ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року Справа № 902/322/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Коломис В.В. , суддя Дужич С.П.

секретар судового засідання Дика А.І.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився

відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "ГАЙСИН-М'ЯСОКОМБІНАТ" на рішення господарського суду Вінницької області від 07.08.2018р. у справі №902/322/18

за позовом Фізичної особи-підприємця Коломійця Віталія Юрійовича

до Приватного підприємства "ГАЙСИН-М'ЯСОКОМБІНАТ"

про стягнення 124 795,04 грн. заборгованості згідно договору поставки

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Вінницької області 20.06.2018 надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця Коломійця Віталія Юрійовича про стягнення з приватного підприємства "ГАЙСИН-М'ЯСОКОМБІНАТ" 124795,04 грн заборгованості, нарахованої з посиланням на порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №01/03 від 01.03.2017, з яких: 98334,10 грн - основний борг, 11954,46 грн - пеня, 11238,10 грн - сума, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів, та 3% річних від суми основного боргу в розмірі 3268,38 грн.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 02.08.2018р. у справі №902/322/18 позов Фізичної особи-підприємця Коломійця Віталія Юрійовича до Приватного підприємства "ГАЙСИН-М'ЯСОКОМБІНАТ" про стягнення 124795,04 грн. заборгованості згідно договору поставки задоволено.

Стягнуто з Приватного підприємства "ГАЙСИН-М'ЯСОКОМБІНАТ" на користь фізичної особи-підприємця Коломійця Віталія Юрійовича 98 334,10 грн. основного боргу; 11 954,46 грн. - пені; 11 238,10 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів; 3268,38 грн. 3% річних та 1 871,93 грн. відшкодування судових витрат зі сплати судового збору.

В обґрунтування рішення, суд першої інстанції з посиланням на ст.ст. 11, 526, 527, 546, 549, 550, 610, 611, 612, 625, 628, 629, 655, 692, 712 ЦК України, ст.ст. 174, 193, 216, 230, 232 ГК України, п. 6.2. договору прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, відповідач Приватне підприємство "ГАЙСИН-М'ЯСОКОМБІНАТ" подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 11 954,46 грн., здійснити перерозподіл судових витрат.

Вказав, що судом першої інстанції, неправомірно винесено рішення без належного повідомлення та участі представника відповідача. Зазначає, що його не було повідомлено про відкладення розгляду справи з 02.08.2018 року на 07.08.2018 року.

Крім того, звертає увагу, що позивачем було пропущено строк позовної давності в один рік щодо нарахування пені, оскільки термін для звернення до суду із вказаною вимогою сплив 22.05.2018 року, а позов подано 14.06.2018р.

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП Коломієць Віталій Юрійович наводить свої міркування на спростування доводів скаржника.

Серед іншого, щодо нарахування пені вказує, що чинне законодавство дозволяє нарахування штрафних санкцій (в даному випадку - пені) в межах шести місячного терміну зі строком позовної давності в один рік до дня подання позову, то на дату подання позовної заяви (14 червня 2018 року) позивач частково втратив право на стягнення штрафних санкцій (пені) за весь період (в межах строків передбачених ст. 232 ГК України), у зв'язку з настанням строків позовної давності (один рік), а тому таке нарахування було здійснено з 14 червня 2017 року по 22 листопада 2017 року, в межах строків передбачених ст. 232 ГК України та ст.ст. 256-258 ЦК України.

Пеня за період з 22 травня 2017 року по 13 червня 2017 року не пред'являлась до стягнення з відповідача у зв'язку з пропущенням позивачем строків позовної давності.

Станом на 14 червня 2017 року за боржником рахувався борг (за останньою поставкою в сумі 117 334 (сто сімнадцять тисяч триста тридцять чотири) гривень 10 копійок, який частково погашений (як зазначалось вище) 22 серпня 2017 року в сумі 19 000 (дев'ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Пеня нараховувалась по 22 листопада 2017 року включно у відповідності до ст. 232 ГК України (розрахунок пені є в матеріалах справи), що узгоджується із постановою пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013р. №10.

Крім того, відповідно до норм ч. 2 ст. 625 ЦК України боржнику, який прострочив виконання грошового зобов'язання, Кредитором було нараховані інфляційні втрати в розмірі 11 238 (одинадцять тисяч двісті тридцять вісім) гривень 10 копійок та 3% річних від суми основного боргу в розмірі 3 268 (три тисячі двісті шістдесят вісім) гривень 38 копійок відповідно, нарахування яких апелянтом не оскаржуються.

Просить апеляційну скаргу ПП «ГАЙСИН М'ЯСОКОМБІНАТ» на рішення господарського суду Вінницької області у справі №902/322/18 залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Сторони не скористалися правом участі під час апеляційного перегляду справи та не забезпечили явку своїх представників у судове засідання апеляційного господарського суду, хоча про час та місце апеляційного перегляду справи повідомлялися заздалегідь та належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Таким чином, враховуючи норми ст.ст.269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін, за наявними у справі доказами.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.03.2017 між фізичною особою-підприємцем Коломійцем Віталієм Юрійовичем (постачальник) та приватним підприємством "ГАЙСИН-М'ЯСОКОМБІНАТ" (покупець) було укладено договір поставки №01/03.

Відповідно до п.1.1. договору постачальник протягом дії цього договору зобов'язується за замовленням покупця представляти та передавати у власність сільськогосподарську продукцію тваринного походження, що на далі іменується товар по договірним цінам на день поставки з додатком на додану вартість.

Згідно п.1.2. договору кількість, асортимент та вартість товару вказуються та підписуються сторонами в товаросупроводжуючих документах.

Ціна товару фіксується у видатковій накладній на момент реалізації, є остаточною і не може бути змінена (п.3.1. договору).

Згідно п.п.4.1., 4.2. договору, розрахунки за цим договором проводяться покупцем протягом 3 (трьох) банківських днів з дати поставки товару, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника. Платежі покупця за договором вважаються виконаними з моменту зарахування грошових коштів в повному обсязі загальної вартості товару на банківський рахунок постачальника.

Відповідно до п.5.2. договору, постачальник для приймання товару покупцем зобов'язаний надати документи, які зазначені в п.2.1 договору.

Згідно п.6.2. договору, постачальник за несвоєчасну поставку товару сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період нарахування пені, від суми недопоставленого чи неякісного товару за кожен день прострочення.

Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2017, а в частині зобов'язань за договором, які є не виконаними на зазначену дату - до повного виконання сторонами зобов'язань за договором.

Так, як вбачається з матеріалів справи, на протязі дії договору постачальником було здійснено п'ять поставок товару, які передбачені п.1.1. договору, а саме:

- згідно товарно-транспортної накладної №1/04 від 04.04.2017 постачальником було поставлено товар на суму 217640,40 грн (а.с.19);

- згідно товарно-транспортної накладної №2/04 від 25.04.2017 постачальником було поставлено товар на суму 91815,60 грн (а.с.20);

- згідно товарно-транспортної накладної №3/04 від 26.04.2017 постачальником було поставлено товар на суму 81141,00 грн (а.с.21);

- згідно товарно-транспортної накладної №4/04 від 27.04.2017 постачальником було поставлено товар на суму 104442,00 грн (а.с.22);

- згідно товарно-транспортної накладної №5/05 від 16.05.2017 постачальником було поставлено товар на суму 127295,10 грн (а.с.23);

Таким чином, позивачем було поставлено відповідачу товару на загальну суму 622334,10 грн. Однак, відповідачем було оплачено лише суму 524000,00 грн, що підтверджується випискою по рахунку №2 з 01.03.2017 до 15.06.2018 (а.с.24).

Таким чином, основний борг за договором поставки №01/03 від 01.03.2017 станом на 14.06.2018 складає 98334,10 грн (622334,10-524000,00=98334,10).

Також, в матеріалах справи міститься претензія б/н від 24.05.2018 (а.с.31) адресована відповідачу, якою позивач вимагав сплатити борг за поставлений товар в сумі 98334,10 грн.

Однак, відповідач відповіді на претензію не надав, розрахунків за поставлений товар не провів, що стало підставою звернення ФОП Коломійця В.Ю з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Нормами ч.1 ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом установлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору поставки від 01.03.2017 р. № 01/03.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, згідно п.п.4.1., 4.2. договору, розрахунки за цим договором проводяться покупцем протягом 3 (трьох) банківських днів з дати поставки товару, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника. Платежі покупця за договором вважаються виконаними з моменту зарахування грошових коштів в повному обсязі загальної вартості товару на банківський рахунок постачальника.

За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як убачається із матеріалів справи, поставка товару здійснювалася на підставі товарно-транспортних накладних №1/04 від 04.04.2017р. на суму 217640,40 грн; №2/04 від 25.04.2017р. на суму 91815,60 грн; №3/04 від 26.04.2017р. на суму 81141,00 грн; №4/04 від 27.04.2017р. на суму 104442,00 грн; №5/05 від 16.05.2017р. на суму 127295,10 грн, разом 622334,10 грн. Проте, відповідачем було оплачено лише суму 524000,00 грн, що підтверджується випискою по рахунку №2 з 01.03.2017р. до 15.06.2018р.

Таким чином, відповідач зі свого боку порушив зобов`язання щодо оплати поставленого товару, у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість у сумі 98334,10 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

На момент розгляду справи, як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не подано доказів щодо погашення вказаної суми заборгованості, не спростовано її розмір.

Враховуючи вищевикладене, Північно-західний апеляційний господарський суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення основного боргу в сумі 98334,10 грн.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що позивач виконав свій обов'язок щодо поставки товару своєчасно та в повному обсязі, натомість відповідач свої зобов'язання щодо оплати отриманого товару виконав частково з порушенням встановленого договором строку.

У зв'язку із чим, позивачем було нараховано пеню у розмірі 11954,46 грн, 3% річних у розмірі 3268,38 грн та інфляційні нарахування у розмірі 11238,10 грн.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання (Постанова Верховного суду України від 12.12.11р. в справі №07/238-10).

Судова колегія, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, який наданий позивачем, вважає його правильним, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 11954,46 грн.

Щодо розрахунку 3% річних, який міститься у матеріалах справи, судова колегія також вважає його правильним та арифметично вірним, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 3268,38 грн.

Щодо стягнення пені судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

В силу дії статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язань настають такі правові наслідки як сплата неустойки (штрафу, пені).

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Нормами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Таким чином, враховуючи доведеність факту неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань, позивачем правомірно нараховано пеню.

Так, згідно п.4.1. договору, розрахунки за цим договором проводяться покупцем протягом 3 (трьох) банківських днів з дати поставки товару, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника.

Як зазначалося, поставка товару відбувалася згідно видаткових накладних, зокрема за останньою накладною по якій числиться заборгованість від 16.05.2017 року, отже третій день відповідно до вказаної накладної спливає 19.05.2017р.

П. 2.5 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14 передбачено що до пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

З огляду на наведене, правильним є нарахування пені з 22.05.2017 року по 22.11.2017 року.

Разом з тим, як убачається із позовної заяви, позивач нараховує пеню за період з 14.06.2017 року по 22.11.2017 року на суму 11 954,46 грн.

Згідно із п. 1.12. постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14, зокрема визначено, що господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Таким чином, судова колегія перевіривши розрахунок пені здійсненого позивачем вважає його правильним та арифметично вірним, а тому погоджується із судом першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення пені у розмірі 11 954,46 грн.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на пропуск позивачем річного строку на заявлення позову про стягнення пені, колегія суддів вказує таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що відповідач до суду першої інстанції із заявою про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу не звертався.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

За наведених обставин, оскільки вказана заява про застосування позовної давності не розглядалася в суді першої інстанції, а тому не може бути предметом розгляду і в суді апеляційної інстанції.

Посилання скаржника на те, що він не був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду позовної заяви не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого убачається, що ухвалу суду від 25.06.2018 року про відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначення судового засідання на 02.08.2018 року на 11год. 00 хв. відповідач - ПП "ГАЙСИН-М'ЯСОКОМБІНАТ" отримав 04.07.2018 року (а.с. 37).

Разом з тим, судова колегія дослідивши матеріали справи звертає увагу скаржника, що судове засідання по даній справі відбулося 02.08.2018 року, а не 07.08.2018 року, як вказує відповідач. Вказане підтверджується протоколом судового засідання від 02.08.2018 року (а.с.41), вступною та резолютивною частиною рішення від 02.08.2018 року (а.с. 40). Зазначення у повному тексті рішення, що воно прийняте було 07.08.218 року, на думку колегії суддів відповідає нормам процесуального права, а саме ч. 5 ст. 240 ГПК України, оскільки 07.08.2018 року було складено повний текст рішення.

Враховуючи викладене, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

А тому, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 02.08.2018р. у даній справі прийняте з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "ГАЙСИН-М'ЯСОКОМБІНАТ" на рішення господарського суду Вінницької області від 07.08.2018р. у справі №902/322/18 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 07.08.2018р. у справі №902/322/18 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

4. Справу №902/322/18 повернути до господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "18" грудня 2018 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Дужич С.П.