ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"17" грудня 2018 р. Справа № 911/2724/18

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В., розглянувши заяву комунального підприємства Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційна контора № 1 про видачу судового наказу

встановив:

Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційна контора № 1 (заявник) звернулось до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 (боржник) 26 358,33 грн. заборгованості на підставі Договору від 01.09.2011 № ДГ-213 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Окрім того, у прохальній частині заяви, комунальне підприємство Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційна контора № 1 просить суд витребувати з Білоцерківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області дані про присвоєння ідентифікаційного номеру ОСОБА_1, а також витребувати з виконавчого органу реєстрації Білоцерківської міської ради довідку про місце проживання та склад сім'ї ОСОБА_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Подана заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Підстави та порядок видачі судового наказу врегульовано положеннями Розділу ІІ Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Частиною 1 ст. 147 ГПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 148 ГПК України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 150 ГПК України передбачено, що до заяви про видачу судового наказу додається зокрема копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред'явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.

Заявник у поданій до суду заяві посилається на порушення боржником зобов'язань зі сплати наданих послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, внаслідок чого виникла заборгованість за період з 01.12.2011 по 30.11.2018 в сумі 26 385,33 грн.

Разом з тим, як вбачається з п. 5, укладеного між сторонами Договору від 01.09.2011 № ДГ-213, розрахунковим періодом є календарний місяць. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше ніж до 15 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред'явлення позову в суд за такою вимогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, частина заборгованості, заявлена до стягнення комунальним підприємством Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційна контора № 1 з пропуском позовної давності.

За загальним правилом, при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог заявлених стягувачем по суті (п. 7 ч. 1 ст. 155 ГПК України). Водночас, підставою для відмови у видачі наказу є, зокрема, встановлення судом обставин, що з поданої заяви про видачу судового наказу не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, та встановлення обставин спливу позовної давності щодо заявленої вимоги. Такі підстави для відмови у видачі судового наказу свідчать про наявність у суду обов'язку здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника на предмет наявності/порушення його права, щодо спливу позовної давності, в тому числі щодо наявності прострочення виконання зобов'язання боржником (зокрема, з метою визначення періоду, який знаходиться в межах позовної давності). Однак, такі повноваження суду в межах наказного провадження є обмеженими, враховуючи функціональне призначення інституту наказного провадження та принцип пропорційності господарського судочинства (ст. 15 ГПК України).

Так у випадку встановлення судом обставин, які свідчать про необґрунтованість вимог заявника, в т. ч. у певній частині, або у випадку заявлення вимог поза межами позовної давності навіть щодо частини періоду нарахування в межах певного виду вимог - мають місце обставини, які свідчать про відсутність безспірності вимог (що є обов'язковим критерієм при здійсненні наказного провадження), а отже суд повинен відмовити у видачі наказу з таких підстав.

При цьому, законом не передбачено обов'язку суду здійснювати перерахунок заявлених вимог та право суду видавати судовий наказ на частину заборгованості, заявленої в межах конкретного виду вимоги, так як у протилежному випадку суд, по суті, буде здійснювати розгляд вимог у порядку, який притаманний для позовного провадження, що суперечить цільовому призначенню інституту наказного провадження.

Суд також звертає увагу заявника, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 150 ГПК України у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено: повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи-підприємця (для фізичних осіб-підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника.

В якості адреси місця проживання боржника - ОСОБА_1, заявник вказав: АДРЕСА_1. Однак, відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отриманого на запит господарського суду Київської області від 07.12.2018 за №, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 станом на 07.12.2018 є: 09100, АДРЕСА_1.

Крім того, вступна та прохальна частини заяви не містять вказівки на статус боржника як фізичної особи-підприємця.

Наведене свідчить про недотримання заявником вимог п. 2 ч. 2 ст. 150 ГПК України щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу.

Що стосується заявлених у прохальній частині заяви клопотань про витребування доказів, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 154 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду заяв про видачу судового наказу, передбачено, що суд розглядає заяву протягом п'яти днів з дня її надходження. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника. За результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу. Судовий наказ оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований в порядку, передбаченому цим розділом.

Аналіз наведених норм чинного процесуального законодавства свідчить про те, що оскільки розгляд заяви про видачу судового наказу здійснюється без повідомлення заявника і боржника та обмежений п'ятиденним строком розгляду заяви, суд позбавлений можливості здійснити витребування будь-яких доказів, які, на думку заявника, необхідні для розгляду заяви. При цьому суд зауважує, що обов'язок надання документів, якими заявник обґрунтовує свої вимоги в заяві про видачу судового наказу, у відповідності до ч. 3 ст. 150 ГПК України, покладається на заявника.

За приписами ч. 2 ст. 154 ГПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Беручи до уваги наведені вище обставини, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу на підставі п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 152 ГПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ГПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Водночас суд роз'яснює, що відповідно до ч. 2 ст. 153 ГПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п. п. 3-6 ч. 1 ст. 152 ГПК України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст. ст. 152, 154, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Відмовити комунальному підприємству Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційна контора № 1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 26 358,33 грн. заборгованості.

Дана ухвала набирає законної сили у порядку, встановленому ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена в порядку, встановленому ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Щоткін