ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"10" грудня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/2047/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф.

при секретарі судового засідання Арзуманян В. А.

розглянувши справу №916/2047/18

за позовом: Фізичної особи - підприємця Грицик Ольги Аркадіївни (65114, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1)

до Комунального підприємства "Одестранспарксервіс" ( 65039, м. Одеса, вул.. Канатна, буд. 134, код 38018133)

про визнання правочину недійсним

Представники сторін:

Від позивача:Криворучко В.О., за ордером № 363482 від 14.03.2018р.

Від відповідача: Брежицький В.Ю. за довіреністю №60/05-18 від 13.03.2018р.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Грицик Ольга Аркадіївна звернулась до господарського суду Одеської області з позовом до Комунального підприємства "Одестранспарксервіс" про визнання недійсним одностороннього правочину спямованого на припинення прав та обов'язків за договором балансоутримання місця для паркування №03/К-КР-2015/03-01 від 20.01.2015р. а саме - повідомлення №57/05-19 від 13.03.2018р. про розірвання договору.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.10.2018р. було відкрито провадження по справі №916/2047/18. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.11.2018р. підготовче провадження було закрито, розгляд справи призначено по суті в судовому засіданні.

Відповідач 23.10.2018р. за вх.ГСОО №21671/18 надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими безпідставними та просить суд в задоволені позову відмовити повністю.

При цьому в обґрунтування заперечень зазначає, що Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради є уповноваженим органом з питань дотримання вимог чинного законодавства України у сфері благоустрою населених пунктів у місті Одесі. Враховуючи те, що обстеження спеціально відведеної автостоянки проводилось уповноваженими органами з дотримання вимог чинного законодавства України у сфері благоустрою населених пунктів (Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради) та виявлені порушення свідчили про неналежне виконання позивачем пп.2.3 Договору відповідачем було прийнято рішення про розірвання договору №03/К-КР-2015/03-01 балансоутримання місць паркування від 20.01.2015р. шляхом направлення позивачу відповідного повідомлення.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.2015р. між Комунальним підприємством "Одестранспарксервіс" (Уповноважена особа) та Фізичною особою - підприємцем Грицик Ольгою Аркадіївною (Оператор) був укладений договір балансоутримання місць для паркування №03/К-КР-2015/03-01, відповідно до якого уповноважена особа надає право оператору організовувати та провадити діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на місцях для паркування (спеціально відведена автостоянка) загальною площею 900 м2, що розташовані за адресою: вул. Левітана, 34.

Відповідно до п.1.2. договору Оператор здійснює обслуговування (експлуатацію) місць для паркування з метою надання послуг паркування та перерахування збору за місця для паркування транспортних засобів у розмірі та порядку, передбаченому розділом 3 цього договору "Розмір і порядок розрахунків".

Уповноважена особа зобов'язана надати право Оператору організовувати та провадити діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на місцях для паркування; здійснювати нагляд (моніторинг) за обслуговуванням (експлуатацією) місць для паркування; затверджувати розрахунок збору за місця за паркування транспортних засобів (п. 2.1.1., 2.1.2, 2.1.3. Договору).

Уповноважена особа має право з метою перевірки виконання умов договору у будь який час доби здійснювати перевірки та, у разі виявлення порушень, складати відповідний акт (п. 2.2.1. Договору).

Згідно п.2.3 договору Оператор зобов'язаний: забезпечити своєчасне та повне перерахування збору за місця паркування транспортних засобів, передбаченого умовами договору; здійснювати облаштування місць для паркування дорожніми знаками, наносити розмітку відповідно до затвердженої схеми розміщення майданчика для паркування; забезпечити безоплатне паркування транспортних засобів, передбачених ст.30 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні"; забезпечувати безпеку дорожнього руху на місцях паркування, згідно із затвердженою схемою розташування майданчику, дотримання правил екологічної безпеки, санітарних норм відповідно до умов договору; використовувати місця для паркування за цільовим призначенням; забезпечити місця для паркування належними правовстановлюючими документами; забезпечити належний санітарний стан місць для паркування прилеглої території на відстані 10 метрів згідно п.3.2.6 Правил благоустрою м. Одеси.

Відповідно до п.3.2 договору Оператор перераховує збір за місця для паркування транспортних засобів у повному обсязі до 30 числа (включно) кожного місяця (у лютому до 28 (29) включно) на розрахунковий рахунок Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області.

Термін дії договору визначається на період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. (п.6.1. договору). Додатковою угодою 1/18 від 05.01.2018р. п.6.1 був викладений в наступній редакції: "Термін дії договору визначається на період з 01.01.2015р. по 31.12.2018р.".

Договір може бути розірвано в односторонньому порядку за вимогою Уповноваженої особи у разі неналежного виконання Оператором п. 2.3, 3.2. цього договору шляхом відповідного письмового повідомлення. Договір вважається розірваним з моменту отримання Оператором повідомлення (п.6.4. договору).

13.03.2018р. на адресу ФОП Грицик О.А. від КП "Одестранспарксервіс" надійшло повідомлення №57/05-19 від 13.03.2018р. про розірвання договору, в порядку п.6.4 договору з підстав незабезпечення належного технічного стану автостоянки, яке полягає в нездійсненні облаштування місць для паркування дорожніми знаками, радіуси заокруглень в місці сполучення місцевого проїзду з проїжджою частиною вул.. Левітана не відповідають умовам погодження; обмежений рух пішоходів по прилеглій території вздовж будинку №34, у зв'язку з тим, що відсутній тротуар, відокремлений від проїздів та проїжджої частини, на схемі визначено, що один ряд автомобілів повинен розміщуватися вздовж тротуару, що не відповідає дійсності.

Позивач вказує, що підставою для надсилання повідомлення про розірвання договору став лист Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради від 09.02.2018р. №01.1-17/103, згідно якого В.о. директора департаменту повідомив В.о. директора КП "Одестранспарксервіс", що при обстеження тимчасовою автомобільної проковки по вул.. Левітана, 34 в рамках відпрацювання звернення, яке надійшло до "Єдиного центру звернень громадян м. Одеси" від 20.09.2017р. №34-М1-29257, щодо демонтажу засобів примусового обмеження руху (паркувальних замків), спеціалістами Департаментом зафіксовані вищенаведені порушення, та запропоновано КП "Одестранспарксервіс" провести перевірку тимчасової парковки по вул.. Левітана, 34 на предмет дотримання умов договору балансоутримання місць для паркування та, у разі виявлених порушень, вжити відповідних заходів реагування.

В той же час, як зазначає позивач, відповідачем жодних перевірок не проводилось, акти щодо неналежного невиконання позивачем пункту 2.3, 3.2 договору не складались. Перевірка проведена Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради булоа проведена з порушенням норм чинного законодавства.

Отже, позивач вважає, що відповідне повідомлення про розірвання договору не ґрунтується на положеннях Закону, суперечить вимога договору, порушує його права та інтереси, що і стало підставою для звернення останнього з відповідним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

При цьому, суд вказує, що виключне право на визначення предмету та підстави позову належить позивачу, натомість суд, вирішуючи спір, повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги ФОП Грицак О.А. направлені на захист прав наданих їй договором балансоутримання місць для паркування №03/К-КР-2015/03-01 від 20.01.2015р. порушення яких виразилось в складанні та надсиланні відповідачем повідомлення №57/05-19 від 13.03.2018р. про розірвання договору.

При чому підставою відповідного позову стало невідповідністю оскаржуваного повідомлення КП "Одестранспарксервіс" №57/05-19 від 13.03.2018р. про розірвання договору умовам договору та нормам чинного законодавства.

В силу статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

З аналізу вищенаведених норм можна дійти висновку, що односторонне розірвання договору шляхом направлення повідомлення №57/05-19 від 13.03.2018р. - є одностороннім правочином, спрямованим на припинення прав та обов'язків за договором балансоутримання місць для паркування №03/К-КР-2015/03-01 від 20.01.2015р.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як зазначено в пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Слід зазначити, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України). Договір є обов'язковим для його виконання сторонами. (ст.629 ЦК України).

Пунктом 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, який кореспондується з п. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

За змістом наведеної норми за загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Як вбачається з договору №03/К-КР-2015/03-01 від 20.01.2015р. у п.6.4 сторони дійшли згоди щодо можливості розірвання договору уповноваженою особою в односторонньому порядку у разі неналежного виконання ФОП Грицик О.А. п.п. 2.3, 3.2. цього договору.

При цьому, проаналізувавши зміст ст.236 ГК України, суд вважає, що за своєю суттю передбачена договором можливість розірвання останнього в односторонньому порядку у зв'язку із невиконанням зобов'язання іншою стороною є оперативно-господарською санкцією.

Відповідно до статті 237 Господарського кодексу України, підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов'язання другою стороною.

Як встановлено судом, згідно з умовами договору від 20.01.2015р. на оператора - ФОП Грицик О.А. покладено обов'язок щодо забезпечення своєчасного та повного перерахування збору за місця паркування транспортних засобів, передбаченого умовами договору; здійснення облаштування місць для паркування дорожніми знаками, нанесення розмітки відповідно до затвердженої схеми розміщення майданчика для паркування; забезпечення безоплатного паркування транспортних засобів, передбаченого ст.30 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні"; забезпечення безпеки дорожнього руху на місцях паркування, згідно із затвердженою схемою розташування майданчику, дотримання правил екологічної безпеки, санітарних норм відповідно до умов договору; використання місць для паркування за цільовим призначенням; забезпечення місця для паркування належними правовстановлюючими документами; забезпечення належний санітарний стан місць для паркування прилеглої території на відстані 10 метрів згідно п.3.2.6 Правил благоустрою м. Одеси.

При цьому, суд зазначає, що право на розірвання договору в односторонньому порядку за змістом імперативних положень ст. 651 Цивільного кодексу України означає, що останній може бути розірвано у разі істотного порушення договору іншою стороною.

Натомість, істотним порушенням є таке порушення, внаслідок якого завдано шкоди іншій стороні, тобто інша сторона була в значній мірі позбавлена того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Як вбачається з надісланого відповідачем повідомлення №57/05-19 від 13.03.2018р. про розірвання договору, підставою для надсилання відповідного повідомлення про розірвання договору слугували виявлені в процесі перевірки порушення, а саме: дорожні знаки встановлено з порушенням погодженої схем, відсутній знак "Спосіб постановки транспортного засобу", радіуси заокруглень в місці сполучення місцевого проїзду з проїжджою частиною вул.. Левітана не відповідають умовам погодження; обмежений рух пішоходів по прилеглій території вздовж будинку №34, у зв'язку з тим, що відсутній тротуар, відокремлений від проїздів та проїжджої частини, на схемі визначено, що один ряд автомобілів повинен розміщуватися вздовж тротуару, що не відповідає дійсності.

Зазначені порушення зафіксовані в листі Департамента муніципальної безпеки Одеської міської ради від 09.02.2018р. №01.1-17/103, згідно якого В.о. директора департаменту повідомив В.о. директора КП "Одестранспарксервіс", що при обстеження тимчасовою автомобільної проковки по вул.. Левітана, 34 в рамках відпрацювання звернення, яке надійшло до "Єдиного центру звернень громадян м. Одеси" від 20.09.2017р. №34-М1-29257, щодо демонтажу засобів примусового обмеження руху (паркувальних замків), спеціалістами Департаментом зафіксовані вищенаведені порушення, та запропоновано КП "Одестранспарксервіс" провести перевірку тимчасової парковки по вул.. Левітана, 34 на предмет дотримання умов договору балансоутримання місць для паркування та, у разі виявлених порушень, вжити відповідних заходів реагування.

В той же час, зазначений лист Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради від 09.02.2018р. №01.1-17/103 не є належним доказом, що підтверджує невиконання п.2.3 , 3.2 договору, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 2.2.1 Положення про Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 14.12.2017р. №2728-VII Департамент проводить перевірки території міста на предмет дотримання усіма суб'єктами вимог Закону України "Про благоустрій населених пунктів", Правил благоустрою території міста Одеси, інших нормативних-правових актів, що регулюють відносити у сфері благоустрою населених пунктів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища; заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради є структурним підрозділом Одеської міської ради з певними делегованими повноваженнями в тому числі і щодо проведення перевірок.

Стаття 6 Закону містить вичерпний перелік підстав для здійснення позапланових заходів. Проведення позапланових заходів з інших підстав, крім передбачених цією статтею, забороняється, крім позапланових заходів, передбачених ч. 4 ст. 2 цього Закону

Згідно з п. 3 ст. 6 Закону суб'єкт господарювання повинен ознайомитися з підставою проведення позапланового заходу з наданням йому копії відповідного посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Абзацом 2 частиною 5 статті 7 Закону передбачено, що посадова особа органу державного нагляду (контролю) без посвідчення (направлення) на здійснення заходу та службового посвідчення не має права здійснювати державний нагляд (контроль) суб'єкта господарювання.

В той же час, як встановлено судом Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради жодного посвідчення (направлення ) на проведення перевірки з зазначенням підстав її проведенню позивачу не надавалось.

Відповідно до ч. 6 стаття 7 Закону, за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю) складає акт, який повинен містити такі відомості: дату складення акта; тип заходу (плановий або позаплановий); форма заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд тощо); предмет державного нагляду (контролю); найменування органу державного нагляду (контролю), а також посаду, прізвище, ім'я та по батькові посадової особи, яка здійснила захід; найменування юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснювався захід.

Один примірник акта вручається керівнику чи уповноваженій особі суб'єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі в останній день заходу державного нагляду (контролю), а другий зберігається в органі державного нагляду (контролю).

На підставі акта, складеного за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) за наявності підстав для повного або часткового зупинення виробництва (виготовлення), реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг звертається у порядку та строки, встановлені законом, з відповідним позовом до адміністративного суду. У разі необхідності вжиття інших заходів реагування орган державного нагляду (контролю) протягом п'яти робочих днів з дня завершення здійснення заходу державного нагляду (контролю) складає припис, розпорядження, інший розпорядчий документ щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу.

Крім того, відповідно п.п. 4.1.7 Положення про Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 14.12.2017р. №2728-VII Департамент має право складати протоколи про адміністративне правопорушення, видавати приписи щодо усунення порушення в межах компетенції Департаменту.

Більш того, обов'язок Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради складати припис щодо усунення порушення, передбачений також Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради №225 від 29.06.2017р. "Про заходи з демонтажу огорож, юніпаркерів, засобів примусового обмеження швидкості, технічних засобів регулювання дорожнього руху, бетонних блоків, шлагбаумів, що погрішають експлуатаційні характеристики вулично-дорожньої мережі і заважають нормальному руху пішоходів та транспорту на території міста Одеси".

В той же час, як встановлено судом, Департаментом муніципальної безпеки Одеської міської ради після здійснення перевірки ФОП Грицик О.А. жодних актів та приписів по факту виявлених порушень не виносилось та не складалось. Відповідний факт відповідачем не заперечується.

Таким чином лист Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради від 09.02.2018р. №01.1-17/103 стосовно обстеження тимчасової автомобільної парковки по вул.. Левітана, 24 на предмет дотримання "Правил Благоустрою території міста Одеси" не може бути підставою для винесення відповідачем повідомлення про розірвання договору оскільки був складений внаслідок перевірки, проведеної з порушення діючого законодавства, та як наслідок прийняттям необґрунтованого рішення Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради за результатами такої перевірки.

Суд вважає за необхідне окремо наголосити, що загальними засадами цивільного законодавства, зазначеними в п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, є справедливість, добросовісність та розумність.

Принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору.

Один із проявів цього принципу містить класичне правило добросовісності в договірних зобов'язаннях, згідно з яким боржник несе обов'язок виконати зобов'язання добросовісно, з урахуванням звичаїв цивільного обороту.

Закріплений вітчизняним законодавцем принцип справедливості, добросовісності і розумності має визнаватися не сукупністю трьох принципів, а єдиним принципом, який проявляється в єдності взаємопов'язаних трьох складових. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту.

Зміст добросовісності (bona fideаs) виражається через поняття "розумність і справедливість", що виконує, зокрема, обмежувальну функцію.

Так, згідно з обмежувальною функцією добросовісності, правило, обов'язкове для сторін, не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості.

Отже, добросовісність може за певних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених сторонами.

У зв'язку з цим всі правила, які створюються сторонами чи законом, підпадають під контроль судів для того, щоб вирішити, чи не призведе їх застосування в конкретній справі до несправедливих результатів.

Проаналізувавши з підстав добросовісності, справедливості та розумності наведені у повідомленні порушення, враховуючи відсутність належного їх підтвердження, суд вважає, що правочин щодо застосування оперативно-господарської санкції у вигляді одностороннього розірвання договору не відповідає вищенаведеним законодавчим нормам, зокрема ст.651 ЦК України, ст.237 ГК України тощо.

Крім того, суд також вказує на те, що повідомлення про дострокове розірвання договору має містити посилання на конкретну обставину, що вказує на порушення іншою стороною своїх зобов'язань за договором. Така підстава повинна бути очевидною та обґрунтованою, тобто такою, що підтверджена відповідними документами, які фіксують певні порушення.

Як зазначалось вище листом від 09.02.2018р. №01.1-17/103 Департаментом було запропоновано КП "Одестранспарксервіс" провести перевірку тимчасової парковки по вул.. Левітана, 34 на предмет дотримання умов договору балансоутримання місць для паркування та, у разі виявлених порушень, вжити відповідних заходів реагування. Право на проведення перевірки виконання умов договору та складання акту у разі виявлення порушення передбачено, також пп.2.2.1 договору.

В той же час, жодних перевірок та складання актів по факту виявлених Департаментом порушень з бору ФОП Грицик О.А., КП "Одестранспарксервіс" здійснено не було, а повідомлення про розірвання було направлено позивачу лише на підставі вищезазначеного листа Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради.

При цьому суд зазанчає, реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

В цих нормах передбачається певна низка заходів, за допомогою яких потерпіла особа забезпечує реалізацію права на захист свого порушеного права чи інтересу, які в сукупності своїй утворюють відповідний правовий механізм захисту прав особи, який міститься в кожній галузі права.

Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Умовами ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У п.145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того,

Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов'язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже з урахування наведеного вище, приймаючи до уваги відсутність належних та допустимих доказів які б підтверджувати та фіксували, відповідно до приписів чинного законодавства, факти порушення ФОП Грицик О.А умов договору, а саме пунктів 2.3., 3.2, встановлення судом невідповідність зазначеного повідомлення положенням чинного законодавства, позовні вимоги ФОП Грицик О.А щодо визнання недійсним одностороннього правочину спрямованого на припинення прав та обов'язків за договором балансоутримання місця для паркування №03/К-КР-2015/03-01 від 20.01.2015р., а саме повідомлення №57/05-19 від 13.03.2018р. про розірвання договору є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заперечення відповідача до уваги судом не приймаються оскільки спростовуються наявним в матеріалах справи доказами та встановленим встановленими під час розгляду справи обставинами.

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Грицик Ольги Аркадіївни є обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими докази, в зв'язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

1. Позов Фізичної особи - підприємця Грицик Ольги Аркадіївни (65114, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) до Комунального підприємства "Одестранспарксервіс" (65039, м. Одеса, вул.. Канатна, буд. 134, код 38018133) про визнання правочину недійсним - задовольнити повністю.

2 Визнати недійсним односторонній правочин спрямований на припинення прав та обов'язків за договором балансоутримання місця для паркування №03/К-КР-2015/03-01 від 20.01.2015р., а саме повідомлення №57/05-19 від 13.03.2018р. про розірвання договору.

3.Стягнути з Комунального підприємства "Одестранспарксервіс" ( 65039, м. Одеса, вул.. Канатна, буд. 134, код 38018133) на користь Фізичної особи - підприємця Грицик Ольги Аркадіївни (65114, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762(одна тисяча сімсот шістдесят дві)грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 20 грудня 2018 р.

Суддя К.Ф. Погребна