ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. ОдесаСправа № 915/158/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді: Принцевської Н.М.
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.

Секретар судового засідання Соловйова Д.В.;
За участю представників учасників справи:
Від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва Оніщенко Л.В., довіреність №29, від 03.01.18
від Первомайської міської ради Миколаївської області Полякова О.С., довіреність №5921/03,01-27, від 30.07.18;
від Міністерства оборони України Дідух С.П., довіреність № 220/411/Д, від 26.06.18;
від Кабінету Міністрів України Яковенко О.М., довіреність № 10331/9/22-18, від 28.09.18

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Первомайської міської ради Миколаївської області
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.08.2018 року, суддя Смородінова О.Г., м. Миколаїв, повний текст складено 10.08.2018 року
у справі № 915/158/18
за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва
до відповідача Первомайської міської ради Миколаївської області
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:
1. Міністерство оборони України
2. Кабінет Міністрів України
про визнання недійсним та скасування рішення, -

В лютому 2018 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Первомайської міської ради Миколаївської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Міністерства оборони України, в якій просив суд визнати недійсним та скасувати, як таке, що винесене в порушення вимог чинного законодавства України та порушує інтереси Міністерства оборони України, в особі законного землекористувача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв, рішення Первомайської міської ради Миколаївської області винесене на 47 сесії 7 скликання від 29.08.2017 року № 29 «Про прийняття в комунальну власність та зарахування до земель запасу територіальної громади міста земель Міністерства оборони України», а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, приймаючи оспорюване рішення, фактично припинив право постійного користування земельною ділянкою Міністерства оборони України та порушив вимоги статті 143 Земельного кодексу України, внаслідок чого оспорюване рішення підлягає визнанню незаконним та скасуванню, оскільки цільове призначення земельної ділянки загальною площею 13,8656 га на час прийняття оскаржуваного рішення не змінювалось та відноситься до земель оборони; жодної заяви від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 13,8652 га до Міністерства оборони не надавалась, при прийнятті рішення відповідач керувався статтею 120, пунктами «г» та «е» статті 141 Земельного кодексу України, що призвело до винесення неправомірного рішення.
Ухвалами Господарського суду Миколаївської області від 21.05.2018 року та від 19.07.2018 року до участі у справі № 915/158/18 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено Міністерство оборони України та Кабінет Міністрів України.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.08.2018 року у справі №915/158/18 (суддя Смородінова О.Г.) позов Квартирно-експлуатаційного відділу м.Миколаєва задоволено повністю; визнано недійсним та скасовано рішення Первомайської міської ради Миколаївської області винесене на 47 сесії 7 скликання від 29.08.2017 року №29 «Про прийняття в комунальну власність та зарахування до земель запасу територіальної громади міста земель Міністерства оборони України»; а також стягнуто з Первомайської міської ради Миколаївської області на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м.Миколаєва судовий збір в сумі 1762 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони, належність спірної земельної ділянки державної форми власності до земель оборони була визначена в силу її закріплення за позивачем, добровільна відмова постійного землекористувача (позивача), або Міністерства оборони України від спірної земельної ділянки відсутня, в зв`язку з чим, матеріали, надані відповідачем, не містять доказів наявності правових підстав для припинення права власності у встановленому законом порядку за державою на спірні земельні ділянки, які є землями оборони, що в свою чергу призвело порушення приписів статей 84, 140, 141 Земельного кодексу України при прийнятті оскаржуваного рішення відповідача.
Первомайська міська рада Миколаївської області з рішенням суду першої інстанції не погодилась, тому звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.08.2018 року у справі № 915/158/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що оспорюване рішення є правомірним, та прийнято на підставі статей 117, 120, пунктів «г» та «е» статті 141 Земельного кодексу України, частини 1 статті 7 Закону України «Про передачу об`єктів права державної власності та комунальної власності», в зв`язку з чим, скаржник вважає, що виходячи з вказаних норм права, статті 120 Земельного кодексу України, якщо міська рада набула право власності на багатоквартирні житлові будинки, та інше нерухоме майно згідно актів прийому-передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність, затверджених рішенням виконкому, до міської ради автоматично переходить право користування земельними ділянками, на якій розміщені житлові будинки.
Скаржник зазначив, що відповідно до статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ради АРК та органів місцевого самоврядування. Виходячи з вказаної норми права, для зміни цільового призначення земельної ділянки органами місцевого самоврядування необхідно, щоб земельна ділянка перебувала у комунальній власності міста, після чого виникає право у територіальної громади, а саме у міської ради прийняти рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. В зв`язку із зазначеним, скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність доказів прийняття рішень про віднесення даної земельної ділянки із земель оборони до іншої категорії земель будь-яким суб`єктом владних повноважень в порядку статті 20 Земельного кодексу України, в тому числі зміни цільового призначення даної земельної ділянки після прийняття рішення виконкому Первомайської міської ради народних депутатів від 21.06.1994 року № 138 та видачі Державного акту на право постійного користування землею військового містечка.
На думку відповідача, всі перелічені у рішенні суду приписи закону є необхідними для застосування при передачі земельних ділянок за добровільною згодою. У даному випадку вже відбулася передача позивачем житлового фонду, інженерних споруд та іншого нерухомого майна у комунальну власність, на підставі рішенням виконавчого комітету Первомайської міської ради від 29.12.2002 року «Про затвердження актів прийому-передачі житлового фонду, інженерних мереж та споруд військового містечка КЕЧ Первомайського району в комунальну власність», а відтак земельні ділянки, на яких перебувають об`єкти згідно вказаних актів прийому-передачі автоматично переходять у власність відповідача.
Також, скаржник зазначив, що відповідач втратив своє право на Державний акт на право постійного користування землею військового містечка № 22 Серії МК від 01.07.1994 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 64, військовій частині № 40233, яка знаходиться в м. Первомайськ.
Ухвалами Одеського апеляційного господарського суду від 20.09.2018 року у справі № 915/158/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Первомайської міської ради Миколаївської області та призначено справу до розгляду.
Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" від 29.12.2017 року №454/2017 ліквідовано Одеський апеляційний господарський суд та утворено Південно-західний апеляційний господарський суд.
Згідно з частиною 6 статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
03.10.2018 року в газеті "Голос України" опубліковано повідомлення про початок роботи Південного-західного апеляційного господарського суду.
В силу частини 5 статті 31 Господарського процесуального кодексу України у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.
На виконання вимог положень частини 6 статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частини 5 статті 31 Господарського процесуального кодексу України, 02.10.2018 року Одеським апеляційним господарським судом матеріали справи №915/158/18 передано до Південно-західного апеляційного господарського суду.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2018 року для розгляду апеляційної скарги у справі № 915/158/18 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Принцевської Н.М., суддів Савицького Я.Ф., Ярош А.І.
22.10.2018 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва надійшов відзив на апеляційну скаргу Первомайської міської ради Миколаївської області, в якому позивач по справі просив суд апеляційну скаргу Первомайської міської ради Миколаївської області на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.08.2018 року у справі №915/158/18 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.08.2018 року у справі № 915/158/18 залишити без змін. Колегією суддів відзив долучено до матеріалів справи.
У відзиві позивач зазначає, що приймаючи до уваги норми статей 141, 143 Земельного кодексу України, які визначають пункт «г» статті 141 Земельного кодексу України, як підставу примусового припинення прав на земельну ділянку, застосування якої, у відповідності до пункту 8 Постанови пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», можливе лише за наявності відповідного рішення суду, винесеного за позовною заявою органу місцевого самоврядування. Як встановлено в зазначеній постанові недодержання судового порядку припинення права користування земельною ділянкою, на підставі пункту "г" статті 143 Земельного кодексу України, є підставою для скасування відповідного рішення органу місцевого самоврядування.
Також, позивач зазначає, що цільове призначення земельної ділянки загальною площею 13,8656 га на час прийняття оскаржуваного рішення не змінювалось, тобто за цільовим призначенням спірна земельна ділянка на момент прийняття оскаржуваного рішення відносилась до земель оборони.
Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва у відзиві також посилається на те, що відповідно до статті 6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», при розмежуванні земель державної та комунальної власності не можуть передаватися до земель комунальної власності: землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення. З 01.01.2013 року землі в Україні вважаються розмежованими.
Таким чином, передача земельних ділянок під об`єктами нерухомості, починаючи з 01.01.2013 року можлива за наявності або ж рішення суду, яким задоволені позовні вимоги органу місцевого самоврядування щодо примусового припинення права на ділянку, на підставі пункту «г» статті 142 Земельного кодексу України, або ж на підставі укладеної угоди, можливість якої передбачена статтею 142 Земельного кодексу України, в разі добровільної відмови власника або постійного користувача від земельної ділянки, в такому разі припинення постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки, в даному випадку Міністерства оборони України. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача, тобто Квартирний-експлуатаційний відділ м. Миколаєва, приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.10.2018 року колегією суддів у складі головуючого судді Принцевської Н.М., суддів Савицького Я.Ф., Ярош А.І. справу № 915/158/18 прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.
06.11.2016 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва надійшов ще один відзив на апеляційну скаргу Первомайської міської ради Миколаївської області, який за змістом аналогічний відзиву, отриманого Південно-західним апеляційним господарським судом 22.10.2018 року.
22.11.2018 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, Кабінету Міністрів України до Південно-західного апеляційного господарського суду надішли пояснення по справі, в яких Кабінет Міністрів України просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги. В поясненнях третя особа зазначила, що вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи скаржника про законність передачі земельних ділянок за оспорюваний рішенням є необґрунтованими та звертає увагу, на те що цільове призначення вищезазначених земельних ділянок не змінювалось. Судовою колегією пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, Кабінету Міністрів України долучено до матеріалів справи.
В судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, представники позивача, відповідача та Кабінету Міністрів України підтримали свої доводи та заперечення з мотивів, що викладені письмово, представник Міністерства оборони України усно заперечував проти задоволення апеляційної скарги і зазначив про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Представник відповідача в судовому засіданні усно заявив клопотання про відкладення справи, яке обґрунтовано тим, що процесуальне представництва позивача у даній справі раніше здійснював інший представник. Судовою колегією зазначене клопотання розглянуто та відхилено, оскільки доводи та мотиви, з яких позивач не погоджується з апеляційною скаргою, викладені письмо та наявні в матеріалах справи, у судовому засіданні по даній справі оголошувалась перерва і зазначений у клопотанні представник відповідача був присутнім в судовому засіданні та надавав пояснення по справі, в свою чергу апеляційний господарський суд при розгляді справи обмежений, встановленими Господарським процесуальним кодексом України, процесуальними строками.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.08.2018 року у справі №915/158/18 є правомірним, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, виконавчим комітетом Первомайської міської ради народних депутатів 01.07.1994 року на підставі його власного рішення № 138 від 21.06.1994 року військовій частині № 40233, яка знаходилася в м. Первомайськ, було видано Державний акт (№ 22, серія МК, реєстрація в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 64) на право постійного користування земельною ділянкою військового містечка загальною площею 53,96 га для обслуговування казармо-житлового військового містечка, розташованого в межах міста Первомайськ.
31.12.1995 року на підставі Директиви Міністерства оборони України № Д-45 військова частина № 40233 перейменована в Квартирно-експлуатаційну частину Первомайського району.
23.06.2000 року рішенням Первомайської міської ради Миколаївської області № 12 "Про передачу житлового фонду Первомайського КЕЧ району на 3995 квартир у комунальну власність м. Первомайська" до комунальної власності були передані житловий фонд, інженерні мережі та споруди військового містечка Первомайської квартирно-експлуатаційної частини.
Протягом 2001, 2002 року за актами прийому передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність Первомайська квартирно-експлуатаційна частина району передала, а Виконавчий комітет Первомайської міської ради прийняв житловий фонд, інженерні мережі та споруди, обумовлені рішенням Первомайської міської ради Миколаївської області від 23.06.2000 року № 12, в тому числі житлові будинки по вул. 40 років Перемоги, 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8, по вул. Гвардійській, 1, 1/2, 1/3, 1/4, 2, 3, 6, 8, по вул. Одеській, 113, 115, 117, 119.
Рішенням Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 29.12.2002 року № 699 "Про затвердження актів прийому-передачі житлового фонду, Інженерних мереж та споруд військового містечка КЕЧ Первомайського району в комунальну власність" на підставі рішення міської ради від 23.06.2000 року № 12 "Про передачу житлового фонду Первомайської КЕЧ району в комунальну власність" було затверджено вищезазначені акти прийому-передачі.
05.08.2003 року актом прийому-передачі військового майно, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 05.08.2003 року № 407, Первомайська міська рада Миколаївської області прийняла у комунальну власність майданчик «ПАРМ».
Директивою Міністерства оборони України від 20.01.2005 року № Д-322/1/03 Первомайську квартирно-експлуатаційну частину (району) м. Первомайськ аналювано та визначено її правонаступником Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва.
29.08.2017 Первомайською міською радою Миколаївської області на 47 сесії 7 скликання прийнято оспорюване рішення № 29 "Про прийняття в комунальну власність та зарахування до земель запасу територіальної громади міста земель Міністерства оборони України», яким було вирішено прийняти в комунальну власність та зарахувати до земель запасу територіальної громади міста земельні ділянки Міністерства оборони України загальною площею 13,8656 га, а саме: земельну ділянку площею 2,8464 га під житловим масивом по вул. 40 років Перемоги, 1, 2, 3, 8; земельну ділянку площею 2,3761 га під житловим масивом по вул. 40 років Перемоги, 5, 6, 7 та по вул. Гвардійській, 2, 6, 8; земельну ділянку площею 4,67 га під житловим масивом по вул. Гвардійській, 1, 1/2, 1/3, 1/4, 3 та по вул. Космонавтів, 1; земельну ділянку площею 1,6571 га під об`єктом ПАРМ по вул.. Гвардійській, 14-б; земельну ділянку площею 2,1939 га під житловим масивом по вул.. Одеській, 113, 115, 117, 119; земельну ділянку площею 0,1221 га для додаткового обслуговування Свято-Миколаївської православної общини по вул. Олександра Коротченка.
Зазначені обставини сторонами по справі визнаються та не заперечуються.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Статтею 3 цього Кодексу визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (стаття 19 зазначеного Кодексу).
Землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України (стаття 13 Земельного кодексу України, стаття 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", статті 9, 14 Закону України "Про Збройні Сили України").
Відповідно до статті 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
У відповідності до статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.
Відповідно до статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.
Водночас, за змістом статті 80 Земельного кодексу України держава є суб`єктом права власності на землі державної власності, реалізуючи це право через відповідні органи державної влади; за частиною першої статті 167, статтею 170 Цивільного кодексу України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин, набуваючи і здійснюючи цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом.
Згідно із статтею 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать зокрема землі оборони.
Згідно з частиною 5 статті 20 Земельного кодексу України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
Згідно зі статтею 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").
Частина 5 статті 116 Конституції України наділяє Кабінет Міністрів України повноваженням здійснювати управління державної власності відповідно до закону. Відповідно до статті 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Відповідно до статті 3 Закону України "Про Збройні Сили України", Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011року № 406/2011, Міністерство оборони України, зокрема, надає згоду або відмовляє в наданні згоди на відчуження майнових об`єктів, що відносяться до основних фондів підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони України, а також на передачу в заставу цілісних майнових комплексів підприємств, будівель та споруд, що належать до сфери управління Міноборони України, його структурних підрозділів; здійснює у межах повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Міноборони України; здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил.
Таким чином, землі оборони знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони, тоді як власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який ними розпоряджається.
Згідно з частиною першою статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про використання земель оборони» землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.
Так, як вбачається з наявного в матеріалах справи Державного акту від 01.07.1994 року № 22, серія МК на право постійного користування земельною ділянкою військового містечка загальною площею 53,96 га для обслуговування казармо-житлового військового містечка, розташованого в межах міста Первомайськ, постійним користувачем вищезазначеної земельної ділянки є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва.
Протягом 2001, 2002 року за актами прийому передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність, на підставі відповідного рішення, житлові будинки, інженерні мережі та споруди Первомайської квартирно-експлуатаційна частина району, правонаступником якої є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва, перейшли Первомайської міської ради Миколаївської області на праві власності.
В подальшому, оскаржуваним рішенням, Первомайська міська рада Миколаївської області, прийняла в комунальну власність та зарахувала до земель запасу територіальної громади міста земельні ділянки Міністерства оборони України загальною площею 13,8656 га під вищезазначеними житловими будинками, інженерними мережами та спорудами Первомайської квартирно-експлуатаційна частина району.
Згідно з частинами 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що вищенаведені норми прямо передбачають перехід за результатами відчуження до нового власника житлового будинку, будівлі або споруди права користування виключно тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
При цьому розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил.
Підстави та порядок припинення права власності та користування земельними ділянками регулюються статтями 140, 141, 142, 149 Земельного кодексу України, статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони", статтею 14 Закону України "Про Збройні сили України" та Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженим Наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 року №483.
Згідно зі статтею 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
Припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну ділянку укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки (частина 1, 2, 3 статті 142 Земельного кодексу України).
Згідно з пунктами 44, 45 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 року №483, за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
Оформлення передачі земель місцевим органам влади здійснюють землекористувачі спільно з квартирно-експлуатаційною частиною, відділенням морської інженерної служби Військово-Морських Сил України, на обліку яких знаходяться земельні ділянки в порядку, встановленому Земельним кодексом України (пункт 50 Положення за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України).
Таким чином, оскільки землі оборони знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони, тоді як власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який ними розпоряджається, відповідно до статті 142 Земельного кодексу України виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право власності на земельну ділянку , що входить до складу земель оборони.
Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 916/3727/15, в якій Велика Палата зазначила, що правочини, що передбачають відчуження земельних ділянок, які відносяться до земель оборони, здійснюються з обов`язковим наданням Кабінетом Міністрів України, як органом, що здійснює розпорядження цими землями, згоди на таке відчуження.
Отже, істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення за поданням Міністерства оборони України.
За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).
Частиною 1 статті 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.
Обов`язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, земельна ділянка, прийнята в комунальну власність оскаржуваним рішенням Первомайської міської ради Миколаївської області, до комунальної власності спільно з об`єктами нерухомості не передавалась, будь-яких доказів надання Кабінетом Міністрів України за поданням Міністерства оборони України згоди на її передачу відповідно до чинного законодавства України матеріали справи не містять, як і не містять доказів наявності добровільної відмови власника цієї земельної ділянки від неї.
При цьому, доказів зміни цільового призначення земельної ділянки загальною площею 13,8656 га на час прийняття оскаржуваного рішення матеріали справи не містять, тобто за цільовим призначенням спірна земельна ділянка на момент прийняття оскаржуваного рішення відносилась до земель оборони.
Також колегія суддів, погоджується з доводами позивача стосовно того, що з часу розмежування земель державної та комунальної власності розпорядження землями державної власності, в тому числі землями оборони, не відноситься до компетенції міських рад, тому відповідач не міг самостійно, за власним рішенням розпоряджатися земельними ділянками, обумовленими спірним рішенням.
За змістом статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до статей 152, 155 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Саме суд здійснює захист осіб, права та охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду.
Відповідно до Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення у межах Конституції України і законів держави. Конституція України (частина 2 статті 19) передбачає, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Цей принцип відображено у статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.
У частинах 1, 4 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.
З аналізу наведених норм у їх сукупності можна зробити висновок, що прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, що пов`язані із реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин. Тобто рішення органу місцевого самоврядування є підставою для виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних та юридичних осіб.
У Рішенні від 16.04.2009 № 7-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.
Разом з тим із зазначеного Рішення Конституційного Суду України вбачається, що такі рішення органу місцевого самоврядування можуть бути оскаржені в інший спосіб.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55, статті 124 Конституції України.
У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.
Статтею 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до частини 1 статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Отже, рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.
Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, від 19.06.2018 у справі № 916/1979/13.
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку щодо того, що оскаржуваним рішенням Первомайської міської ради (яким спірну земельну ділянку зараховано до земель комунальної власності) порушено приписи статей 84, 140, 141 Земельного кодексу України, оскільки спірна земельна ділянка належить до земель оборони, згода Міністра оборони України або іншої особи за його дорученням на її передачу відповідно до чинного законодавства України не надавалася.
Доводи апелянта, що оспорюване рішення є правомірним, та прийнято на підставі статей 117, 120, пунктів «г» та «е» статті 141 Земельного кодексу України, частини 1 статті 7 Закону України «Про передачу об`єктів права державної власності та комунальної власності» є непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи і суперечать вищенаведеним приписам чинного законодавства.
Посилання відповідача на те, що виходячи з вимог статті 20 Земельного кодексу України, для зміни цільового призначення земельної ділянки органами місцевого самоврядування необхідно, щоб земельна ділянка перебувала у комунальній власності міста, після чого виникає право у територіальної громади, а саме у міської ради, прийняти рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, колегією суддів не приймаються з огляду на наступне.
Відповідно до статті 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать зокрема землі оборони.
Згідно з частиною 2 та пунктом 3 частини 5 статті 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
З урахуванням зазначених положень закону, колегія суддів зазначає, що міські ради мають повноваження щодо зміни цільового призначення тільки тих земельних ділянок, які перебувають у комунальній власності відповідної територіальної громади. При цьому земельні ділянки прийняті у комунальну власність оскаржуваним рішенням Первомайської міської ради Миколаївської області, належать до державної власності та за цільовим призначенням є землями оборони, які за прямою вказівкою на це в законі, не можуть бути передані до земель комунальної власності, що в свою чергу унеможливлює і зміну їх цільового призначення міською радою.
Доводи апелянта стосовно того, що у даному випадку вже відбулася передача позивачем житлового фонду, інженерних споруд та іншого нерухомого майна у комунальну власність, на підставі рішенням виконавчого комітету Первомайської міської ради від 29.12.2002 року «Про затвердження актів прийому-передачі житлового фонду, інженерних мереж та споруд військового містечка КЕЧ Первомайського району в комунальну власність», а відтак земельні ділянки, на яких перебувають об`єкти згідно вказаних актів прийому-передачі автоматично переходять у власність відповідача, не відповідають вимогам чинного законодавства.
Таким чином, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі є непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду апеляційної інстанції.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.
За таких обставин, судова колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.08.2018 року у справі № 915/158/18 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Первомайської міської ради Миколаївської області на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.08.2018 року у справі №915/158/18 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.08.2018 року у справі № 915/158/18 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені статтею 288 Господарського процесуального кодекс України.
Повний текст постанови складено 22 грудня 2018 року.
Головуючий суддя Н.М. Принцевська
Судді Я.Ф. Савицький
А.І. Ярош