УХВАЛА

18 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/23070/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О.М. - головуючий, Студенець В.І., Ткач І.В.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Демидова В.О.

від 27.04.2018

та на постанову Київського апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Жук Г.А., Дикунської С.Я., Мальченко А.О.

від 29.08.2018

за позовом Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Національний банк України,

про стягнення 8 146 840,00 грн

за участю представників:

позивача: Вінниченко О.О.

відповідача: Бауліна В.С.

третьої особи: Голєв Ю.В.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Приватне акціонерне товариство "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення сплаченої ним, як майновим поручителем за договором застави, суми кредитної заборгованості боржника в розмірі 8 146 840,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Приватне акціонерне товариство "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" на виконання умов укладеного з Національним банком України договору застави № 32 від 24.03.2015 виконало забезпечене заставою зобов'язання шляхом погашення частини кредитної заборгованості боржника - Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" перед Національним банком України за кредитним договором № 19 від 24.10.2008, яка була забезпечена заставою, в сумі вартості предмету застави, визначеній в договорі застави, у зв'язку з чим відповідно до пункту 3 статті 512, статті 514 та частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України до Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" перейшли права кредитора в частині виконаного зобов'язання в сумі 8 146 840,00 грн, які він просить стягнути з боржника за кредитним договором.

Господарський суд міста Києва рішенням від 27.04.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2018, позов задовольнив повністю. Стягнув з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" на користь Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" грошові кошти у розмірі 8 146 840,00 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідно до пункту 3 частини 1 та частини 3 статті 512 Цивільного кодексу, статті 26 Закону України "Про заставу" та умов договору до позивача, як майнового поручителя, який виконав забезпечене заставою зобов'язання, перейшли усі права кредитора за цим зобов'язанням в обсязі, який був ним забезпечений та виконаний. У зв'язку з цим позивач набув прав кредитора у зобов'язанні в межах вартості предмета застави та сплаченої ним суми, оскільки відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України та статті 20 Закону України "Про заставу" заставодавець, як майновий поручитель, який не є одночасно боржником в основному зобов'язанні, відповідає перед кредитором за невиконання боржником зобов'язання в межах вартості предмета застави, визначеної в договорі застави. Встановивши те, що в матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором перед позивачем, суди задовольнили позовні вимоги у повному обсязі.

У касаційній скарзі відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2018 у справі № 910/23070/17. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема пункту 3 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України, частини 5 статті 20 та статті 26 Закону України "Про заставу" та статей 2, 86, 101, 108, 109, 236, 237 Господарського процесуального кодексу України. За твердженням скаржника, суди попередніх інстанцій:

- помилково застосували до спірних правовідносин положення пункту 3 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України, які підлягають застосуванню лише у разі повного виконання поручителем обов'язку боржника перед кредитором за основним зобов'язанням, а у спірних правовідносинах майновий поручитель виконав зобов'язання боржника за кредитним договором лише в частині, забезпеченій майновою порукою, і заборгованість за кредитним договором перед Національним банком України не погашена в повному обсязі, обов'язок боржника продовжує існувати та є невиконаним;

- в порушення частини 4 статті 236 та 302 Господарського процесуального кодексу України не врахували висновків Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування пункту 3 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України, які підлягали обов'язковому врахуванню;

- неправильно застосували положення частини 5 статті 20 Закону України "Про заставу", оскільки не врахували, що право вимоги виконання зобов'язань до боржника за кредитним договором переходить до заставодавця лише у разі погашення ним заборгованості у повному обсязі, а не в частині, у зв'язку з чим не врахували, що право вимоги стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором до позивач не перейшло;

- не застосували до спірних правовідносин норми, закріплені в статті 572 Цивільного кодексу України та в статтях 20, 26 Закону України "Про заставу" та не врахували, що відповідальність заставодателя не обмежується визначеним в договорі розміром вартості переданого в заставу майна;

- в порушення частин 1 - 3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України не надали оцінку всім зібраним у справі доказам та не мотивували відхилення висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 002/18 від 17.04.2018 та висновку експерта в галузі права від 05.04.2018, долучених відповідачем до матеріалів справи.

Також скаржник зазначає про те, що місцевий господарський суд в порушення частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України вийшов за межі позовних вимог, встановивши обставину припинення відносин за договором застави № 32 від 24.03.2015 внаслідок виконання його умов позивачем і погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі вартості предмету застави, в той час як припинення відносин за договором застави не було заявлено в якості позовної вимоги у цій справі.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 05.11.2018 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" на рішення господарського суду міста Києва від 27.04.2018 та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2018 у справі № 910/23070/17.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2018 у справі № 910/23070/17 залишити без змін, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій надали правильну оцінку обставинам справи та дійшли обґрунтованих висновків у справі. Посилання відповідача на те, що у позивача не виникло право вимоги до відповідача щодо погашення виконаного зобов'язання, оскільки позивач не виконав всіх кредитних зобов'язань відповідача за кредитним договором не відповідає правовій природі застави як виду забезпечення виконання зобов'язання та вимогам Закону України "Про заставу" та Цивільного кодексу України, які не покладають на позивача як заставодавця обов'язків виконання всіх зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у повному обсязі. При цьому, як зазначає позивач, постанови Верховного Суду, на які відповідач послався в касаційній скарзі, не стосуються спірних правовідносин, оскільки стосуються правовідносин поруки, а не застави, а відповідач помилково ототожнює поруку із заставою.

Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність передачі справи № 910/23070/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що дана справа містить виключну правову проблему і розгляд даної справи Великою Палатою необхідний для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Відповідно до частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Забезпечення зобов'язання створює між кредитором у цьому зобов'язанні та особою (боржником або третьою особою), що забезпечує зобов'язання, акцесорне (додаткове) по відношенню до основного зобов'язання. Правовий механізм реалізації того чи іншого виду забезпечення є різним.

Відповідно до закріпленого в законі принципу свободи договору сторони вільні в обранні виду забезпечення, визначенні прав та обов'язків сторін акцесорного зобов'язання (в тому числі у випадках, коли участь у такому зобов'язанні бере інша, ніж боржник особа, - поручитель або майновий поручитель)

З практики господарської діяльності у сфері кредитних правовідносин вбачається, що основне зобов'язання може забезпечуватись одночасно декількома різними видами забезпечення або декількома поручителями (майновими поручителями) одного виду забезпечення.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про заставу" передбачено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. (стаття 572 Цивільного кодексу України та частина 2 статті 1 Закону України "Про заставу").

Відповідно до висновків, викладених Верховним Судом України в листі від 01.02.2015 "Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна" та в постанові від 06.07.2016 по справі № 3-584гс16, обсяг відповідальності майнового поручителя перед кредитором, визначений договором, обмежений вартістю майна, переданого в заставу (іпотеку).

Отже, у разі забезпечення основного зобов'язання заставою вартість предмета застави може покривати вартість основного зобов'язання як повністю, так і частково.

Як встановили суди попередніх інстанцій, 24.10.2008 між Національним банком України (кредитор, третя особа) та Закритим акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (позичальник, відповідач), був укладений кредитний договір № 19 (далі по тексту - кредитний договір), на виконання умов якого кредитор відкрив позичальнику кредитну лінію на суму 3 410 000 000,00 грн.

У подальшому між сторонами кредитного договору були укладені додаткові договори про внесення змін та доповнень до вказаного кредитного договору (додаткові договори №№ 1 - № 34). Зокрема додатковим договором № 18 21.02.2014 до кредитного договору сторони встановили строк користування кредитними коштами - з 24.10.2008 по 23.12.2016.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 24.03.2015 між Національним банком України, як заставодержателем, та Приватним акціонерним товариством "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат", як заставодавецем, укладено договір застави № 32 (далі по тексту - договір застави), в пункті 1.1. якого узгоджено, що заставою забезпечується кожна та всі з вимог заставодержателя, що випливають з кредитного договору № 19 від 24.10.2008 із майбутніми змінами та доповненнями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов'язання за ним, проценти за користування кредитом та продовжують строк користування кредитом, укладеного між заставодержателем та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк": по поверненню стабілізаційного кредиту, по сплаті процентів за користування кредитом, по сплаті всіх інших платежів, в тому числі неустойки (пені, штрафи), в порядку та на умовах, визначених кредитним договором та/або цим договором.

Відповідно до пункту 1.2. договору застави заставою за цим договором також забезпечуються вимоги заставодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за кредитним договором і звернення стягнення на предмет застави; витрат, пов'язаних з доставкою предмету застави до місця зберігання (при переході майна в заклад); витрат на утримання і збереження предмету застави; збитків, завданих порушенням умов цього договору; збитків, завданих порушенням зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з пунктом 1.3. договору застави в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором заставодавець надає в заставу рухоме майно у вигляді залізничного рухомого складу (тепловози) згідно опису, що міститься у додатку № 1 до договору.

Відповідно до пункту 1.4. договору застави загальна вартість предмету застави складає 8 146 840,00 грн, що не вище оціночної вартості.

Отже, у спірних правовідносинах має місце забезпечення основного зобов'язання заставою, вартість якої покриває вартість основного зобов'язання лише частково.

Суди попередніх інстанцій також встановили, що позивач з метою запобігання зверненню стягнення на предмет застави 24.10.2017 на виконання умов пункту 2.3.2. договору застави перерахував на користь Національного банку України якості погашення частини боргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" за кредитним договором № 19 від 24.10.2008 грошові кошти у розмірі 8 146 840,00 грн, тобто в сумі вартості предмету застави, визначеній в договорі застави.

Отже, встановлені судами попередніх інстанцій у цій справі обставини свідчать про те, що майновий поручитель виконав забезпечене зобов'язання не в повному обсязі, а лише в межах вартості предмета застави, визначеного в договорі застави.

За загальним правилом зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України "Про заставу" застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

При цьому у разі припинення основного зобов'язання, припиняється і забезпечувальне зобов'язання (пункт 1 частини 1 статті 593 Цивільного кодексу України).

Отже, у спірних правовідносинах мають місце обставини, за яких майновий поручитель виконав за боржника лише частину основного зобов'язання але в повному обсязі його відповідальності, визначеній в договорі застави.

Предметом спору у цій справі є стягнення майновим поручителем з боржника за основним зобов'язанням (за кредитним договором) частини заборгованості, яка була погашена за боржника майновим поручителем не в повному обсязі всієї заборгованості, а лише в сумі вартості предмету застави, визначеній в договорі застави. При цьому, позивач (майновий поручитель) в якості правової підстави наявності в нього прав кредитора посилається на положення пункту 3 частини 1 статті 512, статті 514 та частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України, та зазначає, що на підставі зазначених норм відбулась заміна кредитора у виконаній ним частині зобов'язання за кредитним договором, тобто позивач (майновий поручитель) набув прав кредитора та до нього, як до нового кредитора, перейшли права первісного кредитора (Національного банку України) у виконаній ним частині зобов'язанні.

Заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель) (частина 1 статті 583 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1 та 3 статті 528 Цивільного кодексу України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовуються положення статей 512 - 519 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Отже, у контексті обставин цієї справи виникає питання чи відбувається перехід до майнового поручителя прав кредитора (прав вимоги до боржника) у випадку виконання майновим поручителем обов'язку боржника (зокрема щодо сплати боргу за кредитним договором) не в повному обсязі існуючого зобов'язання боржника, а лише в частині - в розмірі визначеної договором вартості предмету застави.

Касаційний господарський суд вважає, що справа, яка розглядається, містить виключну правову проблему щодо застосування положень пункту 3 частини 1 статті 512, статті 514 та частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України, суть якої полягає у вирішенні питання: чи відбувається перехід до майнового поручителя права вимоги до боржника у разі виконання майновим поручителем забезпеченого заставою зобов'язання не в повному обсязі, а лише в частині, забезпеченій майновою порукою (заставою), та чи відбувається в такому випадку заміна кредитора у зобов'язанні.

Про наявність виключної проблеми свідчить факт існування рішень Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування зазначених норм у правовідносинах, що виникли з договорів іпотеки та поруки, які не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли з договору застави рухомого майна, оскільки є різними заходами забезпечення зобов'язання. Крім того, у справах, в яких містяться правові висновки щодо застосування положень пункту 3 частини 1 статті 512, статті 514 та частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України, різними є і предмет спору, і обставини справ. Наведене свідчить про відсутність судової практики в наведеному вище питанні у цій справі, що складає виключну правову проблему.

Зазначене створює передумови для формування різних правових позицій судів усіх рівнів та порушення балансу прав та інтересів сторін у господарському процесі. У цьому контексті єдина правозастосовча позиція щодо застосування положень пункту 3 частини 1 статті 512, статті 514 та частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України до правовідносин, що виникли з договору застави рухомого майна, за якими майновий поручитель виконав зобов'язання боржника не в повному обсязі, а лише в частині забезпеченій заставою, у сукупності з урахуванням необхідності дотримання учасниками спірних правовідносин засад справедливості, добросовісності та розумності, сформована Великою Палатою Верховного Суду, виключить можливі випадки різного тлумачення наведених вище норм законодавства.

Враховуючи те, що виконання основного зобов'язання може забезпечуватись одночасно декількома різними видами забезпечення або декількома поручителями (майновими поручителями) одного виду забезпечення і це є звичайною та поширеною практикою в кредитних правовідносинах, то вирішення цієї існуючої проблеми є необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики для встановлення балансу законних інтересів та пропорційності застосованих заходів

Про існування зазначеної вище проблеми свідчить і наявність в матеріалах справи двох наукових висновків щодо застосування положень пункту 3 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України до правовідносин за участю майнового поручителя, в яких викладено протилежні правові позиції науковців із зазначеного питання.

Згідно з частинами 1 - 3 статті 303 Господарського процесуального кодексу України питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, більшістю від складу суду, що розглядає справу, та може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції.

З огляду на викладене, Касаційний господарський суд вважає, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Суд

У Х В А Л И В:

1. Передати справу № 910/23070/17 за позовом Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Національний банк України, про стягнення 8 146 840,00 грн разом із касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

2. Надіслати копію ухвали особам, які беруть участь у справі.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий О. Баранець

Судді В. Студенець

І. Ткач