РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.12.2018Справа № 910/7869/18
За позовом Комунального підприємства "Луцьке підприємство електротранспорту"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк"

про зобов'язання виконати умови договору

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники учасників сторін:

від позивача - Вавринюк Н.Л.

від відповідача - Бессараб Р.В.

від третьої особи - Сокиран І.В.

В судовому засіданні 10.12.2018 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Комунальне підприємство "Луцьке підприємство електротранспорту" до Товариства з обмеженою відповідальністю "БОГДАН-ЛІЗИНГ" про зобов'язання виконати умови договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, позивач виконав свої фінансові зобов"язання за договором фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007, в тому числі сплатив штрафні санкції, однак, відповідач на звернення відповідача про укладення договору-купівлі продажу на придбання об"єкту лізингу відповіді не надав, договір не уклав, в зв"язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про зобов"язання відповідача виконати умови договору лізингу та укласти з позивачем договір купівлі-продажу майна (автобусів).

Ухвалою суду від 23.06.2018 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

05.07.2018 від позивача через канцелярію суду надійшов супровідний лист на виконання ухвали від 23.06.2018 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 10.07.2018 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 02.08.2018.

31.07.2018 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує, посилаючись на ту обставину, що протягом дії договору фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007 лізингоодержувачем весь час порушувались грошові зобов'язання, що підтверджується рядом судових справ. Відповідач зазначає, що право на придбання предмету лізингу може бути реалізовано протягом дії договору лізингу за умови сплати усіх платежів за ним, в тому числі санкцій, а оскільки, у позивача на момент закінчення строку дії договору існувала заборгованість за лізинговими платежами, то у відповідача відсутній обов'язок укладати договір купівлі-продажу об'єкту лізингу. А оскільки, договір фінансового лізингу містить елементи договору найму, то після строку його дії, позивач зобов'язаний був повернути лізингодавцю об'єкт лізингу.

Ухвалою суду від 02.08.2018 підготовче засідання відкладено на 20.09.2018.

Через канцелярію суду 03.08.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він підтримує позовні вимоги та зазначає, що ним було у повному обсязі сплачено лізингові платежі за договором та всі штрафні санкції, пов'язані з його неналежним виконанням. Крім того, позивач зазначає, що дія договору не припинилась, оскільки, він діє до повного його виконання сторонами, крім того, позивач вказує, що не втратив права на придбання у власність об'єкту лізингу.

05.09.2018 представником відповідача через канцелярію суду подано клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею справи № 910/17756/16 предметом розгляду якої є спір про визнання нікчемним договору відступлення права вимоги за договорами застави № 12-1 від 07.02.2008 та № 406-7 від 23.01.2008, оскільки, необхідно встановити заставодержателя майна, що є предметом лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007 та відповідно застави за договорами № 12-1 від 07.02.2008 та № 406-7 від 23.01.2008. Крім того, відповідачем подано клопотання про залучення у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" як заставодержателя майна (автобусів), яке є предметом лізингу за договором № 045/07-АВТ від 25.12.2007 і згода на відчуження якого з боку заставодержателя є обов'язковою.

05.09.2018 відповідач через канцелярію подав пояснення, що він заперечує проти позову у даній справі, однак направляє позивачу проект договору купівлі-продажу предмету лізингу за цінами нижчими від ринкових.

Через канцелярію суду від позивача 20.09.2018 надійшла заява про приєднання до матеріалів справи нових документів та пояснень, в яких позивач зазначає про неможливість підписання договору купівлі-продажу в редакції відповідача, оскільки, ним уже виплачено їх вартість за договором лізингу. Позивач долучив примірники договорів-купівлі продажу, укладених на підставі інших договорів лізингу, в яких вартість майна встановлювалась у розмірі 500,00 грн.

Протокольною ухвалою суду від 20.09.2018 оголошено в підготовчому засіданні перерву до 08.10.2018.

Ухвалою суду від 21.09.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

04.10.2018 через канцелярію суду відповідачем подано клопотання про зупинення провадження у даній справі до винесення рішення у справі № 910/12028/18 предметом розгляду в якій є спір про витребування Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" у Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Практика" про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовані вибуттям оригіналів Договорів, переданих за актами приймання-передачі від 02.07.2015 та від 20.07.2015.

Ухвалою суду від 08.10.2018 відкладено підготовче засідання на 22.10.2018 та залучено до участі у справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк".

Через канцелярію суду 17.10.2018 третьою особою подано письмові пояснення, в яких вона проти позову заперечує, посилаючись на те, що предмет лізингу за договором № 045/07-АВТ від 25.12.2007 перебуває в заставі ПАТ "Український професійний банк". І може бути відчужений лише за згодою заставодержателя, якої він не надавав, оскільки, зобов'язання ТОВ "Богдан Лізинг" не погашені зобов'язання за кредитним договором.

22.10.2018 в підготовчому засіданні оголошено перерву на 05.11.2018.

05.11.2018 позивач в підготовче засідання не з'явився, однак подав клопотання про проведення підготовчого засідання без участі представника.

29.10.2018 від позивача надійшла відповідь на письмові пояснення третьої особи з додатками, в яких зазначає, що деякі з автобусів, переданих в лізинг за договором № 045/07-АВТ від 25.12.2007, не перебувають в заставі за договорами № 12-1 від 07.02.2008 та № 406-7 від 23.01.2008, а тому відсутні підстави для відмови укладати договір купівлі-продажу. Позивач вказує, що ним було повністю сплачено лізингові платежі та штрафні санкції, а тому відповідач зобов'язаний був погасити заборгованість за кредитним договором.

В підготовчому засіданні 05.11.2018 представник відповідача просив розглянути клопотання про зупинення провадження у справі до набрання рішенням законної сили у справі № 910/12028/18 та до винесення постанови Північним апеляційним господарським судом по справі № 910/17756/16.

Представник третьої особи підтримала клопотання відповідача про зупинення розгляду справи до вирішення пов'язаних справ.

Суд протокольною ухвалою відмовив в задоволенні клопотань, оскільки, рішення у справі № 910/17756/16 від 22.05.2018 набрало законної сили, а ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2018 апеляційну скаргу повернуто без розгляду. Крім того, предмет доказування у справі № 910/12028/18 не впливає на розгляд справи № 910/7869/18, оскільки, особу заставодержателя було встановлено при розгляді справи № 910/17756/16.

Відповідно до положення ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Отже необхідною умовою для зупинення провадження по справі є об'єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи. Суд наголошує, що розірвання договору, з набранням рішенням суду законної сили, не спростовує тієї обставини, що у сторін виникли зобов'язання в зв'язку зі вчиненням чи не вчиненням дій на виконання договору до моменту його розірвання, а тому відсутня об'єктивна неможливість розгляду даної справи. Крім того, зібрані у справі докази дозволяються встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду.

З огляду на вищезазначене відсутні підстави для зупинення провадження у даній справі.

Ухвалою суду від 05.11.2018 закрито підготовче провадження у справі, розгляд справи по суті призначено на 10.12.2018.

Представник позивача в судовому засіданні 10.12.2018 підтримав обставини, викладені у заявах по суті справи та підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача підтримали доводи, викладені в заявах по суті справи в спростування позовних вимог.

Представник третьої особи проти позову заперечував.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з'ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов.

Представники відповідача та третьої особи проти позову заперечували, просили у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, та третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

25.12.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" (лізингодавець) та Луцьким підприємством електротранспорту (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 045/07-АВТ.

Відповідно до п. 1.1. договору фінансового лізингу предметом договору є надання лізингодавцем в платне володіння та користування на умовах фінансового лізингу лізингоодержувачу майна, найменування, модель, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого наведена у специфікації (додаток № 2 до договору) далі - майно або предмет лізингу для статутних цілей лізингоодержувача на визначений строк, за умови оплати останнім періодичних лізингових платежів.

Згідно з п. 1.6. договору фінансового лізингу вартість майна в момент його передачі лізингоодержувачу в лізинг складає 11736000,00 грн.

Відповідно до п. 2.1. договору фінансового лізингу строк користування лізингоодержувачем майном на умовах цього договору становить 60 місяців. Облік строку починається з дня приймання майна лізингоодержувачем від лізингодавцю, тобто від дати підписання акта прийому-передачі майна (предмета лізингу).

Згідно специфікації (додатку № 2 до договору фінансового лізингу) предметом лізингу є: - автомобілі марки "Богдан" А-069.21 у кількості - 21 одиниць,

- автомобілі марки "Богдан" А-144.1 у кількості - 14 одиниць,

- автомобілі марки "Богдан" А-144.5 у кількості - 6 одиниць, загальною вартістю 11736000,00 грн.

Згідно з п. 3.3. договору фінансового лізингу прийом-передача предмет лізингу від лізингодавцю до лізингоодержувача оформлюється актом прийому-передачі майна, який підписується повноважними представниками сторін та скріплюється печатками сторін.

На виконання умов договору фінансового лізингу згідно акту прийому-передачі від 25.12.2007 лізингодавець передав, а лізингоодержувач отримав у володіння та користування предмет лізингу у загальній кількості - 41 одиницю.

За умовами п. 4.1. договору фінансового лізингу лізингоодержувач сплачує лізингові платежі за кожний період користування майном, який зазначений в додатку № 1 до договору, який є графіком сплати лізингових платежів. Лізингові платежі включають:

- платіж, який відшкодовує (компенсує) частину вартості майна в розмірі 11736000,00 грн.

- винагороду (комісію) лізингодавцю за отримане у лізинг майно в розмірі 6976827,55 грн.

Додаток № 1 до договору фінансового лізингу (графік сплати лізингових платежів), оформлений у вигляді таблиці, містить дати сплати платежів (колонка таблиці № 2), суми платежів, які відшкодовують (компенсують) частину загальної вартості предмета лізингу (колонка таблиці № 4), суми винагороди (комісії) лізингодавцю за отриманий у лізинг предмет лізингу (колонка таблиці № 5) та загальну суму платежу (колонка таблиці № 6).

Згідно графіку сплати лізингових платежів лізингові платежі мають сплачуватись щомісяця. Лізингоодержувач мав сплатити лізингодавцю загалом за договором 18712827,55 грн.

Всі платежі здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця (п. 4.4. договору фінансового лізингу).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2014 у справі № 910/19766/13 за первісним позовом Луцького підприємства електротранспорту до Товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" про визнання недійсними додаткових договорів до договору фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007 та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" до Луцького підприємства електротранспорту про стягнення 4367558,01 грн., яка набрала законної сили, встановлено існування заборгованості зі сплати лізингових платежів у лізингодержателя у розмірі 366478,39 грн та заборгованості зі сплати штрафу у розмірі 1173600,00 грн за договором фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2014 у справі № 910/19766/13 вирішено стягнути з відповідача за зустрічним позовом Луцького підприємства електротранспорту (м. Луцьк, вул. Даньшина, 1/52, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" (м. Київ, вул. Електриків, 26, корпус 87, ) 366 478 (триста шістдесят шість тисяч чотириста сімдесят вісім) грн. 39 коп. боргу по сплаті лізингових платежів, 1 173 600 (один мільйон сто сімдесят три тисячі шістсот) грн. 00 коп. штрафу, витрати по сплаті судового збору у розмірі 30 801 (тридцять тисяч вісімсот одна) грн. 57 коп.

Сторонами договору фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007 підписано акт звірки розрахунку заборгованості станом на 03.11.2014, враховуючи Постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2014 № 910/19766/13. Згідно вказаного акту сторонами визнано, що у Луцького підприємства електротранспорту перед ТОВ "Богдан-Лізинг" по лізинговим платежам заборгованість відсутня, сума лізингових платежів у розмірі 18712827,55 грн. повністю сплачена. Загальна сума заборгованості складає 1204401,57 грн.

Позивачем до матеріалів справи долучено платіжні доручення в підтвердження оплати відповідачу суми заборгованості у розмірі 1204401,57 грн. у кількості 61 штука, що зазначені у реєстрі платіжних доручень на сплату коштів на рахунок ТОВ "Богдан-Лізинг" в період з 19.02.2015 по 29.04.2016 на виконання Постанови Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2014 у справі № 910/19766/13 (аркуш справи 40).

Позивач звернувся до відповідача з листом від 10.08.2016 № 03-23/1506, в якому зазначив про відсутність заборгованості за договором фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007, що підтверджується актом звірки від 03.11.2014. До листа позивачем долучено примірники акту звірки взаємних розрахунків за договором № 045/07-АВТ від 25.12.2007 станом на 10.08.2016 для підписання відповідачем. Лист отриманий відповідачем 15.08.2016 докази чого долучені до матеріалів справи.

Відповідач відповіді на лист не надав, акти не підписав.

До матеріалів справи долучено лист позивача до відповідача від 07.11.2016 № 06-06/1946, в якому він повторно зазначає, що заборгованість у нього перед лізингодавцем відсутня, сплачені штрафні санкції за рішенням суду, в зв'язку з чим просить підписати отримані акти звірки від 10.08.2016 та надіслати проект договору купівлі-продажу об'єкту лізингу. Доказів направлення листа відповідачу суду не надано.

Згідно листа позивача від 20.04.2018 № 06-06/530 адресованого відповідачу, позивач повідомляв про оплату ним всіх лізингових платежів та штрафних санкцій за договором № 045/07-АВТ від 25.12.2007 та обов'язок лізингодавця укласти договір купівлі-продажу автобусів, що були передані у лізинг. Лист отриманий відповідачем 27.04.2018, докази чого надані суду.

Отже судом встановлено, що позивач у повному обсязі сплатив лізингові платежі, передбачені договором фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007 у розмірі 18712827,55 грн. та штраф у розмірі 1173600,00 грн.

При розгляді справи № 910/19766/13 судом було встановлено, що 15.06.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" та Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк" правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" було укладено договір № 406 про відкриття траншевої кредитної лінії (із змінами згідно додаткового договору від 25.01.2008), відповідно до якого Банк надає позичальнику кредит в сумі 5050000,00 дол. США терміном до 14.12.2011 для купівлі автобусів Богдан А-069.21 у кількості 3 шт., Богдан А-144.1 у кількості 14 шт., Богдан А-144.5 у кількості 1 шт. на умовах договору поставки автобусів № 026/07 від 24.12.2007, укладеного з ТОВ "Український Автомобільний Холдинг" для наступної їх передачі у фінансовий лізинг за договором фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007, укладеного позичальником з Луцьким підприємством електротранспорту. 07.02.2008 між ТОВ "Богдан-Лізинг" та ВАТ "Український професійний банк" було укладено договір про надання кредиту № 12, цільовим призначенням якого було надання кредиту на суму 4 021 220,00 грн. для купівлі автобусів Богдан А-069.21 у кількості 18 шт., Богдан А-144.5 у кількості 5 шт. на умовах договору № 026/07-КП поставки автобусів від 24.12.2007, укладеного з ТОВ "Український Автомобільний Холдинг" та ТОВ "Богдан-Лізинг". З вказаних договорів вбачається, що кредити отримані ТОВ "Богдан-Лізинг" призначалися для купівлі автобусів у ТОВ "Український Автомобільний Холдинг" з метою передачі їх у фінансовий лізинг Луцькому підприємству електротранспорту.

25.01.2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (згідно умов договору - Заставодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" (згідно умов договору - Заставодавець) було укладено договір застави №406-7 (далі - договір №406-7), згідно п.1.1. якого Заставодавець передає Заставодержателю у забезпечення наданого Заставодержателем кредиту в сумі 5050000,00 грн. терміном до 14.12.2011 року відповідно до Додаткового договору від 25.01.2007 року належне Заставодавцю на праві власності рухоме майно.

07.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (згідно умов договору - Заставодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Богдан-Лізинг" (згідно умов договору - Заставодавець) було укладено договір застави №12-1 (далі - договір №406-7), згідно п.1.1. якого Заставодавець передає належне йому на праві власності рухоме майно в заставу Заставодержателю у забезпечення наданого Заставодержателем кредиту в сумі 4 021 220,00 грн. відповідно до договору про надання кредиту № 12 від 07.02.2008 року, терміном до 20.12.2012 року, з щомісячним зменшенням кредитної заборгованості, починаючи з березня 2008 року в сумі 69 330,00 грн., та остаточним погашенням кредиту в сумі 69 410,00 грн. не пізніше 20.12.2012 року, для купівлі автобусів Богдан А-069.21 в кількості 18 шт., Богдан А-144.5 в кількості 5 шт. на умовах договору поставки автобусів №026/07-КП від 24.12.2007 року, укладеного з ТОВ "Український Автомобільний Холдінг"

Згідно п. 1.4 договору застави № 406-7 від 25.01.2008 та договору застави № 12-1 від 07.02.2008 заставлене майно залишається у розпорядженні заставодавця. Заставодержатель ознайомлений з умовами договору фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007. Відчуження та заміна заставленого майна за вказаним договором фінансового лізингу проводиться тільки за попередньою письмовою згодою заставодержателя. Передача прав власності за вказаним договором фінансового лізингу здійснюється тільки після повного виконання зобов'язань заставодавця за кредитним договором , що підтверджується письмовим повідомленням заставодержателя. Повторна застава майна на строк дії цього договору не допускається.

Заставодержателем за вищезазначеними договорами Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" з урахуванням обставин, встановлених при розгляді справи № 910/17756/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК АУРУМ ФІНАНС" (відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ "ПРАКТИКА" (відповідач-2) про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору відступлення прав вимоги від 28.05.2015 року, укладеного між позивачем та відповідачем-1, а також зобов'язати відповідача-1 та відповідача-2 повернути на користь позивача права майнової вимоги, отримані за договором відступлення та оригінали документів, отримані згідно з актом приймання-передачі від 28.05.2015 року, а саме: договір про відкриття кредитної лінії № 406-7 від 25.01.2008 року з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього; договір застави № 406-7 від 25.01.2008 року з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього; договір про відкриття кредитної лінії № 12 від 07.02.2008 року з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього; договір застави № 12-1 від 07.02.2008 року з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього. Оскільки судом встановлено нікчемність договору про відступлення права вимоги від 28.05.2015, яким було відступлено право вимоги за договорами застави № 12-1 від 07.02.2008, № 406-7 від 25.01.2008.

Судом звірено об'єкт застави за договорами № 12-1 від 07.02.2008, № 406-7 від 25.01.2008 та об'єкт лізингу за договором № 045/07-АВТ від 25.12.2007, зокрема по державним реєстраційним номерам та номерам шасі (кузова, рами) та встановлено, що автобуси передані у фінансовий лізинг за договором № 045/07-АВТ від 25.12.2007 є тими ж самими автобусами, що передані в заставу за договорами застави № 12-1 від 07.02.2008, № 406-7 від 25.01.2008. Вказана обставина спростовує заперечення позивача, що не всі автобуси, що є предметом лізингу були передані в заставу.

При розгляді справи № 910/19766/13 встановлено, що збитки, понесені ТОВ "Богдан-Лізинг" за кредитними договорами № 12 від 07.02.2008, № 406 від 15.06.2007 внаслідок оплати банку додаткових відсотків у розмірі 2408992, 00 грн.; збитки, понесені внаслідок оплати банку штрафних санкцій у сумі 11455,95 грн. не є збитками. Які мають відшкодовуватись лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007. Наслідки порушень зобов'язань за договором є правовою підставою, згідно із ст. 623 ЦК України, для стягнення збитків. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов'язання за договором, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв'язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої, у тому числі і понесених витрат. Суд не вбачає доведеність причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями Луцького підприємства електротранспорту та понесеними ТОВ "Богдан-Лізинг" збитками саме внаслідок неналежного виконання договірного зобов'язання. Кредитні договори ТОВ "Богдан-Лізинг", що були укладені у 2007-2008 роках з ВАТ "Український професійний банк", є самостійними Договорами, за якими передбачено матеріальна відповідальність за невиконання умов договору, як і лізинговий договір, укладений ТОВ "Богдан-Лізинг" з Луцьким підприємством електротранспорту 25.12.2007, умовами якого також визначена відповідальність за невиконання умов цього Договору. Невиконання умов кредитного договору ТОВ "Богдан-Лізинг" та сплата у зв'язку з цим додаткових витрат, пов'язаних із обслуговуванням кредиту не стосуються неналежного виконання Луцьким підприємством електротранспорту Договору фінансового лізингу № 045/07-АВТ та не можуть вважатися збитками, понесеними ТОВ "Богдан-Лізинг" внаслідок неналежного виконання Луцьким підприємством електротранспорту Договору фінансового лізингу.

Отже суду не надано доказів того, що лізингодавцем понесено збитки внаслідок винних дій лізингоодержувача, які мають бути відшкодовані згідно умов договору фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007.

Судом встановлено, що станом на 29.04.2016 позивачем у повному обсязі сплачено відповідачу всі лізингові платежі, штрафні санкції та збитки. Отже свої грошові зобов'язання за договором фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007 позивач виконав.

Відповідно до п. 17.1-17.4 договору фінансового лізингу у разі переходу права власності на Майно від Лізингодавця до інших осіб, права та обов'язки Лізингодавця за цим Договором переходять до нового власника Майна. Лізингоодержувач, під час дії цього Договору, однак не раніше закінчення (Дванадцятого) місяця з моменту отримання Майна в повному обсязі, передбаченому у Специфікації (Додаток 2 до цього Договору), при обов'язковій умові сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами за цим Договором, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків (що підтверджується підписанням Сторонами акту звірки взаєморозрахунків) за умови сплати в повному обсязі заборгованості має право придбати у власність (викупити) Майно, а Лізингодавець зобов'язаний продати Лізингоодержувачу Майно на умовах, викладених у пункті 17.3. цього Договору. За необґрунтовану відмову від продажу Майна Лізингоодержувачу (з врахуванням виконання Лізингоодержувачем вищевказаних обов'язкових умов), Лізингодавець несе відповідальність згідно з чинним законодавством України. Про бажання придбати у власність Майно на умовах цього Договору, Лізингоодержувач зобов'язаний письмово повідомити Лізингодавця не пізніше ніж за 25 (двадцять п'ять) календарних днів, та до моменту викупу повинен сплатити Лізингодавцю винагороду (комісію) за надане у лізинг Майно у розмірі винагороди (комісії) Лізингодавцю за отримане в лізинг Майно у складі наступного за моментом отримання Лізингодавцем повідомлення про бажання викупити Майно чергового лізингового платежу, визначеного у Графіку сплати лізингових платежів (Додаток № 1 до цього Договору). Придбання у власність (викуп) Майна відбувається на підставі договору купівлі-продажу Майна. При цьому вартість Майна на дату укладання договору купівлі-продажу (без урахування ПДВ) визначається шляхом зменшення загальної вартості Майна на момент укладення цього Договору (вказана у пункті цього Договору) на сукупний розмір сплачених Лізингоодержувачем платежів по відшкодуванню (компенсації) частини вартості Майна у складі лізингових платежів за цим Договором до моменту переходу до Лізингоодержувача права власності на Майно. Умовами вказаного договору купівлі-продажу повинно обов'язково передбачатися встановлення строку сплати вартості Майна не пізніше за строк сплати наступного, після отримання Лізингодавцем повідомлення про викуп Майна, чергового лізингового платежу згідно з Графіком сплати лізингових платежів (Додаток № 1 до цього Договору). Якщо в результаті порушення Лізингоодержувачем умов цього Договору та/або законодавства України, Лізингоодержувач має прострочену заборгованість за лізинговими платежами, не сплатив штрафні санкції або не відшкодував збитки (якщо вони нараховані Лізингодавцем), або розглядається будь-який судовий позов Лізингодавця до Лізингоодержувача з приводу цього Договору, Лізингоодержувач втрачає право придбати у власність (викупити) Майно на умовах, передбачених цим Договором, а обов'язки Лізингодавця, вказані у пункті 17.2. цього Договору припиняються.

Як встановлено судом, позивач звернувся до відповідача з листом, в якому виявив бажання викупити об'єкт лізингу після сплати всіх лізингових платежів та штрафних санкцій.

Оскільки вартість об'єкту лізингу, що включена у лізингові платежі була сплачена лізингоодержувачем у повному обсязі, відсутні підстави для визначення вартості переданих у лізинг автобусів у розмірі 2605550,00 грн, як вказано у підписаному з боку відповідача проекті договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 18.1 договору фінансового лізингу даний Договір набирає чинності (вважається укладеним) з моменту його підписання та скріплення печатками Сторін і стає обов'язковим для Сторін. Дія цього Договору продовжується до моменту повного та належного виконання Сторонами своїх зобов'язань.

Суд наголошує, що станом на звернення позивача з повідомленням про бажання укласти договір купівлі-продажу судові справи з приводу об'єкта лізингу між контрагентами відсутні, лізингові платежі та штрафні санкції сплачені позивачем. Доказів узгодження понесених відповідачем збитків, як передбачено договором сторонами не надано, а отже збитки відсутні. Отже позивач виконав свої грошові зобов'язання, проте відповідач не виконав взяте на себе зобов'язання з укладення договору купівлі-продажу об'єкту лізингу, а тому згідно умов підписаного сторонами договору, що є обов'язковий до виконання для них, договір фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007 не припинив свою дію.

Вказане спростовує доводи відповідача, що позивач втратив право на купівлю автобусів, в зв'язку з припиненням договору фінансового лізингу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Доказів того, що лізингодавець відмовився від договору суду не надано, що спростовує доводи відповідача про обов'язок позивача повернути йому предмет лізингу.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника. Лізингоодержувач (сублізингоодержувач) має право вимагати, у тому числі й від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його прав на предмет лізингу.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Отже у відповідача існує обов'язок укласти з позивачем договір купівлі-продажу автобусів, переданих у лізинг за договором № 045/07-АВТ від 25.12.2007 з урахуванням того, що всі лізингової платежі були сплачені, а вартість автобусів на дату укладання договору купівлі-продажу (без урахування ПДВ) визначається шляхом зменшення загальної вартості Майна на момент укладення цього Договору (вказана у пункті цього Договору) на сукупний розмір сплачених Лізингоодержувачем платежів по відшкодуванню (компенсації) частини вартості Майна у складі лізингових платежів за цим Договором до моменту переходу до Лізингоодержувача права власності на Майно.

Право на захист цивільних прав та інтересів встановлено ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільного права визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України, згідно якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 20 ГК України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Так, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За приписами статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Відповідно до ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Отже станом на момент звернення з позовом жодна зі сторін не звернулась до іншої з проектом договору, позивач виконав лише свій обов'язок щодо повідомлення відповідача про бажання укласти договір-купівлі продажу щодо автобусів, переданих у лізинг. Суд наголошує, що позивач не позбавлений права самостійно запропонувати відповідачу умови, на яких він має бажання укласти договір. Отже станом на момент звернення з позовом до суду між сторонами був відсутній переддоговірний спір щодо умов майбутнього договору. Лише в процесі розгляду справи, відповідачем було направлено позивачу проект договору купівлі-продажу, з умовами якого щодо ціни купівлі-продажу майна не погодився позивач.

Відповідно до ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

При зверненні до суду позивач визначив позовну вимогу, як зобов'язання укласти договір купівлі-продажу, проте не зазначив істотних умов договору, на яких він має бути укладений, як і не визначив перелік майна, що підлягає продажу тощо.

Суд зауважує, що при обранні конкретного способу захисту цивільного права особа, яка звернулася до суду за захистом, повинна враховувати характер порушеного права та можливість його захисту в обраний нею спосіб. Під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обв'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушення його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушеного права позивача та виключає можливість його захисту у такий спосіб. Отже позивачем невірно обрано спосіб захисту, оскільки, без визначення умов договору, на яких він має бути укладений, право позивача не буде захищено, що підтверджується тією обставиною, що відповідач направив позивачу умови договору, на які він не погоджується і вбачає підстав для підписання договору у визначеній відповідачем редакції. Натомість, суд не наділений повноваженнями самостійно визначати умови договору, оскільки, це обмежує свободу контрагентів, передбачену ст. 627 ЦК України.

Також суд зазначає, що у п. 18.4 договору фінансового лізингу лізингоодержувач попереджений Лізингодавцем про те що Майно буде здано Лізингодавцем у заставу на весь термін дії цього Договору.

Відповідно до ст. 546, 572 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ст. 577 ЦК України застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Автобуси, передані у лізинг були передані в заставу, про яку було повідомлено лізингоодержувача, і яка зареєстрована у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 02.10.2018, що долучений до матеріалів справи.

Отже договорами застави № 12-1 від 07.02.2008, № 406-7 від 25.01.2008 передбачено обов'язкову письмову згоду заставодержателя на відчуження предмета застава і таке відчуження можливе лише у разі виконання у повному обсязі боржником зобов'язання, що забезпечено заставою.

Виконання зобов'язання має бути підтверджено письмовим повідомленням заставодержателя.

Однак суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 586 ЦК України заставодавець має право користуватися предметом застави відповідно до його призначення, у тому числі здобувати з нього плоди та доходи, якщо інше не встановлено договором і якщо це випливає із суті застави. Заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. У разі припинення права застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов'язання заставодержатель, у володінні якого перебувало заставлене майно, зобов'язаний негайно повернути його заставодавцеві.

Суду не надано доказів того, що зобов'язання ТОВ "Богдан-Лізинг", забезпечене заставою за договорами № 12-1 від 07.02.2008, № 406-7 від 25.01.2008 виконане у повному обсязі, крім того, заставодержатель заперечує виконання боржником своїх зобов'язань. Крім того заставодержателем не надавалась згода на відчуження майна.

З огляду на вищезазначене суд відмовляє у задоволенні позову про зобов'язання відповідача виконати умови договору фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007 щодо укладення договору купівлі-продажу.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (ч. 2 ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Пунктами 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати позивача, з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача в повному обсязі та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові Комунального підприємства "Луцьке підприємство електротранспорту" (43018, Волинська область, м. Луцьк, вул.. Г. Даньшина, 1/52, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Богдан Лізинг" (04176, м. Київ, вул.. Електриків, 26, корпус 87, ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, 15, ) про зобов'язання ТОВ "Богдан Лізинг" виконати умови договору фінансового лізингу № 045/07-АВТ від 25.12.2007 в частині укладення з Комунальним підприємством "Луцьке підприємство електротранспорту" договору купівлі-продажу майна: автобусів марки "Богдан" 2007 року випуску, в кількості 41 штук, з яких автобусів "Богдан" моделі А-069.21 - 21 шт., автобусів "Богдан" моделі А-144.1 - 14 шт., автобусів "Богдан" моделі А-144.5 - 6 шт. - відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено: 19.12.2018

Суддя І.В.Усатенко