ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
________________________________________________________________________________У Х В А Л А
про відмову у видачі судового наказу
18 грудня 2018 року 923/1043/18
Господарський суд у складі судді Павленко Н.А., розглянувши
заяву Комунальної установи з капітального будівництва та експлуатації Херсонської обласної ради, м.Херсон
до боржника ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Мигом", м.Херсон
Частиною 1, 2 статті 147 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.
Згідно з статтею 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.
Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, за яким праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
В силу приписів частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.
Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно з ч.1, 3 ст.950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах; зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.
Пунктом 1 ч.1 ст.951 ЦК України передбачено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.
Отже, за договором зберігання у зберігача (боржника за заявою) відсутній обов'язок сплатити грошові кошти на користь кредитора - поклажодавця (заявника), а навпаки, такий обов'язок у названому правовідношенні має саме поклажодавець.
Відшкодування збитків за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а являється відповідальністю, у цьому разі зберігача, за втрату (нестачу) речі.
Така відповідальність настає і в разі, якщо вона не була передбачена умовами договору (за законом).
Відтак, відшкодування шкоди не є заборгованістю за договором, а являється відповідальністю. Вимоги про сплату збитків, завданих поклажодавцеві втратою (нестачею) речі хоча й мають грошовий характер, але за своєю природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язання зі зберігання та повернення речі поклажодавцеві у схоронності.
Частиною 3 статті 152 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємоповязані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.
Оскільки відшкодування збитків є заходом відповідальності за порушення зобов'язання - правовим наслідком порушення зобов'язання з повернення речі зі зберігання внаслідок втрати (нестачи) речі, а також, враховуючи можливість розгляду стягнення тільки неоспорюваної заборгованості в порядку наказного провадження, вимоги про стягнення збитків не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Згідно з ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2018 року для працездатних осіб у розмірі 1762 гривень.
Відповідно до п.п.21) п.2 ч.2 ст.4 вище означеного Закону за подання до господарського суду заяви про видачу судового наказу судовий збір становить 0,1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, за подання заяви про видачу судового наказу до державного бюджету має бути сплачено 176,20грн. судового збору.
До заяви додано платіжне доручення №566 від 12.12.2018р. про сплату судового збору у розмірі 192,10грн.
На підставі наведених норм, підлягає поверненню заявнику з Державного бюджету 15,90грн. надмірно сплаченого судового збору.
Відповідно до ч.2 ст.151 ГПК України у разі відмови у видачі судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається.
Керуючись ст.ст. 150, п.3 ч.1, ч.2 ст.152, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
2. Повернути Комунальній установі з капітального будівництва та експлуатації Херсонської обласної ради (м.Херсон, вул.Перекопська, 17, код ЄДР 14124906) з Державного бюджету судовий збір у сумі 15грн. 90коп., сплачений за платіжним дорученням №566 від 12.12.2018р.
Платіжне доручення знаходиться у матеріалах господарської справи №923/1043/18.
Ухвала відповідно до ч.2 ст.235 ГПК України набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 10 днів в порядку ст. 257 ГПК України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (підпункт 17.5 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України).

Ухвалу складено та підписано

18.12.2018р.

Суддя Н.А. Павленко