ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"11" грудня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/2084/17

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

секретар судового засідання Кришталь Д.І.

розглянувши справу №916/2084/17

За позовом: ОСОБА_1 (АДРЕСА_2),

До відповідачів:

1) ТОВ „Морський Клуб ТЦФ" (65026, м. Одеса,вул.Приморська,6),

2) Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області (65125, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська,15,к.1106),

За участю третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" (пр. Перемоги, 14, м. Київ, 01135) в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" (Митна пл., 1, м. Одеса, 65026),

про визнання договорів недійсними,

Представники сторін:

Від позивача - ОСОБА_2;

Від третьої особи - Каракай І.М.;

Від відповідача: ТОВ "Морський Клуб ТЦФ" - Єлін І.Ю.;

Від відповідача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області - Лисюк В.В.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009" та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області (РВ ФДМУ по Одеській області) про:

- визнання недійсними договору від 06.11.2013 року про внесення змін до договору оренди № ДФ-28 від 20.09.2005 та договору від 04.09.2014 про внесення змін до договору оренди № ДФ-28 від 20.09.2005.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні договору укладені неуповноваженою особою, що в порядку ст. 35 ГПК України є преюдиційним фактом, який встановлений господарськими справами, що у відповідності до положень ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання недійсними оскаржуваних угод.

Рішенням господарського суду Одеської області від 06.11.2017 р. у справі №916/2084/17 позовні вимоги задоволено у повному обсязі, визнано недійсним договір від 06.11.2013 р., укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009" про внесення змін до договору оренди № ДФ-28 від 20.09.2005 р. Визнано недійсним договір від 04.09.2014, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009" про внесення змін № ДФ-28/6 до договору оренди № ДФ-28 від 20.09.2005 р.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.02.2018 р. рішення господарського суду Одеської області від 06.11.2017 р. у справі №916/2084/17 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05.06.2018 р. постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.02.2018 р. та рішення господарського суду Одеської області від 06.11.2017 р. у справі №916/2084/17 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області області.

Від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшла заява про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі №916/2084/17.

Ухвалою від 10.07.2018 р. відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі №916/2084/17 та залишено постанову Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі №916/2084/17 без змін.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2018р. було визначено суддю Волкова Р.В. для розгляду справи № 916/2084/17.

Ухвалою від 01.08.2018 р. було прийнято справу №916/2084/17 до провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження. Розгляд справи призначено на 29.08.2018 р.

03.08.2018 р. до суду надійшли додаткові пояснення до поданого позову від ОСОБА_1, в яких він зазначає, що в час, коли він хворів, ТОВ «Морський клуб ТЦФ» було захоплено рейдерами. Свої права як директора та засновника заявником було поновлено судовими рішеннями.

Посилається на факти, встановлені судами при попередньому розгляді, наголошує на необхідності дотримання принципу юридичної визначеності.

28.08.2018 р. Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області подано відзив на позов (вх. № 17434/18).

У вказаному відзиві на позов відповідач вказує, що учасник товариства має право бути позивачем в корпоративних спорах, а позовні вимоги у даній справі не стосуються такого спору.

Зазначає, що рішеннями суду у справах 916/4494/15,916/1878/15 було поновлено договір оренди ДФ-28 на умовах, які існували 20.09.2005 р., а відтак всі договори про внесення змін припинили своє існування, а тому відсутній предмет спору.

29.08.2018 р. від ТОВ «Морський клуб ТЦФ» надійшло клопотання про перенесення слухання справи (вх.№17447/18).

29.08.2018 р. оголошено перерву до 07.09.2018 р.

04.09.2018 р. від ДП «АМПУ» надійшли письмові пояснення (вх.№17907/18), в яких третя особа вказує, що після укладення договору оренди державного нерухомого майна №ДФ-28 від 20.09.2005 р. сторони цих угод в подальшому неодноразово вносили до них зміни і це свідчить про схвалення укладеного між сторонами договору.

Водночас, визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства про призначення ОСОБА_6 директором не може бути єдиною підставою для висновку про недійсність укладеного останнім договору. Вказує, що рішенням у справі №916/1878/15 від 20.07.2015 р. встановлено обізнаність Адміністрації про наявність корпоративного конфлікту станом на 29.09.2014 р., тому в матеріалах справи відсутні належні докази того, що Адміністрація знала та усвідомлювала на час укладання оспорюваних договорів як про відсутність повноважень у директора, так і про існування корпоративного конфлікту.

07.09.2018 р. представником ТОВ «Морський клуб ТЦФ» було надано письмові пояснення, в яких він також просить задовольнити позовні вимоги повністю.

07.09.2018 р. продовжено строк розгляду підготовчого провадження на 30 днів та відкладено розгляд справи на 10.10.2018 р., ухвалою від 07.09.2018 р. повідомлено позивача про дату наступного судового засідання.

10.10.2018 р. судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді на лікарняному. Ухвалою від 17.10.2018 р. підготовче засідання призначено на 29.10.2018 р.

29.10.2018 р. призначено розгляд справи по суті на 19.11.2018 р.

19.11.2018 р. від РВФДМУ по Одеській області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи №916/2084/17.

19.11.2018 р. відкладено розгляд справи на 27.11.2018 р., ухвалою від 20.11.2018 р. повідомлено РВФДМУ по Одеській області про дату наступного судового засідання.

27.11.2018 р. оголошено перерву до 05.12.2018 р. 05.12.2018 р. оголошено перерву до 11.12.2018 р.

10.12.2018 р. від ТОВ «Морський клуб ТЦФ» надійшли письмові пояснення щодо підвідомчості справи (вх.№25477/18).

11.12.2018 р. від ДП «АМПУ» надійшли письмові пояснення (вх.№25567/18).

12.11.2018 р. від ТОВ «Морський клуб ТЦФ» було додатково подано клопотання про залучення до матеріалів справи судової практики (вх.№25661/18).

ДП „Адміністрація морських портів України" наполягає на наступному: - матеріали справи не містять в собі документальних доказів на підтвердження обізнаності ДП „Адміністрація морських портів України" про відсутність у ОСОБА_6 відповідних повноважень директора на вчинення правочинів і про існування корпоративного конфлікту між директором Товариства та його засновниками; наявне схвалення правочину шляхом користування орендним майном орендарем та здійснення орендної плати, хоча і був укладений з перевищенням повноважень директором ТОВ „ЯХТ КЛУБ „ОДЕСА-2009"; крім того, вказує на те, що даний спір не підсудний господарському суду.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області вказує наступне: - позивачем є фізична особа без статусу підприємця і позовні вимоги може заявляти до господарського суду тільки в рамках корпоративного спору, а також позивач не був стороною правочину; - відсутній предмет спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступне.

20.09.2005 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України, (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Морський клуб ТЦФ», (яке надалі буле перейменовано у ТОВ «ЯХТ КЛУБ «ОДЕСА-2009», та яке має той самий , на даний час має найменування - ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "МОРСЬКИЙ КЛУБ ТЦФ") (Орендар) було укладено у письмовій формі нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кот Д.Г. за реєстровим номером - 2592 Договір оренди державного нерухомого майна № ДФ-28, відповідно до умов якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно, що не є цілісним майновим комплексом (надалі - Об'єкт оренди), а саме: 54/1000 комплексу будівель морського вокзалу: у літ, «Б»: 81 - малий елінг, 96 великий елінг, 83, 84, 85, 86, 87, 88, 89, 90, 91, 92, 97, 98, 99, 100 - рундуки на першому поверсі, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62 - рундуки на другому поверсі, 16-магазин, 20-склад магазину, 41,42-вмивальня, 43,44,45,48,49-душова, 50, 46, 47-туалети; 38-кладова, 34, 24-диспетчерські, 15, 16, 17, 25-офіс, 23- коридор; 26, 27, 28-приміщення, 12-кімната для переговорів, 13-кухня, 11-кают-компанія, 18,22-вмивальня, 19,21- туалети; 20-ванна; загальною площею 2084,8 кв.м.: 54/1000 холлу-8, що перебувають на балансі Державного підприємства „Одеський морський торговельний порт", розташованих за адресою: лі. Одеса, вул. Приморська, 6.

06.11.2013 р. між РВ ФДМУ в особі його директора ОСОБА_8, в якості Орендодавця та ОСОБА_6 від імені відповідача, в якості Орендаря, укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кот Д.Г. за реєстровим номером - 336 договір про внесення змін № ДФ-28/5 до Договору оренди № ДФ-28 (надалі - Договір про внесення змін № ДФ-28/5), зокрема до пунктів 1.1, 1.2, 2.3, 2.4, 3.1.

04.09.2014р. між РВ ФДМУ в особі його директора ОСОБА_8, в якості Орендодавця та ОСОБА_6 від імені відповідача, в якості Орендаря, та позивачем, в особі його начальника ОСОБА_9, в якості Балансоутримувача, укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кот Д.Г. за реєстровим номером - 360 договір про внесення змін № ДФ-28/6 до Договору оренди № ДФ-28 (надалі - Договір про внесення змін № ДФ-28/6), зокрема до пунктів 3.1,3.2, 12.2, згідно з якими:

- орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою КМУ від 04Л0.1995р. №786 (зі змінами та доповненнями) і становить без урахування ПДВ:

41 515,36 грн., за базовий місяць розрахунку - серпень 2011 року:

29 153,27 грн. за базовий місяць розрахунку - жовтень 2013 року,

- до цього договору додаються: Розрахунок орендної плати від 04.09.2014 року за базовий місяць - серпень 2011 року; Розрахунок орендної плати від 04.09.2014 року за базовий місяць - жовтень 2013 року. Розрахунок орендної плати під 06.11.2013 РОКУ вважати таким, що втратив чинність; Акт приймання-передачі від 06.11.2013 року. Акт приймання-передачі від 05.03.2009 вважати таким, що втратив чинність.

Вирішуючи питання щодо підвідомчості розгляду спору у господарському суді, з огляду на те, що позивач у справі є фізична особа - ОСОБА_1, суд вказує наступне.

У постанові Верховного суду України у справі №911/2435/14 від 1.07.2015р. сформульовано позицію про те, що акціонер (учасник) товариства може оспорити договір, вчинений господарським товариством, якщо обґрунтує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, а відтак, незалежно від суб'єктного складу, якщо учасник (акціонер) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то такий спір підвідомчий господарським судам.

Крім того, аналогічну правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 р. у справі № 3-207гс14 (№911/2089/14).

З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивач обґрунтовує подачу позову порушенням своїх корпоративних прав, суд доходить до висновку про підвідомчість даного спору господарському суду та правомірність звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Відповідно до статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначеною нормою передбачено можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору.

Чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, а тому, виходячи з вимог статті 16 ЦК України, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Згідно зі статтею 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

За змістом пункту 4 частини 1 статті 12 ГПК України в редакції, чинній станом на дату звернення ОСОБА_1 з позовом у даній справі, господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Право на участь в управлінні товариством передбачено п. 1 ч. 1 ст. 116 ЦК України, абзацом 1 ч.1 ст. 88 ГК України та реалізується акціонерами шляхом участі у зборах акціонерів товариства, яке є найвищим органом управління акціонерного товариства і приймає рішення з різних питань діяльності товариства, у тому числі віднесені до виняткової компетенції зборів.

Тобто незалежно від суб'єктного складу, якщо учасник (акціонер) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то такий спір підвідомчий господарським судам.

На дату проведення загальних зборів учасників ТОВ „ЯХТ КЛУБ „ОДЕСА-2009" ОСОБА_1 мав частку в статутному капіталі у розмірі 30%, тобто мав право реалізувати свої права як учасника товариства і укладення ТОВ„ЯХТ КЛУБ „ОДЕСА-2009" оскаржуваних угод, які укладені за його відсутністю та стосуються підвищення розміру орендної плати, порушують корпоративні права позивача щодо управління справами товариства, розподілу прибутку (з одержанням своєї частки) від господарської діяльності товариства та погіршення майнового стану підприємства, що впливає на права позивача як на учасника з часткою в статутному капіталі товариства в розмірі 30%.

Вказане також збігається з правовою позицією Верховного Суду (постанова від 12.06.2018 р. у справі №927/976/17, від 02.05.2018 р. у справі №923/20/17).

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, передбачені законом або договором, самостійно визначивши предмет та підставу позову.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідачів, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

З огляду на викладене, суд вважає, що до угод про розірвання договорів в повній мірі застосовуються норми, що підлягають застосуванню до основного договору.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У відповідності до п. п. 1, 3 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

При винесенні рішення суд враховує вказівки Верховного Суду, яким було направлено справу на новий розгляд, і зазначає, що касаційною інстанцією було вказане наступне.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (п. 3.2. Рішення Конституційного Суду України від 12.01.2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням ТОВ "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення частини 3 статті 99 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищевказане, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

Частиною 3 статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

З урахуванням положень ст. 98 ЦК України, та приписів ст.ст. 92, 203, 215, 241 цього ж Кодексу, рішення загальних зборів учасників товариства є актами, що зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання відносин у різних питаннях діяльності товариства, і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Таким чином, у разі визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, воно є недійсним з моменту його прийняття.

Проте, для визнання недійсним договору, укладеного виконавчим органом товариства (директором) з третьою особою, з підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення сам по собі той факт, що згодом визнано недійсним у судовому порядку рішення загальних зборів учасників товариства про обрання (призначення) виконавчого органу, згідно якого виконавчий орган діяв на момент укладення договору. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно, тобто, третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження в повноваженнях виконавчого органу товариства.

Верховний Суд зазначив, що місцевий господарський в порушення вимог статті 65 ГПК України, в редакції до 15.12.2017 р., не вчинив відповідних дій по підготовці даної справи до розгляду з врахуванням предмету та підстав позову, зокрема, не витребував та не досліджував жодних доказів щодо обізнаності ДП "АМТП" та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області про існування корпоративного конфлікту між директором товариства та його засновниками, що б свідчило про вчинення правочинів з ознаками нерозумності і недобросовісності, а лише обмежився встановленими фактами у інших господарських справах, що призвело до неповного встановлення обставин справи та як наслідок ухвалення передчасного рішення про задоволення позову. Суд апеляційної інстанції, здійснюючи повторний розгляд справи в межах, наведені порушення не усунув.

З урахуванням вказівок касаційної інстанції, суд зазначає наступне.

Враховуючи загальні засади цивільного законодавства та межі здійснення цивільних прав, відсутність відповідних цивільних прав у підприємства набуває юридичної сили для третьої особи, яка уклала з підприємством договір, у тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з підприємством та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у підприємства відповідних цивільних прав або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Вказане підтверджується позицією Верховного Суду (постанова від 27.11.2018 р. у справі №910/15453/17).

Закон не встановлює вичерпного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій третьої особи у відносинах з юридичною особою, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 14.11.2018 р. у справі №906/469/17.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента (постанова Верховного Суду у справі №910/14081/17 від 17.10.2018 р.).

Рішенням господарського суду Одеської області від 04.02.2015 року по справі №5017/2917/2012, в порядку ст. ст. 112-114 ГПК України (чинного на дату прийняття цього рішення), за позовом ОСОБА_1 до ТОВ „ЯХТ КЛУБ „ОДЕСА-2009" про визнання недійсним рішення загальних зборів та скасування державної реєстрації змін, яке набрало законної сили, визнано недійсним рішення загальних зборів ТОВ „ЯХТ КЛУБ „ОДЕСА-2009", оформлене протоколом № 26 від 27.09.2012 року та скасовано державну реєстрацію змін, проведених відділом державних реєстраторів виконавчого комітету Одеської міської ради на підставі протоколу № 26 загальних зборів учасників ТОВ „ЯХТ КЛУБ „ОДЕСА-2009" від 27.09.2012 року.

Рішенням господарського суду Одеської області від 20.07.2015 року по справі №916/1878/15 за позовом засновника ТОВ „ЯХТ КЛУБ „ОДЕСА-2009" до відповідачів: ДП „Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії ДП „Адміністрація морських портів України", Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області, ТОВ „ЯХТ КЛУБ „ОДЕСА-2009" про визнання недійсними угод та скасування актів прийому - передачі, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 27.10.2015 року звертається увага на преюдиційні фактичні обставини, встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2012 року, яким ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді директора ТОВ „ЯХТ КЛУБ „ОДЕСА-2009" з 06.07.2011 року зі стягненням на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу та рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.09.2014 року у цивільній справі № 22-ц/785/4969/14, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2014 року, яким також було поновлено ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ „ЯХТ КЛУБ „ОДЕСА-2009" з врахуванням наявних в матеріалах господарської справи №916/1878/15 документальних доказів, встановлено ту обставину, що рішенням загальних зборів учасників ТОВ „ЯХТ КЛУБ „ОДЕСА-2009" від 27.09.2012 року, оформленого протоколом №26, ОСОБА_1 звільнено з посади директора ТОВ „ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009" із затвердженням на посаді генерального директора зазначеного товариства ОСОБА_6 строком на 3 місяця.

Судом досліджено вказаний протокол, який міститься у матеріалах справи (Т.1 а.с.258-259), і встановлено відсутність у ОСОБА_6 повноважень на вчинення будь-яких дій від ТОВ «ЯХТ КЛУБ «Одеса-2009» з грудня 2012 року, виходячи зі змісту протоколу загальних зборів №26 від 27.09.2012 р., який визнано недійсним. Матеріали справи не містять документальних доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_6 необхідного обсягу цивільної дієздатності поза межами строку, який встановлено недійсним протоколом.

Щодо наступного схвалення вказаних договорів суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Виходячи з викладеної норми права вбачається, що положення цієї статті застосовуються лише тоді, коли представник має повноваження на вчинення правочину, але вчиняє його з перевищенням обсягу права на здійснення правочину, встановленого особою, яку він представляє, діючи при цьому в межах закону

Зважаючи на встановлену господарським судом у справі № 916/1878/15 обставину відсутності у ОСОБА_6 необхідного обсягу цивільної дієздатності вчиняти будь - які дії від імені ТОВ „ЯХТ КЛУБ „ОДЕСА-2009" поза межами строку, встановленого протоколом загальних зборів № 26 від 27.09.2012 року, який господарською справою №5017/2917/2012 визнано недійсним, що в даному випадку не можна вважати оскаржувані угоди від 06.11.2013 року та від 04.09.2014 року укладеними ОСОБА_6 від імені ТОВ „ЯХТ КЛУБ „ОДЕСА-2009" з перевищенням повноважень, а відтак, доводи щодо укладення оскаржуваних угод дирекцією товариства з перевищенням повноважень, є неспроможніми.

Крім того, як встановлено Одеським апеляційним господарським судом у постанові 27.10.2015р. у справі №916/1878/15, відповідно до п. 8.3.1 Статуту ТОВ "Яхт клуб "Одеса-2009" (затвердженого протоколом загальних зборів учасників товариства № 26 від 27.09.2012р.) вищим органом товариства є Загальні збори учасників.

Згідно з п. 8.3.4 Статуту до компетенції зборів учасників відноситься, зокрема, обрання та звільнення генерального директора та членів дирекції, членів та голови ревізійної комісії, встановлення їх кількісного складу та термінів повноважень; надання письмової згоди на укладання генеральним директором від імені товариства договорів, контрактів, інших угод на суму, що перевищує 25000 грн. (таких як купівля - продажу, поставки, оренди, лізингу, чартеру та ін.)

Виконавчим органом товариства є дирекція товариства. Генеральний директор має право укладати від імені товариства договори, контракти, інші угоди на суму, що не перевищує 25 000 грн. самостійно, а на суму, що перевищує 25000 грн. - тільки при отриманні письмової згоди зборів учасників товариства (п.п. 8.4.1, 8.4.8).

Також, як було зазначено вище, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Незважаючи на те, що на даний момент статут, на який містять посилання оспорювані договори, не є чинним, оскільки державну реєстрацію змін, проведених на підставі протоколу № 26 загальних зборів учасників ТОВ „ЯХТ КЛУБ „ОДЕСА-2009" від 27.09.2012 року, скасовано, правочини містили посилання саме на цю редакцію Статуту, яка встановлює відповідні обмеження повноважень.

Отже, сторони правочинів були обізнані із вказаними обмеженнями.

Позивач посилається на перевищення суми оспорюваних правочинів відносно обмеження у 100 000,00 грн., зафіксованого у п.8.4.8. Статуту у редакції 2010 року, який міститься у матеріалах справи (Т.1 а.с.86-91), однак, слід зазначити, що при їх укладенні сторони посилались на редакцію Статуту від 27.09.2012 р., що, втім, не змінює сутності аргументації.

При цьому слід враховувати, що договір ДФ-28/5 від 06.11.2013 р. діє до 06.07.2015р., тому кількість місяців плати орендних платежів відповідно до нього становить 20, а договір ДФ-28/6 від 04.09.2014 р. діє до 06.07.2015 р., і кількість місяців сплати орендних платежів становить 10.

Таким чином, ціна вказаних правочинів становить відповідно 28696,41*20=573928,20 грн.; 29153,27*10=291532,70 грн.

У справі №916/1878/15 доведено і встановлено факт того, що на момент підписання оскаржуваних угод від 29.09.2014р., ОСОБА_6 був не уповноваженою особою на підписання оспорюваних правочинів (угод від 29.09.2014 року про розірвання договору №КД-7786 від 01.09.2005р. та про розірвання договору № КД-4761 від 26.12.2003р.), у зв'язку із чим суд дійшов висновку про їх недійсність. При цьому суд звертає увагу, що підстави вказаного позову є аналогічними.

Крім того, 21.11.2017 р. набрала законної сили постанова ВГСУ по справі №916/3628/16, якою встановлено, що листом від 01.06.2011 року на адресу ДП «Одеський морський торговельний порт», який останнім було отримано 29.06.2011 року, ОСОБА_1 повідомив про те, що з 05.07.2011 р. його права у Товаристві є поновленими і він є законним учасником та керівником ТОВ «ЯХТ Клуб «Одеса-2009»… у зв'язку з чим просив утриматись від вчинення будь-яких дій щодо переоформлення, розірвання та укладення нових договорів щодо майна, яке передано в оренду цьому Товариству. У свою чергу, ДП «АМПУ» листом від 29.06.2011 р. повідомило ОСОБА_1 про прийняття до уваги цього листа від 01.06.2011р.

Таким чином, договір, укладений виконавчим органом товариства (директором) з третьою особою, може бути визнаний недійсним з підстав порушення виконавчим органом товариства установленого обмеження повноважень щодо представництва, у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно.

Ознаками недобросовісності також є і та обставина, що перед укладенням правочину має передувати з'ясування правоздатності та її межі дирекції контрагента, встановлені первинними документами у вигляді протоколу та Статуту товариства, оскільки Витяг реєстраційної служби не може слугувати достеменним доказом відсутності змін у товаристві щодо правоздатності керівництва або його зміни, оскільки відповідні зміни в державний реєстр вносяться за умов звернення представника товариства до реєстраційної служби щодо внесення відповідних змін, а матеріали справи №916/2084/17 не містять в собі будь - яких документальних доказів на підтвердження з'ясування скаржниками у добросовісний спосіб щодо наявності певної правоздатності дирекції товариства на дату укладення оскаржуваних правочинів.

Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження в повноваженнях виконавчого органу товариства.

Розумна обачність щодо вибору контрагента виявляється, у тому числі, шляхом отримання його статутних та реєстраційних документів, серед яких має міститись, у тому числі документ, який підтверджує повноважність керівника на підписання правочину. Слід зазначити, що підприємницька діяльність здійснюються суб'єктом господарювання на власний ризик, а відтак у господарських правовідносинах учасники господарського обороту повинні проявляти розумну обачливість, адже наслідки вибору недобросовісного контрагента покладається на таких учасників.

Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду (постанови у справі 816/731/16 від 18.09.2018 р., 2а/1270/5486/12 від 04.12.2018 р.)

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності позивачем у господарському суді тієї обставини, що контрагент (третя особа) знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду (постанова від 21.08.2018 р. у справі №907/515/17).

Відповідно до ч.5 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Відповідно до п.41 Доповіді, схваленої Венеціанською Комісією на 86 пленарному засіданні одним із обов'язкових елементів поняття «верховенство права» є юридична визначеність. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов'язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. При цьому, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру» (п. 52 рішення Євросуду по справі «Рябих проти Росії» (2003).

Щодо посилання відповідача на відсутність предмета спору, суд вказує наступне.

Рішенням господарського суду Одеської області від 14.12.2015 р. у справі №916/4494/15 визнано договір оренди нерухомого майна від 20.09.2005 р. поновленим на строк і умовах передбачених Договором оренди від 20.09.2005 року з дати набрання судового рішення законної сили.

Втім, додаткові угоди до цього Договору, договори про внесення до нього змін є його невід'ємною частиною, оскільки доповнюють саме умови, передбачені Договором оренди від 20.09.2005 року. Таким чином, суд вважає спосіб захисту порушених прав позивача таким, що відповідає вимогам законодавства.

На аргументацію щодо того, що у випадку припинення договору оренди, визнання його недійсним є неможливим, оскільки предмет спору припинив своє існування (постанова ВСУ від 23.12.2015 р. по справі №3-1143гс15), суд зазначає, що договори про внесення змін до Договору оренди не були припинені, у тому числі, рішеннями судів.

На підставі викладеного позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з покладенням на відповідачів судових витрат порівну відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись зазначеним вище, відповідно до ст. 238 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_3) до Товариства з обмеженою відповідальністю «МОРСЬКИЙ КЛУБ ТЦФ» (, вул. Приморська, буд.6, м. Одеса, 65026), Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області (, 65012, місто Одеса, вул. В. Арнаутська, будинок 15, к.1106) за участю третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" (, пр. Перемоги, 14, м. Київ, 01135) в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" (, Митна пл.,1, м. Одеса, 65026) про визнання договорів недійсними задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати Договір від 06.11.2013р., укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЯХТ КЛУБ «ОДЕСА-2009», про внесення змін до Договору оренди №ДФ-28 від 20.09.2005року - недійсним.

3. Визнати Договір від 04.09.2014 р., укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЯХТ КЛУБ «ОДЕСА-2009» про внесення змін №ДФ-28/6 до Договору оренди №ДФ-28 від 20.09.2005 року - недійсним.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МОРСЬКИЙ КЛУБ ТЦФ» (код - 30256779, 65026, м. Одеса, вул. Приморська, 6): 1600 гривень судового збору до Державного бюджету України (№ рахунку 3034; отримувач: УК у м. Одесі/Приморський ра-н/22030101; код ЄДРПОУ отримувача 38016923; код класифікації доходів бюджету 22030101 "Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050)", відомча ознака "83", банк - Казначейство України (ЕАП), код банку 899998);

5. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, буд. 15, кв. 1106, ): 1600 гривень судового збору до Державного бюджету України (№ рахунку 6001; отримувач: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код ЄДРПОУ отримувача: 37993783; банк отримувача (Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО): 899998; код класифікації доходів бюджету: 22030106).

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 11.12.2018р. Повний текст рішення складений та підписаний 21 грудня 2018 р.

Суддя Р.В. Волков