РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2018 м. Київ Справа № 910/10544/18

За позовом: публічного акціонерного товариства "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ХРЕЩАТИК";

до: товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІНВЕСТ-ПРОЕКТ";

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

1) ОСОБА_1;

2) ОСОБА_2;

про: визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Суддя Балац С.В.

Секретар судового засідання Кучерява О.М.

Представники:

позивача: ОСОБА_3;

відповідача: ОСОБА_4;

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

1) ОСОБА_5;

2) ОСОБА_5

С У Т Ь С П О Р У :

Публічне акціонерне товариство "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ХРЕЩАТИК" (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІНВЕСТ-ПРОЕКТ" (далі - відповідач) про визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Позовні вимоги мотивовані тим, що правочин позивача про припинення зобов'язань за кредитним договором від 24.12.2013 № 56-47/1-13 шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, вчинений на підставі заяви від 01.04.2016 № 37 підлягає визнанню судом недійсним, оскільки договори банківського вкладу є нікчемними на підставі статті 1059 Цивільного кодексу України та не створили жодних зобов'язань для сторін.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.08.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/10544/18 та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку (за правилами) загального позовного провадження. Підготовче засідання призначене на 10.09.2018.

Відповідач скориставшись своїм правом, наданим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив повністю з таких підстав: позивач не зазначив підстав, з яких односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог повинен бути визнаний недійсним; обставини, пов'язані з наявністю умов, за яких зарахування однорідних вимог за заявою відповідача є можливим, встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили; позивачем не доведено наявність обставин нікчемності правочину із зарахування однорідних зустрічних вимог, передбачених ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

До господарського суду надійшло клопотання відповідача про залучення до участі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

До господарського суду надійшло клопотання позивача про витребування доказів у відповідача та ОСОБА_1 а саме: належним чином завірені та в читабельному вигляді копії договорів банківського вкладу від 08.11.2013 № 222D-439476 та від 07.11.2013 № 222D-438868.

В підготовчому засіданні 10.09.2018 суд на місці ухвалив:

- відхилити клопотання про залучення фонду гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, з тієї підстави, що рішення з даного спору не вплине на його права або обов'язки щодо однієї з сторін;

- залучити до участі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якості третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача;

- відкласти підготовче засідання 24.09.2018.

До господарського суду надійшло клопотання позивача про призначення у даній справі економічної експертизи.

До господарського суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в якіх останні вказали про спроби позивача переоцінити обставини, які встановлені рішеннями суду.

В підготовчому засіданні 24.09.2018 суд на місці ухвалив:

- відхилити клопотання про витребування доказів, оскільки заявлене клопотання не відповідає вимогам статті 81 Господарського процесуального кодексу України;

- відхилити клопотання про призначення у справі судової експертизи, оскільки заявлене клопотання не відповідає вимогам статті 99 Господарського процесуального кодексу України;

- продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів;

- оголосити перерву в підготовчому засіданні до 17.10.2018.

До господарського суду надійшло клопотання фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про залучення останнього до участі у справі в якості третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалами-повідомленнями від 12.11.2018 сторони процесу повідомлені про призначення підготовчого засідання до 28.11.2018.

До господарського суду надійшло клопотання позивача про витребування доказів у відповідача та ОСОБА_1, а саме:

- у відповідача та ОСОБА_1 - оригінал первинного платіжного документу - платіжного доручення або квитанції (другий примірник прибуткового касового ордера) про внесення грошових коштів на депозитний рахунок відповідно до умов договору банківського вкладу від 08.11.2013 № 222D-439476;

- у відповідача та ОСОБА_2 - оригінали первинного платіжного документу - платіжного доручення або квитанції (другий примірник прибуткового касового ордера) про внесення грошових коштів на депозитний рахунок відповідно до умов договору банківського вкладу від 07.11.2013 № 222D-438868.

В підготовчому засіданні 28.11.2018 суд на місці ухвалив:

- відхилити клопотання про залучення фонду гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, з тієї підстави, що рішення з даного спору не вплине на його права або обов'язки щодо однієї з сторін;

- відхилити клопотання позивача про витребування доказів, оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а зазначені в клопотанні докази можуть довести обставини на які посилаються відповідач та треті особи;

- закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 17.12.2018.

В судовому засіданні 17.12.2018 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних представників сторін по суті даного спору та дослідивши наявні у матеріалах даної справи докази, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В:

Між позивачем, (Банк), та відповідачем, як позичальником, укладений кредитний договір від 24.12.2013 № 56-47/1-13 (далі - Кредитний договір), відповідно до предмету якого позивач надає відповідачу в порядку, передбаченому договором, кредит у формі відновлювальної кредитної лінії в сумі 54.500.000,00 грн. на 36 місяців терміном повернення до 23.12.2016 включно.

Кредит надається відповідачу для поповнення обігових коштів (п. 1.3. Кредитного договору).

Згідно з п. 4.6. Кредитного договору відповідач має право достроково погашати кредит, проценти за користування ним, комісії передбачені цим Договором попередньо повідомивши позивача за 2 (два) банківських дні. Сума, яка достроково надійшла для погашення кредитної заборгованості буде врахована для погашення найближчих платежів Графіка погашення кредиту, процентів.

Між відповідачем, як банком, та ОСОБА_1, як вкладником, укладено договір банківського вкладу від 08.11.2013 № 222D-439476 на суму 6.000.000,00 дол. США;

Між відповідачем, як банком, та ОСОБА_2, як вкладником, укладено договір банківського вкладу від 07.11.2013 № 222D-438868 на суму 2.000.000,00 дол. США.

Між відповідачем та ОСОБА_1 був укладений Договір № ВПВ-01/12-01/15 про відступлення права вимоги від 12.01.2015, відповідно до якого відповідач набув право вимоги до позивача за Договором № 222D-439476 від 08.11.2013 банківського вкладу "До дня заощаджень" в доларах США із щомісячним приєднанням (капіталізацією) процентів до суми вкладу (400 днів), що був укладений між позивачем та ОСОБА_1

Згідно з пунктом 1.2 Договору № ВПВ-01/12-01/15 про відступлення права вимоги від 12.01.2015, відповідач одержав право вимагати від позивача належного виконання зобов'язань за Договором банківського вкладу на суму 1.680.000 доларів США, зокрема: право вимагати від позивача повернення коштів, використовувати кошти для зарахування зустрічних однорідних вимог з боржником, інші права передбачені чинним законодавством України.

Згідно пункту 1.4 Договору про відступлення права вимоги моментом переходу права вимоги до відповідача вважається момент підписання Договору.

Між відповідачем та ОСОБА_2 був укладений Договір № ВПВ-02/12-01/15 про відступлення права вимоги від 12.01.2015, відповідно до якого відповідач набув право вимоги до позивача за Договором № 222D-438868 від 07.11.2013 банківського вкладу "До дня заощаджень" в доларах США із щомісячним приєднанням (капіталізацією) процентів до суми вкладу (400 днів), що був укладений між позивачем та ОСОБА_2

Згідно з пунктом 1.2 Договору № ВПВ-02/12-01/15 про відступлення права вимоги від 12.01.2015, відповідач одержав право вимагати від позивача належного виконання зобов'язань за Договором банківського вкладу на суму 2.000.000 доларів США, зокрема: право вимагати від повернення коштів, використовувати кошти для зарахування зустрічних однорідних вимог з боржником, інші права передбачені чинним законодавством України.

Згідно пункту 1.4 Договору про відступлення права вимоги моментом переходу права вимоги до відповідача вважається момент підписання Договору.

Заборгованість за Договором № 222D-439476 від 08.11.2013 банківського вкладу присуджена до стягнення з позивача рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.08.2014 у справі № 761/17853/14-ц.

Заборгованість за Договором № 222D-438868 від 07.11.2013 банківського вкладу присуджена до стягнення з позивача рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.08.2014 у справі № 761/17909/14-ц.

Відповідач, 01.04.2016 звернувся до позивача із заявою від 01.04.2016 № 37 про зарахування зустрічних однорідних вимог, в якій повідомив позивача про припинення зобов'язань відповідача за Кредитним договором на суму 3.678.343,41 доларів США шляхом зарахування вимог відповідача до позивача за Договором банківського вкладу № 222D-439476 від 08.11.2013, Договором банківського вкладу № 222D-438868 від 07.11.2013 на суму 3.678.343,41 доларів США (далі - Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог).

Отримання відповідачем Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог підтверджується штампом позивача про її отримання 01.04.2016.

Позивач вказує, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.08.2014 у справі № 761/17853/14-ц та від 27.08.2014 у справі № 761/17909/14-ц не створили нового зобов'язання, оскільки первинно ґрунтуються на зобов'язанні позивача, як боржника погасити заборгованість за депозитними договорами перед вкладником. Тобто права та обов'язки первинно випливають з рішення суду , якщо до його прийняття зазначені права та обов'язки ще не виникли (не існували), а виникли саме у зв'язку із прийняттям судового рішення.

За твердженнями позивача, сам факт винесення рішень Шевченківського районного суду м. Києва не впливає на можливість віднесення договорів банківського вкладу до нікчемних (недійсних в силу закону) чи до оспорюваних, якщо при винесенні рішення суд виходив з презумпції правомірності договорів банківського вкладу.

Відповідно до висновку судової економічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз від 03.10.2017 № 1449:

- депозитні договори виготовлені поза межами системи банку;

- договори ніколи не обліковувалися на рахунках банку та його балансі;

- вкладні рахунки не відкривалися;

- грошові кошти у доларах США до банку не надходили;

- відсутні касові документи (прибуткові касові ордери), оформлення яких передбачене п. 2.3 "Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні", затвердженої постановою правління НБУ від 01.06.2011 № 174;

- з поточного рахунку грошові кошти на вкладні рахунки також не перераховувались.

Таким чином позивач стверджує, що оскільки докази існування та внесення грошових коштів у вигляді вкладу відсутні, укладені договори банківського вкладу (від 08.11.2013 № 222D-439476 на суму 6.000.000,00 дол. США та від 07.11.2013 № 222D-438868 на суму 2.000.000,00 дол. США) є нікчемними на підставі статті 1059 Цивільного кодексу України.

Внаслідок нікчемності договорів банківського вкладу є недійсним правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки за відсутності зобов'язань за нікчемними договорами банківського вкладу, неіснуючі права вимоги до позивача не могли відступатися, а фактично відступлена неіснуюча вимога.

Також позивач вказує, що додатковою підставою для недійсності правочину є порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідно до якого правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна. Крім того, учасники правочинів є пов'язаними з позивачем особами.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. До таких умов відносяться: законність змісту правочину, наявність в особи, яка його вчиняє, необхідного обсягу цивільної дієздатності, вільне волевиявлення учасника правочину, відповідність форми вчинення правочину вимогам закону, певна спрямованість правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, визначеними законом, а тому слід встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Таким чином, підставою для визнання правочину недійсним є недодержання стороною чи сторонами вимог закону в момент укладення правочину.

Приписами статті 1059 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.08.2014 у справі № 761/17853/14-ц, яке набрало законної сили, зокрема, встановлено: 08.11.2013 між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ХРЕЩАТИК" було укладено договір банківського вкладу № 222D-439476 в доларах США із щомісячним приєднанням процентів до суми вкладу (400) днів, на суму 6000000 доларів США терміном до 12.12.2014; дані обставини підтверджуються копією заяви про перерахування коштів на депозитний вклад в сумі 6000000 мільйонів доларів США та копією виписки по особовому рахунку.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.08.2014 у справі № 761/17909/14-ц, яке набрало законної сили, зокрема, встановлено: 07.11.2013 між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ХРЕЩАТИК" було укладено договір банківського вкладу № 222D-438868 в доларах США із щомісячним приєднанням процентів до суми вкладу (400 днів), на суму 2000000 доларів США терміном до 12.12.2014; дані обставини підтверджуються копією заяви про перерахування коштів на депозитний вклад в сумі 2000000 мільйонів доларів США та копією виписки по особовому рахунку.

Приписами частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином вказаними вище рішеннями Шевченківського районного суду м. Києва встановлений факт здійснення третіми особами перерахування грошових коштів за договорами банківського вкладу на користь позивача, що виключає можливість застосування до таких договорів приписів статті 1059 Цивільного кодексу України в частині визнання таких договорів нікчемними.

Крім того, висновок судової економічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз від 03.10.2017 № 1449 був предметом вирішення питання про перегляд рішень Шевченківського районного суду м. Києва від 04.08.2014 у справі № 761/17853/14-ц та від 27.08.2014 у справі № 761/17909/14-ц, за результатами якого Шевченківським районним судом м. Києва винесені ухвали від 03.11.207 № 761/17853/14-ц та від 19.11.2017 № 761/17909/14-ц, якими заяви уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію позивача про перегляд зазначених рішень за нововиявленими обставинами залишені без задоволення.

Вказаними ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва, зокрема, встановлено: "щодо прийнятого судом від представника заявника в судовому засіданні письмового пояснення разом з висновком судової економічної експертизи від 03.10.2017 № 1449 то суд не може взяти його до уваги так як він був виготовлений не у цій цивільній справі, а у незавершеному кримінальному провадженні та з огляду на дату проведення експертизи про зроблені у ньому висновки не було відомо суду, що вирішив справу у 2014 році, але повинно було бути відомо заявникові на час розгляду справи як банківській установі. Вказаний висновок є новим доказом саме в рамках кримінального провадження, а тому не може бути підставою для перегляду судового рішення у цій справі у зв'язку з нововиявленими обставинами".

Таким чином, судом відхилені посилання позивача на висновок судової економічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз від 03.10.2017 № 1449, оскільки як встановлено судом, вказаний висновок є доказом саме в рамках кримінального провадження та рішення Шевченківського районного суду м. Києва набрали законної сили і оскаржені не були.

Відповідно до п.п. 1, 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк уклав правочин (в тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Водночас, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність підстав нікчемності правочину, передбачених вказаними нормами, а саме: яке саме майно банк повністю безкоштовно здійснив відчуження та на яких підставах, який саме правочин здійснив банк з пов'язаними особами, яким вимогам закону не відповідає правочин з пов'язаними особами.

Доводи відповідача в частині того, що позивач перебуває в стані ліквідації, а отже застосовується норма Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" судом відхилені, оскільки зарахування зустрічних однорідних вимог відбулося 01.04.2016, тобто до запровадження у позивача тимчасової адміністрації постановою правління НБУ від 05.04.2016 р. № 234 та прийняття рішенням виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.04.2016 № 463 про початок з 05.04.2016 процедури виведення позивача з ринку та запровадження тимчасової адміністрації.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 03.08.2016 р. у справі № 906/98/16.

Статтею 601 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень статті 601 Цивільного кодексу України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною; випадки, коли залік зустрічних однорідних вимог не допускається, визначені положеннями статті 602 Цивільного кодексу України. При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог, в момент направлення такої заяви іншій стороні у зобов'язанні.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є однією з форм припинення зобов'язання, внаслідок якого має місце індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора за рахунок майна/коштів боржника.

Зарахування можливе за наявності таких умов:

зустрічність вимог - одночасна участь сторін у двох зобов'язаннях і при цьому кредитор за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні;

- однорідність вимог (гроші, однорідні речі);

- настання строку виконання зобов'язання або визначення строку моментом запитання, або щоб термін виконання не був вказаний взагалі, тобто виконання можна було вимагати в будь-який момент;

- ясність вимог - відсутність спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання;

- звернення з заявою однієї сторони до іншої.

Разом з тим, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 603 ЦК України у разі заміни кредитора зарахування проводиться, якщо вимога виникла на підставі, що існувала на момент одержання боржником письмового повідомлення про заміну кредитора, і строк вимоги настав до його одержання або цей строк не встановлений чи визначений моментом пред'явлення вимоги.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора, зарахування проводиться, якщо вимога виникла на підставі, що існувала на момент пред'явлення боржникові вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Вираження грошового зобов`язання у різних валютах та відповідний валютний курс, що являється виразом ціни грошової одиниці однієї країни в грошових одиницях, не змінюють самої суті грошового зобов`язання.

За таких обставин суд вважає, що зобов`язання відповідача за Кредитним договором та зобов`язання позивача за договором банківського вкладу є зустрічними та однорідними (грошовими).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.08.2014 у справі № 761/17853/14-ц встановлено, що ОСОБА_1 02.04.2014 звернувся до позивача з вимогою про дострокове повернення вкладу за Договором банківського вкладу № 222D-439476 від 08.11.2013.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.08.2014 у справі № 761/17909/14-ц встановлено, що ОСОБА_2 02.04.2014 звернулась до позивача з вимогою про дострокове повернення вкладу за Договором банківського вкладу № 222D-438868 від 07.11.2013.

Відтак, вказаними судовими рішеннями було встановлено, що строк виконання зобов'язань за договорами банківського вкладу настав.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що при вчинені правочину з заліку зустрічних однорідних вимог відповідачем дотримано встановлені ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України умови для зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме - настання строку виконання зобов'язання. Крім того, під час вчинення заяви про зарахування відповідачем було враховано умови Кредитного договору та договорів банківського вкладу у зв'язку з чим він просив банк здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог за договорами банківського вкладу, за якими до нього перейшло право вимоги внаслідок укладання Договорів про відступлення права вимоги з третіми особами, та кредитним договором, і вказані дії в будь-якому випадку були вчинені відповідачем до запровадження в банку тимчасової адміністрації під час якої таке зарахування забороняється.

Установивши наявність умов, визначених ст. 601 Цивільного кодексу України, ст. 203 Господарського кодексу України, та відсутність обставин, встановлених ст. 602 Цивільного кодексу України, за яких зарахування зустрічних однорідних вимог не допускається, суд дійшов висновку про те, що зобов'язання відповідача за кредитним договором та зобов'язання позивача за договором банківського вкладу є зустрічними та однорідними (грошовими), а позивач не довів та не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що в момент вчинення одностороннього правочину (заяви про зарахування однорідних вимог) мали місце обставини, в силу яких даний правочин має бути визнаний недійсним.

Вказана обставина також встановлена рішенням господарського суду м. Києва від 25.11.2016 у справі № 910/17149/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2017 та постановою Вищого господарського суду України 20.06.2017.

Крім того, вказаним рішенням суду встановлено, що зобов'язання, зокрема, відповідача за Кредитним договором є припиненими з 01.04.2016.

Приписами частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В свою чергу, позивачем не вказано про порушення відповідачем конкретних норм статті 203 Цивільного кодексу України, якою встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а також не зазначено підстав, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України та частини 5 статті 203, за яких зарахування зустрічних однорідних вимог не допускається.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами існування тих обставин, на підставі яких односторонній правочин - Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог може бути визнаний судом недійсним.

Приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили та може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 241, 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 21 грудня 2018 року

Cуддя С.В. Балац