ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.12.2018                      м.Харків Справа № 905/2001/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Григор’євій М.Г., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “КИП І КО”, м.Полтава

до відповідача: Державного підприємства “Вугільна компанія “Краснолиманська”, м.Родинське, Донецька область

про стягнення 58887,64грн.

за участю представників:

від позивача: Савушкіна О.А. за дов.

від відповідача: не з’явився

Суть справи:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “КИП І КО”, м.Полтава, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача Державного підприємства “Вугільна компанія “Краснолиманська”, м.Родинське, Донецька область, про стягнення 58887,64грн., з яких: 15500,00грн. – основний борг; 35340,00грн. – штрафні санкції згідно п.6.3 договору; 580,93грн. – 3% річних; 1466,30грн. – інфляційні нарахування; 6000,41 грн. – штрафні санкції згідно ч.6 ст.231 ГК України.

Позовні вимоги обґрунтовані не виконанням відповідачем зобов'язань за договором поставки №23/05-2016 від 23.05.16р. в частині оплати отриманого товару.

Автоматичним розподілом автоматизованої системи документообігу господарського суду Донецької області сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №905/2001/18.

Ухвалою господарського суду від 01.11.18р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/2001/18; дану справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження; судове засідання призначено на 27.11.18р.

22.11.18р. через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про слухання справи за відсутності представника відповідача та відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “КИП і КО” залишити без задоволення та закрити провадження по справі.

Ухвалою господарського суду від 27.11.18р. відкладено судове засідання на 19.12.18р.

12.12.2018р. позивачем через канцелярію суду подано відповідь на відзив, за змістом якої просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

19.12.18р. позивачем надано письмові пояснення до позовної заяви.

Клопотання відповідача про закриття провадження по справі №905/2001/18 у зв’язку з тим, що відсутній предмет спору, не підлягає задоволенню, оскільки судом не встановлено

підстав, за яких ст.231 Господарського процесуального кодексу України передбачає вчинення відповідної процесуальної дії.

Представник позивача у судове засідання 19.12.18р. з’явився та наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача у судове засідання 19.12.18р. не з’явився, про місце, час та дату судового засідання був повідомлений належним чином.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов’язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, що відповідач в судові засідання не з'явився, суд вважає за необхідне розглянути спір по суті за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

23.05.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “КИП І КО” (Постачальник) та Державним підприємством “Вугільна компанія “Краснолиманська” (Покупець) укладений договір №23/05-2016, згідно п.1.1 якого Постачальник зобов’язується поставити, а Покупець зобов’язується прийняти та оплатити товар, на умовах, викладених у цьому договорі.

Найменування товару, його номенклатура, технічні характеристики вказуються в специфікаціях. Кожна специфікація з моменту її підписання є невід’ємною частиною цього договору (п.1.2 договору).

Відповідно до п.2.1 договору поставка товару здійснюється в строки та на умовах, визначених у специфікаціях.

Сторонами погоджено, що право власності на товар переходить до Покупця після підписання накладної (акта приймання-передачі), після чого товар вважається поставленим Постачальником та прийнятий Покупцем (п.2.3 договору).

Згідно п.3.1 договору ціни на товар визначаються відповідно до специфікацій.

За умов п.3.2 договору розрахунки за поставлений за цим договором товар здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на поточний банківський рахунок Постачальника в строки, обумовлені в специфікаціях.

Загальна сума договору визначається загальною сумою всіх специфікацій, що є невід’ємною частиною цього договору. У випадку відхилення кількості фактично поставленої продукції від узгодженої до поставки кількості, загальна вартість договору, змінюється пропорційно кількості фактично поставленої продукції з розрахунку її ціни, вказаної у відповідних специфікаціях до договору (п.3.3 договору).

Постачальник зобов’язується повідомляти Покупця про відвантаження товару, а також у день відвантаження надати Покупцю (його представнику) наступні документи: рахунок-фактуру на товар, податкову накладну, копії залізничних накладних та/або товаротранспортний документ. Оригінали вищевказаних документів передаються Покупцю або вказаному їм представнику «із рук в руки» (п.5.1 договору).

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2016р., а за взаєморозрахунками – до повного виконання сторонами своїх зобов’язань (п.9.1 договору).

Договір підписано представниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб.

Згідно специфікації №б/н від 23.05.2016р. до договору №23/05-2016 від 23.05.16р. сторонами узгоджено поставку товару – руд. стойка, діаметр 12-20, довжина 4 м., у кількості 1000 куб.м. у місяць, ціною 916,67 грн. за од. без ПДВ, загальною вартістю 1100004,00 грн. з ПДВ.

Відповідно до п.1 специфікації умови оплати: 100% передоплата.

Умови поставки: поставка товару здійснюється на умовах DDP (склад шахта Краснолиманська), відповідно до Правил «Інкотермс-2010» (п.2 специфікації).

Строк поставки: протягом 30 днів з моменту передоплати (п.3 специфікації).

Специфікації підписана представниками сторін договору та скріплена печатками підприємств.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання специфікації №б/н від 23.05.2016р. до договору №23/05-2016 від 23.05.16р. на підставі видаткових накладних №1 від 25.05.2016р. на суму 26400,00 грн., №3 від 27.05.2016р. на суму 30800,00 грн., №5 від 31.05.16р. на суму 28600,00 грн., №6 від 31.05.2016р. на суму 28600,00 грн., №9 від 02.06.2016р. на суму 28600,00 грн., №10 від 02.06.2016р. на суму 28600,00 грн., №11 від 07.06.2016р. на суму 28600,00 грн., №12 від 07.06.2016р. на суму 28600,00 грн., №13 від 09.06.2016р. на суму 28600,00 грн., №14 від 09.06.2016р. на суму 28600,00 грн., №17 від 15.06.2016р. на суму 28600,00 грн., №18 від 15.06.2016р. на суму 28600,00 грн., №23 від 17.06.2016р. на суму 28600,00 грн., №24 від 17.06.2016р. на суму 28600,00 грн., поставлено відповідачу товар на загальну суму 400400,00 грн., який був прийнятий представником відповідача, що підтверджується підписом останнього на відповідних накладних без зауважень та заперечень.

Наряд чи довіреність на отримання ТМЦ на ім’я представника відповідача до позовної заяви не додано, проте відсутність наряду/довіреності за наявності інших первинних документів, котрі підтверджують факт здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Аналогічні висновки містяться в постанові Вищого господарського суду України від 11.06.15р. у справі №903/679/14.

Предмет продажу означений правочином, ідентичні найменуванню товару, придбаного за наведеними видатковими накладними.

Факт отримання від позивача товару з боку відповідача за вищевказаним договором не спростований.

Як зазначає позивач, відповідач здійснив часткову оплату товару за договором №23/05-2016 від 23.05.16р. у розмірі 384900,00 грн., залишок боргу за вказаним договором становить 15500,00 грн.

Таким чином, за твердженням позивача, відповідач в порушення умов договору №23/05-2016 від 23.05.16р. та специфікації №б/н від 23.05.2016р. до нього, зобов’язання щодо оплати поставленого товару виконав не своєчасно та не в повному обсязі.

Отже, за відповідачем рахується заборгованість за вищезазначеним договором з оплати товару в загальному розмірі 15500,00 грн.

Крім суми основного боргу, позивачем на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нараховані та пред’явлені до стягнення 3% річних у розмірі 580,93 грн. та інфляційні втрати у розмірі 1466,30 грн., на підставі п.6.3 договору штрафні санкції у розмірі 35340,00 грн., на підставі ч.6 ст.231 ГК України штрафні санкції у розмірі 6000,41 грн.

Надаючи правову кваліфікацію вказаним обставинам, суд виходить з наступного:

Внаслідок укладення договору поставки №23/05-2016 від 23.05.16р. між сторонами згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Разом з тим, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як визначено положеннями ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов’язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов’язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом п.3.2 договору розрахунки за поставлений за цим договором товар здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на поточний банківський рахунок Постачальника в строки, обумовлені в специфікаціях.

Умовами п.1 специфікації №б/н від 23.05.2016р. до договору визначено 100% передоплата.

Згідно з приписами частини 2 пункту 1 ст.693 Цивільного кодексу України у разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу, тобто положення при виконанні зустрічних зобов'язань.

Так, відповідно до частини четвертої статті 538 Цивільного Кодексу України якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Факт отримання товару унеможливлює подальше здійснення його оплати в порядку попередньої оплати така оплата може бути тільки наступною.

Стаття 531 Цивільного кодексу України передбачає можливість позивача як боржника відносно обов’язку з поставки виконати своє зобов’язання достроково – діюче законодавство України та умови договору не містять обмеження такого права. В свою чергу, прийняття відповідачем дострокової поставки товару без зауважень дає підстави стверджувати про узгодження сторонами такого порядку виконання цього зобов’язання, що в силу його зустрічного характеру у розумінні ст.538 Цивільного кодексу України з розглядуваним обов’язком з оплати, обумовлює необхідність виконання відповідачем такого обов’язку.

Означений висновок суду кореспондується з приписами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України, яка регламентує подальшу оплату товару та підлягає застосуванню в даному випадку к спірним правовідносинам в силу хронологічної неможливості здійснення оплати саме як попередньої у відношенні вже здійснених до такої оплати поставок.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, за висновками суду, строк виконання грошового зобов'язання визначається за правилами статті 692 Цивільного кодексу України, тобто оплата товару за спірною накладною пов'язана з моментом його прийняття.

З огляду на викладене, відповідач остаточно повинен був розрахуватись у день прийняття товару за видаткової накладною №24 від 17.06.2016р., тобто 17.06.2016р.

Окрім того, відповідач у встановленому договором порядку не відмовився від прийняття поставлених товарів та не повідомив продавця про будь-які недоліки чи невідповідності. Будь-яких актів невідповідності з приводу поставленого товару сторони не надали.

Оплата вартості отриманого товару за вищевказаною накладною здійснена частково на суму 13100,00 грн. та прострочена заборгованість складає 15500,00 грн.

Враховуючи, наведені вище норми законодавства та встановлені судом фактичні обставини щодо отримання відповідачем товару за договором №23/05-2016 від 23.05.16р. та специфікації №б/н від 23.05.2016р. до нього згідно вищевказаної накладної у останнього виникло зобов’язання з його оплати.

Сплату вищевказаної суми заборгованості боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, контррозрахунку заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

Таким чином, відповідач свої зобов’язання за договором №23/05-2016 від 23.05.16р. щодо повної оплати поставленого товару у строки обумовлені сторонами договору не виконав, а отже прострочив виконання зобов’язання, у розумінні ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України. Доказів зворотного суду не надано.

За таких обставин, враховуючи викладене, позов в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 15500,00 грн. підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та пред’явлено до стягнення 3% річних загалом за період з 20.07.2017р. по 18.10.2018р. в загальному розмірі 580,93 грн. та інфляційні витрати загалом за період з серпень 2017р. по серпень 2018р. в загальному розмірі 1466,30 грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку, що позивачем арифметично вірно здійснено розрахунок, а визначений позивачем період нарахування не суперечить нормам чинного законодавства та умовам договору.

З наведених підстав, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в сумі 580,93 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.18р. у справу №910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

За приписами ч.2 п.3.1 п.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань” №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений відповідною Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань, суд дійшов висновку, що позивачем невірно визначений період для нарахування інфляційних нарахувань, оскільки позивачем при розрахунку не враховано індекс інфляції липня 2018р., який становив 99,3% (мала місце дефляція), а також невірно визначено індекс інфляції квітня 2018р., який становив 100,8%.

Враховуючи вищевикладене, здійснивши перерахунок інфляційних нарахувань за період серпень 2017р. - серпень 2018р., з урахуванням дефляції у липні 2018р., суд дійшов висновку, що розмір інфляційних нарахувань, який підлягає стягненню становить 1381,40грн.

Розрахунок 3% річних та інфляційних втрат судом здійснено за допомогою програмного забезпечення “Ліга Закон”.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Водночас, порушення зобов’язано є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За вимогами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді сплати неустойки. Договірна неустойка встановлюється за згодою сторін, тобто її розмір та умови застосування визначаються виключно на їх власний розсуд.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання (ч.1 ст.230 Господарського кодексу України).

У відповідності до норм ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що у випадку порушення строків оплати продукції, Покупець сплачує Продавцю штраф у розмірі 0,5% за кожен день прострочення.

Позивачем на підставі п.6.3 договору нараховано та пред’явлено до стягнення штрафні санкції, які становлять 35340,00 грн. (нарахування здійснено на суму 15500,00 грн. за період з 20.07.2017р. по 18.10.2018р.).

Проте, ст.549 Цивільного кодексу України чітко визначає кваліфікуючі ознаки пені до яких зокрема відносяться: обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання; нарахування за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, заявлена позивачем сума в розмірі 35340,00 грн. за своєю правовою природою фактично є пенею.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

За висновками суду, вказані позовні вимоги є неправомірними, враховуючи, що позивачем при нарахуванні пені порушено вимоги п.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Таким чином, нарахування пені за період з 20.07.2017р. по 18.10.2018р. є неправомірним.

З наведених підстав, вимога щодо стягнення пені на підставі п.6.3 договору не підлягає задоволенню судом.

Одночасно позивачем до стягнення заявлено 6000,41 грн. штрафних санкцій на підставі ч.6 ст.231 Господарського кодексу України (нарахування здійснено на суму 15500,00 грн. за період з 20.07.2017р. по 18.10.2018р.).

Частиною 6 ст.231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов'язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

При цьому, ч.6 ст.231 Господарського кодексу України лише встановлює порядок визначення розміру (відсотку) пені у договорі, виходячи з облікової ставки Національного банку України.

Одночасно, згідно ст.547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

У частині 2 ст.343 Господарського кодексу України прямо вказується на те, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін.

За приписом же ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Між тим, ч.6 ст.231 Господарського кодексу України, на яку посилається позивач в обґрунтування стягнення штрафних санкцій, не є такою нормою законодавства, яка встановлює обов'язок та умови сплати пені, тобто є безумовною підставою для стягнення неустойки в силу закону, а відтак не може бути застосована у даному випадку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 904/5922/17.

Відтак, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам на які посилається позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статями 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “КИП І КО”, м.Полтава, до Державного підприємства “Вугільна компанія “Краснолиманська”, м.Родинське, Донецька область, про стягнення 58887,64грн., з яких: 15500,00грн. – основний борг; 35340,00грн. – штрафні санкції згідно п.6.3 договору; 580,93грн. – 3% річних; 1466,30грн. – інфляційні нарахування; 6000,41 грн. – штрафні санкції згідно ч.6 ст.231 ГК України, задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства “Вугільна компанія “Краснолиманська” (85310, Донецька область, м.Покровськ, м.Родинське, вул.Перемоги, буд.9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “КИП І КО” (36020, Полтавська область, м.Полтава, вул.Котляревського, буд. 1/27, ) суму основного боргу у розмірі 15500,00грн., 3% річних в сумі 580,93 грн., інфляційні витрати в сумі 1381,40 грн. та судовий збір в розмірі 522,50 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

В судовому засіданні 19.12.18р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 19.12.18р.

Суддя М.О. Лейба