ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.12.2018 Справа № 905/1752/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Величко Н.В.

при секретарі судового засідання Хадієвій М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом: Приватного підприємства Віларіс (, адреса: 39600, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Перемоги, буд. 6, офіс),

до відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю Облдоррембуд (, адреса: 84331, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Дружби, буд. 73),

про: стягнення 231621,38 грн., -

за участю представників сторін:

від позивача (в режимі відеоконференції): ОСОБА_1 (свідоцтво про право заняття адовокатською діяльністю);

від відповідача: ОСОБА_2 (свідоцтво про право заняття адовокатською діяльністю, ордер), -

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство «Віларіс» звернулось до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Облдоррембуд» основного боргу у розмірі 58330 грн., інфляційних втрат у розмірі 153263,69 грн., 3 % річних у розмірі 20027,69 грн.

Позовні вимоги мотивовано порушенням відповідачем умов договору поставки нафтопродуктів №24/13-Б від 12.07.2013 в частині своєчасних та повних розрахунків за поставлений товар згідно видаткових накладних від 13.07.2013 № 169 та від 03.08.2013 №196.

Правовими підставами позову визначено ст.ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 104, 108, 610, 625, 629 Цивільного кодексу України.

На підтвердження позовних вимог надано: договір №24/13-Б поставки нафтопродуктів від 12.07.2013 з додатковими угодами; видаткові накладні: №169 від 13.07.2013, №196 від 03.08.2013; довіреності: №29 від 12.07.2013, №32 від 01.08.2013; сертифікат відповідності; рахунки на оплату: №174 від 13.07.2013, №201 від 01.08.2013; товарно-транспортні накладні; звіти про дебетові і кредитні операції; договір №4-13 на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 20.06.2013; акти здачі-прийняття (надання послуг); банківські виписки.

Ухвалою суду від 24.09.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1752/18; справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначено на 23.10.2018 о 11:30 год.; визначено сторонам строк для подання суду відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив (за наявності) та інш.; явка представників сторін визнана необовязковою.

30.10.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній не заперечував проти задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 58330,00грн., 3% річних в розмірі 5259,29грн., інфляційних втрат в розмірі 21743,89грн., до решти позовних вимог просив застосувати позовну давність.

Ухвалою від 19.11.2018 закрито підготовче провадження у справі №905/1752/18; призначено розгляд справи по суті на 10.12.2018; явка представників сторін у судове засідання визнана не обовязковою.

В судове засідання, що відбулось 10.12.2018, представник позивача зявився в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав, проте погодився з доводами та перодами відповідача, викладеними у відзиві, стосовно застосування позовної давності.

Представник відповідача в судове засідання 10.12.2018 зявився, просив застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

12.07.2013 між сторонами укладено договір поставки нафтопродуктів №24/13-Б, згідно з яким постачальник (позивач) зобовязався передати у власність покупця (відповідача), а покупець в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти у свою власність й оплатити нафтопродукти (далі - товар) у відповідності до умов договору та додаткових угод до нього.

Поставка товару відбувається на підставі додаткових угод до цього договору, які підписуються повноважними представниками сторін і скріплюються печатками сторін, та є невідємною частиною цього договору, в яких узгоджується ціна та загальна вартість, кількість, асортимент, умови поставки, терміни відправлення, терміни поставки та оплати товару й інші умови поставки (п. 1.2 договору).

За умовами п.2.1 постачальник зобовязується: на підставі підписаної сторонами додаткової угоди передати (поставити) у власність покупця товар; при передачі товару надати документи, що підтверджують якість товару; виконати інші обовязки, передбачені договором, додатковими угодами та законодавством.

Відповідно до п. 2.2 договору покупець зобовязується: своєчасно та в повному обсязі (у відповідності до умов відповідної додаткової угоди) здійснювати приймання та оплату товару, підписувати та повертати постачальнику належні йому екземпляри документів, а також у разі використовування транспорту постачальника відшкодовувати постачальнику витрати, що повязані із перевезенням товару; для передачі товару покупцеві представник покупця зобовязаний надати представнику продавця довіреність, видану та оформлену відповідно до чинного законодавства; виконати інші обовязки, передбачені договором, додатковими угодами та законодавством.

Згідно п. 5.1 договору покупець здійснює оплату за товар шляхом перерахування грошових коштів в сумі, яка зазначена у відповідній додаткові угоді до цього договору, на поточний рахунок постачальника, якщо інше не передбачено додатковою угодою.

Оплата здійснюється покупцем за умовами, які визначені у відповідній додатковій угоді по договору (п. 5.2 договору).

Датою здійснення оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п. 5.3 договору).

Цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2013, а в частині взаєморозрахунків до їх повного завершення. Закінчення терміну дії договору не звільняє винну сторону від відповідальністю за його невиконання (п. 11.1 договору).

Додатковою угодою №1 від 13.07.2013 сторони передбачили поставку товару на загальну суму 157336,00грн. із залученням третіх осіб для відвантаження та перевезення товару.

Умови постачання: СРТ м. Кременчук, на естакаді наливу ПАТ «Укртатнафта» згідно «ІНКОТЕРМС-2010» (вивезення товару транспортом перевізника «франко-перевізник») (п.1.4 угоди).

Пункт постачання: м. Краматорськ Донецької області; строк поставки: 13.07.2013 (п.1.5 угоди).

Згідно п. 1.8 угоди, умови оплати: шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця на умовах передплати або оплати протягом 20-ти робочих днів з моменту відвантаження.

03.08.2013 сторони підписали додаткову угоду №2, якою передбачили поставку товару на загальну суму 158330,00грн. із залученням третіх осіб для відвантаження та перевезення товару.

Умови постачання: СРТ м. Кременчук, на естакаді наливу ПАТ «Укртатнафта» згідно «ІНКОТЕРМС-2010» (вивезення товару транспортом перевізника «франко-перевізник») (п.1.4 угоди).

Пункт постачання: м. Макіївка Донецької області; строк поставки: 03.08.2013 (п.1.5 угоди).

Згідно п. 1.8 угоди, умови оплати: шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця на умовах передплати або оплати протягом 20-ти робочих днів з моменту відвантаження.

Посилаючись на неналежне виконання грошових зобовязань за договором №24/13-Б поставки нафтопродуктів від 12.07.2013 позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у сукупності (ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у примусовому спонуканні відповідача до виконання грошових зобов'язань за договором №24/13-Б поставки нафтопродуктів від 12.07.2013, стягненні 3% річних, інфляційних втрат.

Враховуючи статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного договору №24/13-Б поставки нафтопродуктів від 12.07.2013.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Як встановлено ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за поставлену продукцію покупець зобов'язаний сплатити постачальнику певну грошову суму. В силу приписів ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст.712 Цивільного кодексу України до правовідносин постачання застосовуються норми Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, які (ст.655, ч.1 ст.691) також передбачають обов'язок покупця сплатити за придбаний товар певну суму грошових коштів.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір №24/13-Б поставки нафтопродуктів від 12.07.2013 є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 ст. 692 цього Кодексу визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару.

Як було встановлено судом, сторони визначили в додаткових угодах до договору порядок оплати товару передплата або оплати протягом 20-ти робочих днів з моменту відвантаження.

Таким чином, наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що із отриманням відповідачем за видатковими накладними: №169 від 13.07.2013, №196 від 03.08.2013 товару, у відповідача виникло зобов'язання з його оплати.

Приписи ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Таким чином, отримавши без заперечень товар на підставі накладних та не пред"явивши зауважень до кількості та якості товару, відповідач не мав жодних підстав для ухилення від належного виконання обов'язку із здійснення платежу за поставлений товар відповідно до умов договору №24/13-Б поставки нафтопродуктів від 12.07.2013 за вищевказаними видатковими накладними.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України за загальним правилом зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Дослідивши надані позивачем докази, судом встановлено, що позивачем було поставлено відповідачу товар за видатковими накладними №169 від 13.07.2013, №196 від 03.08.2013 на загальну суму 315666,00грн.

Відповідач здійснив часткову оплату товару в загальній сумі 257336,00грн., що підтверджується звітами про дебетові і кредитові операції по банківському рахунку позивача та не заперечується відповідачем.

Решта заборгованості в сумі 58330,00грн. залишилась не сплаченою, що відповідачем також не спростовано.

Таке неналежне виконання грошових зобов'язань відповідачем кваліфікується судом як їх порушення у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч. 1 ст. 612 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання має на вимогу кредитора сплати заборгованість.

Таким чином, відповідач не мав жодних правових підстав для ухилення від виконання обов'язків з оплати поставленого товару, оскільки зі змісту наявних документів вбачається, що він був отриманий останнім.

Відповідачем дане у порядку встановлену господарським процесуальним законодавством не спростовано, доказів погашення заборгованості в сумі 58330,00грн. не надано. Крім того, вказані обставини були визнані відповідачем у відзиві на позовну заяву.

З урахуванням наведених вище висновків суду та положень діючого законодавства, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню у повному обсязі - у розмірі 58330,00грн.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення: 3% річних в сумі 20027,69грн. за період з 10.08.2013 по 07.09.2018 та інфляційні втрати в сумі 153263,69грн. за період прострочення з 03.10.2013 по 07.09.2018 за порушення зобовязань з оплати товару за вищевказаними видатковими накладними.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд враховує, що умовами додаткових угод сторони встановили порядок оплати товару передплата або оплата протягом 20-ти робочих днів з моменту відвантаження.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог в частині стягнення 3% річних, нарахованих позивачем за період з 10.08.2013 по 07.09.2015, та інфляційних втрат, нарахованих за період з 03.10.2013 по 07.09.2015.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 1 ст. 261 ЦК України).

До вимог про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, п.3.4,п.4.3 Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р.).

В розділі 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України 17.12.2013року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», зокрема, розяснено, що нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З огляду на приписи ст.625 ЦК України та порядок здійснення розрахунку 3% річних стягуються за кожний день прострочки виконання грошового зобовязання, інфляційні нарахування - за кожний повний місяць такої прострочки.

Відповідно позовну давність щодо вказаних нарахувань необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо та кожного місяця окремо відповідно за попередні три роки до дня подання позову, у разі наявності прострочки виконання грошового зобовязання у цей період, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін, а не шляхом додавання трьох років з дати виникнення прострочки виконання зобовязання.

Позивач звернувся з позовною заявою до суду 17.09.2018, що підтверджується штампом на конверті та витягом з офіційного веб-сайту Укрпошти про відстеження поштового відправлення за штрихкодовим ідентифікатором.

З огляду на вказані норми законодавства та виходячи з встановленого нормами ст.625 ЦК України порядку нарахування інфляційних витрат та 3 % річних (за весь час прострочення), у позивача збереглося право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат лише протягом трьох років до подання позову, тобто в даному випадку з 17.09.2015.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, періоди (з урахуванням позовної давності), правові підстави, порядок їх нарахування, суд дійшов висновку про часткове задоволення цих вимог та стягнення 5282,02грн. та 19943,60грн. відповідно.

Часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат обумовлено тим, що судом застосована позовна давність до даних вимог на підставі заяви відповідача.

Судові витрати у справі покладаються у відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України - на обох сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-86, 91, 123, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного підприємства Віларіс, м. Кременчук, Полтавська область до Товариства з додатковою відповідальністю Облдоррембуд, м. Краматорськ, Донецька область про стягнення 231621,38 грн., задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Облдоррембуд (, адреса: 84331, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Дружби, буд. 173) на користь Приватного підприємства Віларіс (, адреса: 39600, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Перемоги, буд. 6, офіс) основний борг у розмірі 58330,00грн., 3% річних у розмірі 5282,02грн., інфляційні втрати у розмірі 19943,60грн., а також відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 1253,33грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Рішення господарського суду Донецької області набирає законної сили через двадцять днів з дня його підписання та може бути оскаржене в апеляційному порядку, згідно з Розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

6. Повний текст рішення підписаний 14.12.2018.

Суддя Н.В. Величко