ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/2439/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Заступника керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, м. Дергачі Харківської області в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та Павлівської сільської ради Богодухівського району Харківської області
до Селянського (Фермерського) господарства "Процер", с. Павлівка, Богодухівський район Харківської області
про повернення ділянки
за участю представників:

1-го позивача (Головне управління Держгеокадастру у Харківській області) - ОСОБА_2 (довіреність № 32-20-0.14,1-95/62-18 від 22.08.2018 р.;

2-го позивача (Павлівська сільська рада) - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_1 (представник за договором № б/н від 27.08.2018 р.);

Прокурор - Зливка К.О. (посвідчення № 047938 від 13.09.2017 р.)

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та Павлівської сільської ради Богодухівського району Харківської області звернуся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить визнати відсутнім у СФГ "Процер" права постійного користування земельною ділянкою ділянку сільськогосподарського призначення розміром 32,73 га, розташованою на території Павлівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, повернувши її у власність держави.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.09.2018 р. відкрито провадження у справі; призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження; почато підготовче провадження та призначено його на 25.09.2018 р. о 11:20. Ухвалою суду від 25.09.2018 р. розгляд підготовчого засідання відкладено на 04.10.2018 р. о 11:00. Ухвалою суду від 04.10.2018 р. розгляд підготовчого засідання відкладено на 18.10.2018 р. о 10:40. Ухвалою суду від 18.10.2018 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 06.11.2018 р. о 10:40.

Прокурор в судове засідання з'явився, підтримує позовні вимоги.

1-й Позивач (Головне управління Держгеокадастру у Харківській області) в судове засідання з'явився, в своїх письмових поясненнях позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

2-й Позивач (Павлівська сільська рада) в судове засідання не з'явився, ніяких документів не надав. Причини неявки суду не відомі, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідач в підготовче засідання з'явився, 24.09.2018 р. надав відзив на позовну заяву (вх. № 27649 від 24.09.2018 р.), в якому просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Прокурор в позовній заяві зазначає, що відповідно до державного акту на право постійного користування землею серія ХР-04-00-000916, виданого на підставі розпорядження Богодухівської РДА народних депутатів Богодухівського району Харківської області від 18.12.1996 р. № 750, ОСОБА_3 надано в постійне користування земельну ділянку площею 32,73 га, яка розташована на території Павлівської сільської ради Богодухівського району Харківської області. Землю надано для ведення селянського (фермерського) господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 246. Згідно свідоцтва про смерть серія І-ВЛ № 609643 від 15.12.2017 р. ОСОБА_3 помер 14.12.2017 р. Відповідно заповіту ОСОБА_3 від 15.11.2017 р., зареєстрованого в реєстрі № 62, належне йому майно заповідає ОСОБА_4.

Згідно рішення зборів членів селянського (фермерського) господарства "Процер" № 37 від 28.03.2018 р. виключено зі складу членів господарства ОСОБА_3 призначено головою ОСОБА_4 Але з грудня 2017 р. по теперішній час СФГ "Процер" продовжує використовувати земельну ділянку на праві постійного користування без належних підстав.

Прокурор в позові зазначає, що дія державного акту про право постійного користування землею серії ХР-04-00-000916 від 01.10.1998 р. фактично припинилась 14.12.2017 р. зі смертю засновника СФГ "Процер" - ОСОБА_3, а право постійного користування земельною ділянкою, яке було у нього до спадкоємця ОСОБА_4 не перейшло. Порушення інтересів держави полягає в тому, що СФГ "Процер" безпідставно використовує на праві постійного користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, сплачуючи до бюджету лише земельний податок, а не орендну плату.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

В 1993 році ОСОБА_3 вирішив створити селянське (фермерське) господарство.

Ст. 51 Земельного кодексу України (в редакції від 15.01.1993 р.), громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство для одержання земельної ділянки в користування подають до сільської Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Так, голова новостворюваного СФГ ОСОБА_3 подав до Павлівської сільської ради народних депутатів заяву про виділення земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства.

Рішенням Павлівської сільської ради народних депутатів від 15.06.1993 р. "Про надання земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства" вирішено на підставі ст. 19 і 50-52 Земельного кодексу України надати в постійне користування громадянину ОСОБА_3 земельну ділянку площею 43,4 га для ведення селянського (фермерського) господарства за рахунок земель запасу.

В ч. 5 ст. 2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" в редакції, чинній на момент створення С(Ф)Г "Процер" закріплено, що на ім'я голови селянського (фермерського) господарства видається Державний акт на право постійного користування землею. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України.

16.05.1994 р.на підставі рішення Павлівської сільської Ради народних депутатів від 15.06.1993 р., ОСОБА_3 отримав Державний акт на право постійного користування землею серії ХР-04-00-000309.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону, після одержання Державного акта на право постійного користування землею селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала в користування земельну ділянку.

25.05.1994 р. розпорядженням Богодухівської районної ради народних депутатів Харківської області № 20 вирішено зареєструвати селянське (фермерське) господарство "Процер". Згідно п. 3 розпорядження, С(Ф)Г "Процер" набуло статус юридичної особи з моменту підписання розпорядження.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" в редакції, чинній на момент створення С(Ф)Г "Процер", після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право постійного користування та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку їз своїм найменуванням і адресою, відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.

Виходячи з положень ст. 9 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" в редакції, чинній на момент створення С(Ф)Г "Процер", отримання земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства було можливим лише при дотриманні умови про державну реєстрацію вказаного господарства у формі юридичної особи впродовж 30 днів після отримання Державного акту.

Ч. 3 ст. 9 Закону передбачено, що занесення до спеціальної погосподарської книги даних про надану в користування саме господарству земельну ділянку.

На ім'я голови селянського (фермерського) господарства видавався Державний акт на право постійного користування землею та складались інші документи відповідно до законодавства України. Але землекористувачем виступало саме селянське (фермерське) господарство, а не фізична особа - голова господарства.

Вказаний висновок підтверджується Довідкою виконавчого комітету Павлівської сільської ради № 103 від 15.03.1995 р., згідно змісту якої питання щодо користування земельною ділянкою, наданою фермерському господарству, в 1994 р. КСП "Шлях Леніна", а не С(Ф)Г "Процер" погоджувалось виконкомом Павлівської сільської ради з фермерським господарством "Процер" в особі голови, а не безпосередньо із ОСОБА_3 як фізичною особою.

В 1996 році ОСОБА_3 подав заяву до Богодухівської РДА Харківської області.

18.12.1996 р. Розпорядженням № 750 Богодухівської РДА Харківської області передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 5,4 га ріллі відповідно до розрахунку середньої земельної частки та зобов'язано ОСОБА_3 замовити державний акт на право приватної власності на землю.

На підставі договору № 124 від 28.05.1997 р. Харківським філіалом Української академії аграрних наук Інституту землеустрою було розроблено Технічний звіт по підготовці до видачі Державного акту на право приватної власності на землю відповідно до розрахунку середньої земельної частки і розрахунку грошової оцінки земель ФГ "Процер".

Згідно стор. 4 "Пояснювальна записка" вказаного технічного звіту, роз'яснено, що площа ділянки, що передається в приватну власність при перерахунку кадастрових гектарів в фізичні склала 10,17. Збільшення площі, що передається в приватну власність на 4,77 га відбулось за рахунок уточнення середньої частки.

В стор. 5 Технічного звіту, в результаті виконаних робіт були виготовлені акти на право приватної власності ХР-04-00-000605 та на право постійного користування землею ХР-04-00-000916.

01.10.1998 р. Розпорядженням № 440 Богодухівської РДА Харківської області було затверджено Технічний звіт, розроблений згідно Розпорядження Богодухівської РДА від 18.12.1996 р. та видано ОСОБА_5 Державний акт на право приватної власності на землю площею 10,17 ХР-04-00-000605 та Державний акт на право постійного користування землею площею 32,73 га. Державний акт на право постійного користування землею ХР-04-00-000309, виданий ОСОБА_5 16.05.1994 р. наказано вважати недійсним.

З 01.10.1998 р. частина земельної ділянки площею 10,17 га перейшла у приватну власність ОСОБА_3, а інша частина площею 32,73 га залишилась в постійному користуванні на підставі Державного акту, оформленого на ім'я голови С(Ф)Г. 14.12.2017 р. ОСОБА_3 - голова селянського (фермерського) господарства помер. 28.03.2018 р. рішенням № 37 зборів членів селянського (фермерського) господарства "Процер" зі списку членів господарства виключено у зв'язку зі смертю.

Відповідач зазначає та обгрунтовує свою правову позицію наступним.

Селянське (фермерське) господарство "Процер" продовжує користуватись земельною ділянкою, виданою для його створення, але виникла ситуація, за якої у С(Ф)Г "Процер" відсутній правовстановлюючий документ, який би підтверджував право С(Ф)Г "Процер" як юридичної особи після смерті ОСОБА_3 користуватись земельною ділянкою, у зв'язку з чим С(Ф)Г "Процер" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, в якому просить суд визнати за С(Ф)Г "Процер" право постійного користування земельною ділянкою площею 32,73 га в межах згідно з планом, розташованою на території Павлівської сільської ради, призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана на ім'я ОСОБА_3 згідно Державного акта на право постійного користування землею № ХР-04-00-000916 на підставі Розпорядження Богодухівської РДА № 750 від 18.12.1996 р.

Згідно Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (в редакції від 1991 р.) передбачено лише одну організаційно-правову форму діяльності С(Ф)Г - створення юридичної особи.

Ст. 10 Закону передбачено, що плата за землю справляється щорічно у вигляді земельного податку саме з селянських (фермерських) господарств, а не з фізичної особи, на ім'я якої видано Державний акт.

В ст. 11 Закону закріплено обов'язки селянського (фермерського) господарства як власника земельної ділянки і землекористувача та виступає не фізична особа, а саме селянське (фермерське) господарство.

Відповідно до ст. 14 Закону, в разі продажу майна селянського (фермерського) господарства і передачі земельної ділянки, що перебуває в користуванні, в т.ч. на умовах оренди іншому громадянину, підприємству або організації за рішенням Ради народних депутатів саме селянське (фермерське) господарство має право на одержання від них повної компенсації всіх затрат на вирощення і збирання врожаю, а також затрат на поліпшення якості землі за час користування земельною ділянкою відповідно до підвищення кадастрової оцінки.

Згідно ст. 18 Закону, за систематичне невнесення земельного податку передбачено відповідальність саме селянського (фермерського) господарства, а не фізичної особи.

З положень ст. 2, 5, 9, 10, 11 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство", чинних на момент створення зазначеного господарства випливає, що хоча державний акт на право користування земельною ділянкою виписувався на фізичну особу-засновника фермерського господарства, сама земельна ділянка мала тісний зв'язок з конкретним фермерським господарством, для створення якого вона надавалась, в подальшому використовувалась саме фермерським господарством як юридичною особою з покладенням на нього всіх прав та обов'язків землекористувача, обліковувалась сільською радою, відділом земельних ресурсів та податковим органом саме за юридичною особою. Оформлення правовстановлюючого документа на фермерське господарство було неможливим, оскільки саме отримання державного акта його засновником було необхідним етапом, передумовою створення фермерського господарства, набуття ним статусу юридичної особи. Але після створення, державної реєстрації фермерського господарства саме воно є фактичним землекористувачем земельної ділянки.

Згідно ст. 13 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (в редакції від 23.07.1993 р.), громадянин, який веде селянське (фермерське) господарство на земельній ділянці, наданій йому в постійне користування, може у разі втрати працездатності або досягнення пенсійного віку за рішенням Ради народних депутатів, яка надала цю земельну ділянку, надати її в тимчасове користування одному із членів сім'ї, який веде спільно з ним селянське (фермерське) господарство.

В разі відсутності таких осіб громадянин може передати в тимчасове користування земельну ділянку іншим членам сім'ї, які не ведуть спільно з ним селянське (фермерське) господарство, але мають необхідну кваліфікацію, досвід роботи в сільському господарстві і бажають вести селянське (фермерське) господарство, а також іншим особам, які беруть участь у веденні цього селянського (фермерського) господарства. Вказана стаття вказує на необхідність переоформлення Державного акту на ім'я нового голови СФГ в разі, якщо попередній голова СФГ втратив працездатність або досяг пенсійного віку.

Попередні редакції ч. 1, 4 ст. 11 ЗУ "Про селянське (фермерське) господарство" мали такий зміст: "Громадянин, який веде селянське (фермерське) господарство може в разі втрати працездатності або досягнення пенсійного віку за рішенням відповідної Ради народних депутатів передавати право володіння земельною ділянкою або надавати її в тимчасове користування одному із членів сім'ї, який веде спільно з ним селянське (фермерське) господарство. При передачі права на володіння земельною ділянкою провадиться перереєстрація селянського (фермерського) господарства та видається Державний акт на право володіння землею.".

Наведені положення ч. 1, 4 ст. 11 ЗУ "Про селянське (фермерське) господарство" від 14.10.1992 р. та ст. 13 Закону вказують на те, що право постійного користування земельною ділянкою залишається пов'язаним з Головою вже створеного С(Ф)Г як юридичної особи, тобто в разі неможливості виконання функцій голови С(Ф)Г особи складає відповідні повноваження і відповідно втрачає право постійного користування даною земельною ділянкою та речове право постійного користування переходить новому голові С(Ф)Г.

Отримання Державного акту на ім'я голови С(Ф)Г проіснувала до прийняття в 2003 році Закону України "Про фермерське господарство".

Таким чином, документом, що посвідчує право постійного користування земельною ділянкою селянським (фермерським) господарством до 2003 р. був Державний акт, виданий на ім'я голови С(Ф)Г із цільовим призначенням земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства.

Кожен суб'єкт підприємницької діяльності, який діє на території України, повинен мати організаційно-правову форму.

Державний класифікатор "Класифікація організаційно-правових форм господарювання" розроблений на виконання постанови КМУ від 04.05.1993 р. № 326 "Про Концепцію побудови національної статистики України та Державну програму переходу України на міжнародну систему статистики і обліку", визначав, що об'єктом класифікації є визначені чинним законодавством організаційно-правові форми юридичних осіб та їх відокремлені підрозділи: філії, представництва, а також підприємці - фізичні особи, яка не мають статусу юридичної особи.

Відповідно до п. 2.15. Класифікатора, селянське (фермерське) господарство - це форма підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатись її переробленням та реалізацією. Членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їхні батьки, діти, які досягли 16-річного віку та інші родичи, котрі об'єднались для роботи в цьому господарстві.

Необхідність реєстрації селянського (фермерського) господарства у формі юридичної особи була закріплена у ст. 9 ЗУ "Про селянське (фермерське) господарство". Жодний нормативний акт не передбачав можливість ведення селянського (фермерського) господарства у статусі підприємця - фізичної особи без статусу юридичної особи, отже була виключена можливість використання земельної ділянки безпосередньо засновником на свій розсуд.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянкою у випадках, передбачених цим кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Відповідно до ст. 143 Земельного кодексу України, примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється в судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару грунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

П. 2.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають з земельних відносин" визначено, що право постійного землекористування є безстроковим на відміну від права оренди і може бути припинено лише з підстав, передбачених ст. 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб'єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у ст. 141 ЗК України є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципами добросовісності, розумності та справедливості, а також принципом верховенства права, суд зазначає наступне.

Внаслідок настання юридичного факту - смерті фізичної особи ОСОБА_3 правовідносини, пов'язані з постійним користуванням земельною ділянкою є такими, що припинились, не зважаючи на відсутність такої підстави для припинення права постійного користування земельною ділянкою як смерть фізичної особи.

Крім того, правовідносини в порядку універсального чи сингулярного правонаступництва відносно права постійного користування за такими відносинами також не передбачені (Постанови Верховного Суду України № 6-2329ЦС16, № 6-3113ЦС15).

У Земельному кодексі України міститься вичерпний перелік суб'єктів (ст. 92 Земельного кодексу України), яким може належати земельна ділянка на праві постійного користування.

Також право постійного користування є правом суб'єкта, яке нерозривно пов'язане з особою, якій це право було надане. Це твердження відповідає змісту рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками).

Проте суд зазначає, що прокурором обраний неналежний спосіб захисту права - "визнати відсутнім у СФГ "Процер" права постійного користування земельною ділянкою ділянку сільськогосподарського призначення розміром 32,73 га, розташованою на території Павлівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, повернувши її у власність держави", а тому суд не вбачає підстав для реалізації свого права на визначення ефективного способу захисту самостійно відповідно до ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 193 ГК України, ст. 526, 610, 612, ст.ст. 4, 13-15, 41-46, 80, 86, 129, 233, 237-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Повне рішення складено 14.12.2018 р.

Суддя ОСОБА_6