УХВАЛА

м. Київ

17.12.2018Справа № 910/16687/18

Суддя Господарського суду міста Києва ДЖАРТИ В. В., розглянувши

позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Київобленерго"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про встановлення недообліку електричної енергії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року Приватне акціонерне товариство "Київобленерго" (далі - позивач, Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Залізниця) про встановлення недообліку електричної енергії по приєднанню ЛЕП-10 кВ до ТП-17» на ПС 110/27,5/10 кВ Фастів в обсязі 1 992 210 кВт*год., як видачу в мережі Акціонерного товариства «Українська залізниця» з відображенням цієї величини в балансі перетоків електричної енергії між Акціонерного товариства «Українська залізниця» та ПрАТ «Київобленерго».

Обґрунтовуючи позовні вимоги Товариство зазначає, що видана з мереж позивача в мережі Укрзалізниці електрична енергія по точці приєднання ЛЕП 10 кВ по ТП №17, ком. № 16 від ПС 110/27,5/10 кВ "Фастів" обліковувалась не в повному обсязі.

Дослідивши подані матеріали, суд дійшов до висновку, що вказаний позов не підлягає прийняттю до розгляду, зважаючи на наступне.

Приписами пункту 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Так, згідно із статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведеними положеннями визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Тобто, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення

У той же час, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Тобто, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відтак, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту, що й унормовано в положеннях статей 4-5 ГПК України.

Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Частиною першою та пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У даному випадку, у поданому до суду позові Товариством заявляється вимога про визнання недообліку електричної енергії, а підставою заявлення такої вимоги - фактичний облік Залізницею такої енергії у меншому об'ємі. Тобто, фактичним предметом спору за таким позов виступає встановлення юридичного факту.

Однак, з огляду на викладені положення, така вимога не може бути предметом окремого позову, оскільки не стосується будь-яких прав чи обов'язків, у тому числі тих, що міг породжувати спірний недооблік електричної енергії (не стосується спору про право), тобто, її задоволення не призведе до поновлення чи захисту порушених прав і інтересів позивача, у той час, як господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких знаходиться спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин, а не встановлення самого факту відсутності таких відносин.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлена за поданим позовом позивачем вимога про визнання недообліку електричної енергії не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством, адже пред'явлена за відсутності визначення на захист яких прав та інтересів вона подана, тобто, не стосується захисту порушених прав чи інтересів (відсутній спір про право), а тому можливість розгляду такої вимоги у господарському суді відсутня.

Аналогічні висновки щодо неможливості розгляду судом самостійно в окремому позовному провадженні вимоги, яка не супроводжує спір про право, а стосується виключно встановлення юридичного факту, викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2018 у справі № 910/14144/17 та від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у прийнятті позовної заяви Приватного акціонерного товариства "Київобленерго" на підставі пункту 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, суд звертає увагу на те, що за наведених обставин спір про визнання недообліку електричної енергії, заявлений самостійно в окремому позовному провадженні, не може бути розглянутий й у порядку іншого (ніж господарське) судочинства.

На підставі викладеного та керуючись 2, 4-5, 175, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. У прийнятті позовної заяви Приватного акціонерного товариства "Київобленерго" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про встановлення недообліку електричної енергії відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили 17.12.2018 та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 253-259 Господарського процесуального кодексу України.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ