ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2018 Справа №914/1585/18

Господарський суд Львівської області в особі судді Пазичева В.М., розглянувши позовні матеріали

за позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ;

до відповідача: Львівського національного університету імені ОСОБА_1, м. Львів;

про: стягнення суми основного боргу, інфляційних втрат, 3 % річних та пені за неналежне виконання грошового зобовязання в сумі 9 963,26 грн.

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Вашкевич Н.І.

Представники:

від позивача: Не зявився.

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 3684-р від 03.09.2018 року.

Суд встановив: 22.08.2018 року за вх. № 1677 в канцелярії Господарського суду Львівської області зареєстровано позовну заяву Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Львівського національного університету імені ОСОБА_1 про стягнення суми основного боргу, інфляційних втрат, 3 % річних та пені за неналежне виконання грошового зобовязання в сумі 9 963,26 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.08.2018 року відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання на 05.09.2018 року. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.09.2018 року, підготовче засідання відкладено на 09.10.2018 року, у звязку із відсутністю представника позивача. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09.10.2018 року, підготовче засідання відкладено на 17.10.2018 року, у звязку із відсутністю представника позивача. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.10.2018 року, підготовче засідання відкладено на 24.10.2018 року, для надання доказів. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.10.2018 року, підготовче засідання відкладено на 01.11.2018 року, у звязку із відсутністю представників сторін. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.11.2018 року, підготовче засідання відкладено на 08.11.2018 року, у звязку із відсутністю представників сторін. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.11.2018 року, підготовче засідання відкладено на 13.11.2018 року, у звязку із відсутністю представника позивача. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.11.2018 року, підготовче засідання закрито, справа призначена до судового розгляду по суті на 06.12.2018 року.

Позивач вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 27.08.2018 року, про відкладення підготовчого засідання від 05.09.2018 року, від 09.10.2018 року, від 17.10.2018 року, від 24.10.2018 року, від 01.11.2018 року, від 08.11.2018 року, від 13.11.2018 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, повернуті на адресу суду, що знаходяться у матеріалах справи, а явка якого була визнана судом обовязковою.

16.10.2018 р. за вх. № 38723/18 представник позивача подав відповідь на відзив.

24.10.2018 р. за вх. № 40315/18 представник позивача подав клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Відповідач вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 27.08.2018 року, про відкладення підготовчого засідання від 05.09.2018 року, від 09.10.2018 року, від 17.10.2018 року, від 24.10.2018 року, від 01.11.2018 року, від 08.11.2018 року, від 13.11.2018 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

05.09.2018 р. за вх. № 32645/18 представник відповідача подав клопотання про відкладення підготовчого засідання.

05.09.2018 р. за вх. № 2319/18 представник відповідача подав клопотання про продовження строку підготовчого провадження.

24.09.2018 р. за вх. № 35532/18 представник відповідача подав відзив на позовну заяву.

17.10.2018 р. за вх. № 39114/18 представник відповідача подав клопотання.

17.10.2018 р. за вх. № 39120/18 представник відповідача подав додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву.

24.10.2018 р. за вх. № 40443/18 представник відповідача подав клопотання про відкладення підготовчого засідання.

01.11.2018 р. за вх. № 41675/18 представник відповідача подав клопотання про відкладення підготовчого засідання.

07.11.2018 р. за вх. № 42816/18 представник відповідача подав заперечення на відповідь.

22.11.2018 р. за вх. № 54012/18 представник відповідача подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Акорд.

Відповідно до ст. 240 ГПК України, вступну та резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 06.12.2018 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

У позовній заяві позивач зазначає, що між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) та ЛНУ ім. І. Франка (далі - відповідач) 12.02.2014 року укладено договір № 2322/14-ТЕ-21 купівлі - продажу природного газу (далі - Договір).

На виконання умов Договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 61148,80 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу, що надані згідно додатку 5 до цього позову.

Відповідно до пункту 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Позивач зазначає, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 2435-ІV, зі змінами та доповненнями (далі - ЦК України), однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, який, в силу вимог частини 1 статті 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктами 1, 2 статті 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України, передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 7.2 Договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 Договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Позивач стверджує, що розрахунок пені, що підлягає стягненню за цим позовом здійснено у відповідності до вимог статті 232 ГК України, та з наступного дня, від дня прострочення основного зобов'язання.

Позивач зазначає, що з урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання відповідачем умов Договору складає 2899,14 грн. згідно детального розрахунку, здійсненого у додатку 4 до позову.

Відповідно до вимог пункту 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

На думку позивача, оскільки відповідачем не виконані умови Договору щодо оплати отриманого природного газу, він зобов'язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми.

Позивач наголошує, що загальний розмір нарахованих 3% річних від основного боргу складає 605,82 грн., згідно детального розрахунку, здійсненого у додатку 4 до позову. Сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, складає 5726,63 грн., згідно детального розрахунку, здійсненого у додатку 4 до цього позову. Отже, загальна сума боргу відповідача перед позивачем, що підлягає стягненню, згідно цього позову, складає 9963,26 грн.

У відзиві відповідач зазначає, що між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Львівським національним університетом імені ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу природного газу за № 2322/14-ТЕ-21 від 12.02.2014 р., за яким Продавець (НАК «Нафтогаз України») зобов'язується передати у власність Покупця (ЛНУ ім. Івана Франка) у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити природній газ, на умовах цього договору.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 6.1 Договору № 2322/14-ТЕ-21 від 12.02.2015 р., оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 1.1 Статуту ЛНУ ім. Івана Франка, Львівський національний університет імені ОСОБА_1 (далі - Університет) - автономний та самоврядний вищий навчальний заклад із статусом національного та дослідницького, який є державною установою, фінансується за кошти державного бюджету і підпорядкований центральному органу виконавчої влади у сфері освіти і науки України.

Відповідач зазначає, що із врахуванням положень ст.43 Бюджетного кодексу України, передбачено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Казначейське обслуговування бюджетних коштів передбачає:

розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних

коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства;

контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень бюджету, взятті бюджетних зобов'язань розпорядниками бюджетних коштів та здійсненні

платежів за цими зобов'язаннями;

ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання бюджетів з дотриманням національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

здійснення інших операцій з бюджетними коштами.

Відповідно до п. 3.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004 р., Банк платника приймає платіжне доручення до виконання протягом 30 календарних днів з дати його виписки. День оформлення платіжного доручення не враховується. За порушення вказаних положень казначейством передбачена відповідальність, а саме ст. 164-12 Кодексу про адміністративні правопорушення («Порушення бюджетного законодавства»).

Тому, відповідач зазначає, що вищенаведена інформація свідчить про те, що вини ЛНУ імені ОСОБА_1 немає у випадку невчасної сплати коштів за зобов'язанням, адже відповідна операція виконується Державною казначейською службою України.

Відповідач звертає увагу на те, що Львівським університетом були сплачені грошові кошти відповідно до зобов'язання, взятого на себе згідно із умовами Договору № 2322/14-ТЕ-21 від 12.02.2015р. Зокрема, відповідно до даних, наданих бухгалтерською службою ЛНУ ім. Івана Франка за кожен місяць протягом дії договору купівлі-продажу природнього газу, вони підтверджують проведені операції по оплаті коштів, а саме - взяття на баланс рахунків-фактур Державною казначейською службою України та проведення оплати.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову, звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 вищезгаданого Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Також відповідач звертає увагу на те, що виставлення рахунків-фактур за спожитий газ, і як результат цього відправлення заповнених належним чином актів приймання-передачі природного газу відбувалося із запізненням зі сторони позивача (Продавця - за умовами Договору № 2322/14-ТЕ-21 від 12.02.2014 р.), що, в свою чергу, призвело до пропущення терміну оплати за відповідним зобов'язанням. А саме, порушення п. 6.1 Договору купівлі-продажу природного газу № 2322/14-ТЕ-21 від 12.02.2014 р. - статочний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. У даному випадку, мова йде про те, що Бухгалтерська служба Львівського національного університету імені ОСОБА_1 здійснює оплату за використаний (куплений) природній газ на підставі первинних документів, які зазначені у ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» від 16.07.1999 р. № 996-ХІУ.

Відповідач зазначає, що на підставі рахунку-фактури здійснюються фінансові операції бухгалтерською службою ЛНУ іменні ОСОБА_1. Надсилаючи, відповідний документ, як підставу оплати із запізненням, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» своїми діями унеможливлює своєчасну оплату за куплений (використаний) природній газ Львівським національним університетом імені ОСОБА_1. З цього слід зробити висновок, що таким первинним документом є акт приймання-передачі, який надсилається Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» із запізненням на визначену кількість днів, про що повідомляє у позовній заяві позивач.

Таким чином, відповідач наголошує, що відповідно до вищенаведеного, вина Львівського національного університету імені ОСОБА_1 відсутня, адже необхідні дії вчинені Університетом, що підтверджується відповідними документами.

Відповідач зазначає, що відповідно до п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання. В листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» зазначається, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць.

Відповідач зазначає, що так як рахунки-фактури від НАК «Нафтогаз України» до Університету надходили із запізненням - у результаті цього Львівський університет надсилав відповідні документи до Державної казначейської служби України відповідно до надходження від НАК «Нафтогаз України» необхідних документів.

Враховуючи ці обставини та те, що Університет є бюджетною установою і виплата коштів здійснюються у спеціальному порядку із державного бюджету уповноваженим органом (Головним управлінням державної казначейської служби України у Львівській області), на думку відповідача штрафні санкції у розмірі 2 899, 26 грн. пені, три відсотки річних у сумі 605, 82 грн. та інфляційні втрати у сумі 5726, 63 грн. не підлягають задоволенню.

Окрім цього, відповідач наголошує на некоректності розрахунків, викладених у позовній заяві. Оскільки, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Тобто нарахування штрафних санкцій, зокрема неустойки, у випадку прострочення, яке, на думку позивача, мало місце у січні 2014 р.. повинно було припинитися у липні 2014 р.

В постанові ВСУ від 19.04.2016 р. у справі № 816/11081/14 Верховний суд України зазначив, що правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16.07.1999 р. № 996-Х1У «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відповідно до ст. 1 цього закону, первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: відомості про господарську операцію і підтвердження її реального (фактичного) здійснення. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. За змістом ч. 1 та 2 ст. 9 цього закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Відповідач зазначає, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вищенаведеного визначення, господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Отже, відповідач зазначає, що первинний документ у даному випадку - акт приймання-передачі природного газу, який підтверджує факт здійснення господарської операції - отримання природного газу за місяць. У зв'язку із цим, на актах приймання-передачі природного газу зазначено дату останнього дня місяця, в якому здійснювалось отримання природного газу. Підписання актів, з урахуванням зазначеного вище, а також п. 3.3 та п. 3.4 Договору, є за своєю природою документальним оформленням (п. 3.3 Договору) юридичного факту приймання-передачі природного газу. Обов'язок Університету оплатити поставлений природний газ виникає з факту приймання-передачі природного газу.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 538 ЦК України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке, відповідно до договору, обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від йог виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, відповідач стверджує, що сторони у договорі визначили акт приймання-передачі виконаних робіт суттєвим елементом встановлених між ними правовідносин. Зміст договору сторін і додаткових угод свідчить про те, що платежі за поставлений газ підлягає сплаті на підставі оформленого належним чином акта приймання-передачі.

На думку відповідача, доводи позивача про факт прострочення грошового зобов'язання Університету за договором, спростовуються тим, що прострочення в силу погоджених умов договору, пов'язане з моментом реального підписання відповідного акта приймання-передачі.

Посилання позивача на те, що акти приймання-передачі газу лише фіксують остаточний обсяг переданого газу за конкретний місяць, а виходячи з показників своїх комерційних вузлів обліку газу, Університет мав усі дані щодо фактичних щомісячних обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з постачальником, незважаючи на запізніле підписання актів, на думку відповідача, є безпідставними, з огляду на те, що акти приймання-передачі в силу положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою для здійснення розрахунків.

Отже, відповідач вважає, що з урахуванням вищенаведеного, настання обов'язку з оплати спожитого газу, в силу погоджених сторонами умов договору, які визначають акт приймання-передачі як підставу розрахунку, прив'язується до моменту підписання вказаних актів, чим спростовують твердження позивача про проведені ним нарахування за січень 2014 р. оскільки акт приймання-передачі за спожитий у січні природний газ підписаний 31.01.2014 р., а у розрахунках позивача вказано 15.02.1014р. - як дату виникнення заборгованості. Вказані позивачем факти суперечать один одному, адже в акті приймання-передачі вказана одна дата, а в розрахунках, доданих до справи позивачем інші дати.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Крім того, відповідач наголошує на тому, що відповідно до п. 3.1.3. Договору № 2322/14-ТВ-21 від 12.02.2014 р., у разі невиконання та/або несвоєчасного виконання покупцем вимог п. 6.1 Договору, на які посилається сам позивач, продавець має право зменшити плановий обсяг поставки, який зазначається в заявці на наступний місяць поставки, пропорційно загальній сумі грошових коштів, не сплачених покупцем станом на 20 число місяця, що передує місяцю поставки. П. 6.2. вказаного Договору передбачає, що при невиконанні покупцем вимог, передбачених у п. 6.1 цього Договору, продавець має право обмежити передачу газу покупцеві або припинити передачу газу до повного погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору.

Проте, за твердженням відповідача, позивач такими своїм правами не скористався жодного разу. Натомість звертається до суду через чотири роки після припинення всіх правовідносин, що виникли з укладення відповідного договору купівлі-продажу природного газу, нараховуючи значні суми пені, інфляційних втрат та 3% річних. Даний факт вказує на зловживання такими своїми правами зі сторони позивача, який міг реалізувати такі свої права швидше - під час виконання умов договору і процедури розрахунку за фактично поставлений газ, оскільки, як випливає із позиції позивача, факти прострочення розрахунків були очевидними явищами, які виникали кожного разу при виконанні умов договору. Також, позивач міг скористатись таким своїм правом одразу ж після завершення правовідносин, що виникли за вказаним договором.

Відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що він не погоджується з позицією відповідача у відзиві на позовну заяву і вважає, що такий відзив не підтверджується належними та допустимими доказами, а тому не може бути прийнятий до уваги судом з огляду на такі обставини.

Відповідачем здійснювалась оплата за отриманий газ виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором.

На підтвердження оплат, які були здійсненні відповідачем, до суду надані позивачем як доказ, сальдо по рахунку за договором, договір, акти приймання-передачі газу за спірним договором купівлі-продажу газу.

Також, позивач зазначає, що відповідач, в свою чергу, прийняв до виконання всі умови та вимоги спірного договору купівлі-продажу газу, а саме шляхом повного розрахунку у передбачені умовами договору строки, тобто повного виконання зобов'язання за даним правочином.

Окремо, позивач звертає увагу суду, що умовами договору, а саме пунктом 7.2 Договору, передбачено нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки за кожен день прострочення. Також, у зв'язку з неналежним виконанням грошового зобов'язання позивач правомірно нарахував інфляційні втрати та 3% річних за весь час прострочення за правочином.

У додаткових поясненнях відповідач зазначає, що п. 9.1. Договору № 2322/14-ТЕ-21 від 12.02.2014 р. передбачено - у випадку виникнення спорів або розбіжностей сторони зобов'язуються вирішувати їх шляхом взаємних переговорів та консультацій. На адресу Університету від позивача не надходило жодних звернень чи повідомлень про бажання врегулювати питання заборгованості по оплаті природного газу. Це свідчить про те, що сторони позивача, який заявляє про заборгованість та, в першу чергу, зацікавлений у погашенні такої, не було виявлено бажання врегулювати питання сплати боргу за отриманий природній газ шляхом проведення взаємних переговорів та консультацій. Як випливає із умов Договору саме таким методом слід було врегульовувати дане питання, адже сторони погодили саме такі умови договору.

Натомість позивач одразу звертається для вирішення даного питання у судовому порядку, тим самим нехтуючи умовами договору та не виконуючи свого обов'язку -врегулювати розбіжності шляхом взаємних переговорів та консультацій.

Для спростування та заперечення позовних вимог від Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», відповідач вважає за потрібне розглянути кілька важливих моментів процедури оплати за зобов'язаннями окремо.

За спожитий природний газ у січні 2014 року акт приймання-передачі природного газу підписаний від 31.01. 2014 р., а рахунок-фактура № 2007 від 18.02.2014 р., підписаний стороною відповідача від 06.03.2014 р. до оплати бухгалтерією Університету, вхідний номер від загальної канцелярії Університету № 133 від 03.03.4024 р. Підтвердження оплати платіжне доручення № 950 від 07.03.2014 р., оплачено 11.03.2014 р.;

За спожитий природний газ у лютому 2014 року акт приймання-передачі природного газу підписаний підписаний від 28.02.2014 р., рахунок-фактура №2034 від 08.04.2014 р. підписані стороною відповідача від 15.04.2014 р. до оплати бухгалтерією університету. Підтвердження оплати - платіжне доручення № 1377 від 16.04.2014 р.: оплачено 30.04.2014 р.

За спожитий природний газу у березні 2014 року акт приймання-передачі природної газу підписаний від 31.03.2014 р., рахунок-фактура №2053 від 18.04.2014 р. підписаний стороною відповідача від 25.04.2014 р. до оплати бухгалтерією Університету. Підтвердження оплати - платіжне доручення № 1461 від 29.04.2014 р., оплачено 30.05.2014 р.

За спожитий природний газ у квітні 2014 року акт приймання-передачі природного газу підписаний від 30.04.2014 р., рахунок-фактура №2081 від 20.05.2014 р. підписаний стороною відповідача від 25.05.2014 р. до оплати бухгалтерією Університету. Підтвердження оплати - платіжне доручення № 1739 від 28.05.2014 р., оплачено 29.05.2014 р.

За спожитий природний газ у травні 2014 року акт приймання-передачі природно газу підписаний від 31.05.2014 р., рахунок-фактура №2103 від 17.06.2014 р. підписаний стороною відповідача від 24.06.2014 р. до оплати бухгалтерією Університету. Підтвердження оплати - платіжне доручення № 2043 від 26.06.2014 р., оплачено 27.06.2014 р.

За спожитий природний газ у червні 2014 року акт приймання-передачі природного газу підписаний від 30.06.2014 р., рахунок-фактура №2122 від 22.07.2014 р. підписаний стороною відповідача від 22.07.2014 р. до оплати бухгалтерією Університету. Підтвердження оплати - платіжне доручення № 2394 від 25.07.2014 р., оплачено 29.07.2014 р.

За спожитий природний газ у липні 2014 року акт приймання-передачі природного газу підписаний від 31.07.2014 р., рахунок-фактура №2034 від 14,08.2014 р. підписаний стороною відповідача від 19.08.2014 р, до оплати бухгалтерією Університету. Підтвердження оплати - платіжне доручення № 2663 від 21.08.2014 р., зареєстровано і взято на облік 21.08.2014 р.

За спожитий природний газ у серпні 2014 року акт приймання-передачі природного газу підписаний від 31.08.2014 р., рахунок-фактура №2149 від 17.09.2014 р. підписаний стороною відповідача від 22.09.2014 р. до оплати бухгалтерією Університету. Підтвердження оплати - платіжне доручення № 3011 від 24.09.2014 р., оплачено 25.09.2014 р.

За спожитий природний газ у вересні 2014 року акт приймання-передачі не поданий Позивачем, а рахунок-фактура не зберігся в Університеті, акт приймання-передачі від 14.11.2014 р. підписаний до оплати 14.11.2014 р. стороною відповідача. Підтвердження оплати - платіжне доручення № 3696 від 25.11.2014 р., оплачено 26.11.2014 р.

3а спожитий природний газ у жовтні 2014 року акт приймання-передачі природного газу підписаний від 31.10.2014 р., а рахунок-фактура за №2175 від 13.1 1.2014 р., підписано стороною відповідача до оплати від 17.11.2014 р. Підтвердження оплати - платіжне доручення № 3669 від 21.11.2014 р., оплачено 25.11.2014 р.

3а спожитий природний газ у листопаді 2014 року акт приймання-передачі природного газу підписаний від 30.11.2014 р., а рахунок-фактура за №2211 від 15.12.2014 р. підписано стороною відповідача до оплати від 17.12.2014 р. Підтвердження оплати-платіжне доручення № 4081 від 22.12.2014 р. оплачено 23.12.2014 р.

3а спожитий природний газ у грудні 2014 року акт приймання-передачі природного газу підписаний від 31.12.2014 р., рахунок-фактура не зберігся в Університеті, копія повинна бути у позивача.

Відтак, відповідач стверджує, що слід провести перерахунок інфляційних втрат та пені з урахуванням підписання актів приймання-передачі природного газу та рахунків-фактур, які необхідно дослідити для винесення законного та обгрунтованого рішення по справі. Необхідно також дослідити в ході судового розгляду справи правильність вказаних розрахунків для підтвердження позовних вимог.

Враховуючи ці обставини та те, що Університет є бюджетною установою і виплата коштів здійснюються у спеціальному порядку із державного бюджету уповноваженим органом (Головним управлінням державної казначейської служби України у Львівській області) штрафні санкції у розмірі 2 899, 26 грн. пені, три відсотки річних у сумі 605, 82 гри. та інфляційні втрати у сумі 5726, 63 грн. не підлягають задоволенню.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, в тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Строки поставки встановлюються сторонами в договорі, з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством (положення ч. 2 ст. 267 ГК України).

Частиною 2 ст. 712 ЦК України визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В ході розгляду справи, судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) та ЛНУ ім. І. Франка (далі - відповідач) 12.02.2014 року укладено договір № 2322/14-ТЕ-21 купівлі - продажу природного газу (далі - Договір).

На виконання умов Договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 61148,80 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу, що надані згідно додатку 5 до позовної заяви.

Відповідно до пункту 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 2435-ІV, зі змінами та доповненнями (далі - ЦК України), однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, який, в силу вимог частини 1 статті 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог частини 1 статті 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв діловрго обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором.

В ході судового розгляду справи встановлено, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконував зобов'язання у строк, визначений Договором, чим порушив умови господарського зобов'язання, зокрема, вимоги пункту 6.1 Договору, таким чином, сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 731,67 грн.

Згідно з вимогами частини 2 статті 193 ГК України, порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 статті 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України, передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 7.2 Договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 Договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Розрахунок пені, що підлягає стягненню за цим позовом здійснено у відповідності до вимог статті 232 ГК України, та з наступного дня, від дня прострочення основного зобов'язання. З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання відповідачем умов Договору складає 2899,14 грн. згідно детального розрахунку, здійсненого у додатку 4 до позовної заяви.

Також, слід зауважити, що в ході розгляду справи в своїх поясненнях відповідач самостійно погодився, що оплату за спожитий газ позивач отримував з порушенням строків, що були передбачені Договором, посилався на процедуру узгодження платежів з органами Держказначейства. Однак, знаючи про порушення умов Договору, ні при його підписанні, ні в ході виконання його умов, доказів звернення до позивача у встановленому законом порядку щодо внесення відповідних змін до Договору суду не надано, а отже не можуть братись до уваги при прийнятті судом рішення.

Відповідно до вимог пункту 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Оскільки відповідачем не виконано умови Договору щодо оплати отриманого природного газу, він зобов'язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми. Розрахунок індексу інфляції здійснено позивачем у відповідності до рекомендацій, наданих відповідно до Листа Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97-р.

Позивач наголошує, що загальний розмір нарахованих 3% річних від основного боргу складає 605,82 грн., згідно детального розрахунку, здійсненого у додатку 4 до позовної заяви. Сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, складає 5726,63 грн., згідно детального розрахунку, здійсненого у додатку 4 до позовної заяви.

Також, Вищий господарський суд розглядав концепцію остаточного розрахунку раніше. У постанові від 02.06.2015 р. у справі № 904/8409/14 колегія суддів зазначила, що пунктом 6.1 договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Вказаний пункт договору узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Колегія суддів зазначила, що: «Посилання на затримки в оформленні актів приймання-передачі газу не можуть бути підставою для звільнення від відповідальності, оскільки п. 6.1 Договору не пов'язує обов'язок оплатити отриманий газ з їх підписанням. Наявність актів є обов'язковою лише для проведення остаточного розрахунку, який включає можливі розбіжності та коригування, а розрахунки за поставлений газ повинні здійснюватись на підставі показів відповідних лічильників.

Посилання відповідача на положення пункту 6.4 Договору жодним чином не позбавляють його від виконання зобов'язань та відповідальності за їх неналежне виконання, а тому така позиція не може бути прийнята судом, окрім того така позиція, яка висвітлена у відзиві на позовну заяву є лише способом уникнення відповідальності за неналежне виконання зобов'язань за спірним договором.

Крім того, позиція відповідача стосовно звернення до нього з претензіями та вимогами також є безпідставною, оскільки чинний Господарський процесуальний кодекс і цивільне законодавство не передбачає обов'язок кредитора звертатися до боржника з вимогою або претензією (якщо ця умова не передбачена договором) перед зверненням до суду щодо захисту свого законного права.

Також, відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ст. 258 цього Кодексу).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм та умов договору, можна зробити висновок про те, що сторони договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам ст. 6 і ч. 1 ст. 259 ЦК України, тому розрахунок розміру 3 % річних, інфляційних втрат та пені позивачем правомірно проведено за кожною вимогою в межах збільшеного строку позовної давності, установленого сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором.

Окрім того, відповідно до п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 зазначеної Постанови).

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються з приписами, встановленими Господарським кодексом України. Так, відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Разом з тим, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.04.2018 р. у справі № 925/1471/16 суд зазначив, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи відповідача, враховуючи його фінансовий стан, соціально значимий статус, а також недоведеність наявності збитків у позивача та незначний розмір основного боргу, а також термін прострочення відповідачем свого зобовязання щодо оплати, суд, враховуючи інтереси сторін, дійшов висновку про часткове задоволення заявленого відповідачем клопотання, та зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню, на 50 %. Таким чином, суд вважає, що з відповідача слід стягнути пеню в розмірі 1449,57 грн.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідачем позовні вимоги не спростовані, суд прийшов до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Львівського національного університету імені ОСОБА_1 в частині стягнення суми основного боргу, інфляційних втрат, 3 % річних та пені за неналежне виконання грошового зобовязання в сумі 8513,69 грн. є обґрунтованим та підлягає до задоволення частково, враховуючи зменшення судом пені до 50 %.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 6007122 від 09.08.2018 року на суму 1762,00 грн. про сплату судового збору.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, слід покласти на сторін пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд, - ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Львівського національного університету ім. Івана Франка (79000, м. Львів, вул. Університетська, 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) суму основного боргу в розмірі 731 (сімсот тридцять одна) грн. 67 коп., 1449 (одна тисяча чотириста сорок девять) грн. 57 коп. пені, 605 (шістсот пять) грн. 82 коп. -3% річних, 5726 (пять тисяч сімсот двісті шість) грн. 63 коп. інфляційних втрат.

3. Стягнути з Львівського національного університету ім. Івана Франка (79000, м. Львів, вул. Університетська, 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) суму судового збору в розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

4. Наказ видати, в порядку ст. 327 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 14.12.11.2018 р.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку ст. 256 ГПК України.

Суддя Пазичев В.М.