 від відповідача ОСОБА_2 «ЄМЗ» до господарського суду Донецької області надійшло клопотання про відстрочення виконання рішення суду на 1 рік з дня прийняття судом рішення по даній справі (т.2 а.с 26-28)

В рішення господарського суду від 27.08.2018, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення на 1 рік.

Відстрочка виконання судового рішення в розумінні ч.3 ст. 331 ГПК України може бути встановлена судом лише за умови наявності виключних обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до ч.4 ст. 331 ГПК України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сімї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Згідно ч. 5 ст. 331 ГПК України розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що на підтвердження вказаних обставин відповідачем до справи надано копії податкової декларації з податку на прибуток підприємств, звіт про фінансові результати за 2017 рік, баланс на 31.12.2017.

Відповідач посилається на наявність обставин, що ускладнюють повне та негайне виконання рішення суду, зокрема: знаходження підприємства в зоні проведення антитерористичної операції, захоплення виробничих потужностей, майна та первинної документації підприємства, перебування останнього у дуже скрутному становищі, відсутність коштів для погашення суми заборгованості перед позивачем.

Згідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Пункт 1 ст. 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду".

У зв'язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при їх наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути оправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі оправданої затримки виконання рішення суду залежить зокрема від складності виконавчого провадження, суми та характеру що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) зазначено, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у Параграфі 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи викладене, висновок господарського суду, що обставини, якими відповідач обґрунтовує заяву про відстрочку виконання судового рішення, не є такими, що дійсно ускладнюють виконання судового рішення, а сам по собі скрутний матеріальний стан відповідача не свідчить про виключність обставин, з яким пов'язується відстрочення виконання рішення, суд апеляційної інстанції вважає правомірним та обґрунтованим.

З огляду на викладене, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 27.08.2018р. у справі №905/1828/17 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому повинно бути залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод», м.Маріуполь, Донецька область на рішення господарського суду Донецької області від 27.08.2018 року у справі №905/1828/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 27.08.2018 року у справі №905/1828/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів через Східний апеляційний господарський суд з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 21.12.2018

Головуючий суддя О.О. Радіонова

Суддя О.В. Стойка

Суддя Л.Ф. Чернота