ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 908/2273/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. - головуючий, Баранця О.М., Катеринчук Л.Й.,

за участю секретаря судового засідання Співака С.В.,

учасники справи:

позивач - Фізична особа-підприємець Кулик Віктор Вікторович,

представник позивача - Лаптинський І.Г. (договір про надання правової допомоги № 167/К від 17.05.2018),

відповідач-1 - Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради,

представник відповідача-1 - не з'явився,

відповідач-2 - Комунальна установа "Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9",

представник відповідача-2 - не з'явився,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство охорони здоров'я України,

представник третьої особи - не з'явився,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Департамент охорони здоров'я Запорізької обласної державної адміністрації,

представник третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради,

на рішення господарського суду Запорізької області

від 16.04.2018

у складі судді Дроздової С.С.,

та постанову Донецького апеляційного господарського суду

від 16.07.2018

у складі колегії суддів: Черноти Л.Ф. (головуючий), Зубченко І.В., Стойки О.В.,

у справі за позовом

Фізичної особи-підприємця Кулик Віталія Вікторовича,

до Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради,

Комунальної установи "Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерство охорони здоров'я України,

Департамент охорони здоров'я Запорізької обласної державної адміністрації,

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Кулик Віталій Вікторович звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та Комунальної установи "Запорізька міська багато профільна клінічна лікарня № 9", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерства охорони здоров'я України та Департаменту охорони здоров'я Запорізької обласної державної адміністрації про зобов'язання вчинити дії щодо укладення додаткової угоди про продовження строку дії договору оренди частини нежитлового приміщення від 20.12.2011 № 74/11, який укладений між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та Комунальною установою "Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9", з однієї сторони та Фізичною особою-підприємцем Куликом Віталієм Вікторовичем, з іншої сторони.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 16.04.2018, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 16.07.2018 у справі № 908/2273/17, позовні вимоги задоволено. Зобов'язано Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та Комунальну установу "Запорізька міська багато профільна клінічна лікарня № 9" вчинити дії щодо укладення з Фізичною особою-підприємцем Куликом Віталієм Вікторовичем додаткової угоди про продовження строку дії договору оренди частини нежитлового приміщення від 20.12.2011 № 74/11, який укладений між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та Комунальною установою "Запорізька міська багато профільна клінічна лікарня № 9", з однієї сторони та Фізичною особою-підприємцем Куликом Віталієм Вікторовичем, з іншої сторони строком на 2 роки 11 місяців. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду ґрунтується на приписах ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ст. 764 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). При цьому, судами встановлено, що позивач в належний спосіб повідомив відповідача-2 про намір використовувати спірне майно для потреб, які приносять беззаперечну користь мешканцям міста Запоріжжя, користування територіальною громадою міста Запоріжжя (в особі уповноважених нею органів: орендодавця) є доцільним та ефективним.

Також суди вказали на те, що відповідач-2 не довів належними та допустимими доказами, з якою саме метою буде використовуватись нерухоме майно, що є предметом договору.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Запорізької області від 16.04.2018 та постановою Донецького апеляційного господарського суду від 16.07.2018 у справі № 908/2273/17, Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради звернувся з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог, скаржник посилається на невірне тлумачення господарськими судами попередніх інстанцій положень ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". На переконання скаржника, у відповідачів відсутні правові підстави для укладання додаткової угоди про продовження терміну дії договору від 20.12.2011 № 74/11.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 908/2273/17 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Баранець О.М,, суддя - Пєсков В.Г. що підтверджується протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13.09.2018.

Ухвалою Верховного Суду, у визначеному складі колегії суддів, від 25.09.2018 прийнято справу № 908/2273/17 господарського суду Запорізької області до провадження. Відкрито касаційне провадження у справі № 908/2273/17 господарського суду Запорізької області за касаційною скаргою Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради на рішення господарського суду Запорізької області від 16.04.2018 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 16.07.2018 у справі № 908/2273/17. Повідомлено учасників справи, що розгляд касаційної скарги відбудеться 06.11.2018. Надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 23.10.2018. Доведено до відома учасників справи, що нез'явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду касаційної скарги.

У зв'язку з відпусткою судді Пєскова В.Г. автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 908/2273/17 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Баранець О.М., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2018.

Ухвалою Верховного Суду від 05.11.2018 прийнято справу № 908/2273/17 до провадження у новому складі судової колегії та вирішено здійснити розгляд касаційної скарги у встановлену раніше ухвалою від 25.09.2018 дату - 06.11.2018.

Ухвалою Верховного Суду від 06.11.2018 відкладено розгляд касаційної скарги на 04.12.2018.

В судове засідання 04.12.2018 з'явився уповноважений представник позивача, який надав пояснення у справі. Інші учасники справи уповноважених представників не направили. Про дату, час та місце розгляду касаційної скарги повідомлені належним чином.

Перевіривши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 20.12.2011 між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (орендодавець), Комунальною установою "Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9" (балансоутримувач) та Фізичною особою-підприємцем Куликом Віталієм Вікторовичем (орендар) укладений договір оренди № 74/11 частини нежитлового приміщення, відповідно до умов якого орендодавець, балансоутримувач на підставі наказу Департаменту комунальної власності та приватизації міської ради від 14.12.2011 № 329 передають, а орендар приймає в строкове платне користування частину нежитлового приміщення № 76 підвального поверху будівлі (літ. К-5) площею 42,6 кв. м по вул. Щасливій/Дудикіна, 1/6 з метою використовується орендарем на правах оренди для надання медичних послуг (розміщення галокамери).

Відповідно до акта прийому-передачі від 20.12.2011 орендодавець та балансоутримувач передали, а орендар прийняв в строкове платне користування вищезазначене нежитлового приміщення.

Додатковою угодою від 29.04.2015 договір оренди частини нежитлового приміщення № 74/11 було продовжено до 20.10.2017.

Листом від 13.06.2017 № 3086/01/01-07/4191 орендодавцем доведено до відома орендаря, що подальше користування орендарем нежитловим приміщенням по вулиці Щасливій/Дудикіна, 1/6 не погоджено Департаментом охорони здоров'я Запорізької міської ради (лист від 01.06.2017 № 2207/03-16/01) у зв'язку із намірами використовувати майно для власних потреб лікувального закладу. Договір оренди від 20.12.2011 № 74/11 продовжено не буде та відповідно до п. 10.9 договір буде припинено внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Листом від 17.10.2017 № 01-8/571 балансоутримувач висунув орендарю вимогу про термінову передачу орендованого приміщення та підписання акта прийому-передачі.

Орендар, в свою чергу, 30.10.2017 звертався до балансоутримувача та орендодавця з заявою щодо продовження строку дії договору оренди від 20.12.2011 № 74/11, проте, відповіді не отримав.

В подальшому, Комунальна установа "Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9" та Департамент охорони здоров'я Запорізької міської ради у відповідь на адвокатський запит (листи № 1505/01-12 від 02.11.2017 та № 5304/03-16/01 від 03.11.2017, відповідно) повідомили, що у лікарні (балансоутримувач) є наміри використовувати нежитлове приміщення № 76 для власних потреб у рамках реорганізації галузі охорони здоров'я. Передача в оренду нежитлового приміщення № 76, яке є предметом договору оренди від 20.12.2017 № 74/11 іншим юридичним чи фізичним особам не планується.

Вирішуючи спір у даній справі, місцевий господарський суд дійшов висновку про недоведеність наміру балансоутримувача використовувати приміщення для власних потреб. При цьому, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін судове рішення, виходив з відсутності належних та допустимих доказів, з якою саме метою буде використовуватись нерухоме майно, що є предметом договору та вказав, що у разі з'ясування, що спірне майно буде знову передаватись в оренду, свідчитиме про порушення власником вимог, встановлених Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Проте, судова колегія касаційної інстанції з такими висновками господарських судів попередніх інстанцій не погоджується з огляду на таке.

Згідно з статтями 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 ст. 291 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, зокрема, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Частиною 1 ст. 27 названого Закону встановлено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Наведені законодавчі приписи передбачають можливість для добросовісного орендаря реалізації переважного права на укладення договору оренди на новий термін перед іншими претендентами на оренду цього ж майна і за інших рівних з ними умов, а не автоматичного продовження договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

При цьому, слід мати на увазі, що відсутність наміру орендодавця продовжувати орендні відносини, право на що передбачено положеннями закону, не можуть вважатись чи свідчити про обмеження, заперечення чи оспорення права орендаря сподіватися на продовження дії договору.

Разом з цим, господарськими судами попередніх інстанцій вищезазначеного враховано не було, що призвело до передчасних висновків.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Право позивача на ефективний засіб правового захисту, передбачений статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому, вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Поряд з цим, судами попередніх інстанцій не досліджено змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернувся позивач та не перевірено чи призведе до поновлення порушеного права заявлена вимога про встановлення судом правовідносин шляхом зобов'язання особи укласти договір в контексті наявності/відсутності механізму виконання такого рішення.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач здійснює підприємницьку діяльність. Згідно з ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Підприємництво здійснюється на основі, зокрема, самостійного залучення фінансових ресурсів, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику (ст. 44 ГК України).

Таким чином, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з'ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, п. 30, від 27.09.2001).

Відповідно до ч. 3 ст. 310 ГПК України, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи у суді касаційної інстанції не дають права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду справи господарським судам слід взяти до уваги викладене у цій постанові, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та відповідно до чинного законодавства вирішити спір з належним обґрунтуванням мотивів та підстав такого вирішення у судовому рішенні.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Запорізької області від 16.04.2018 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 16.07.2018 у справі № 908/2273/17 скасувати і передати справу на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді О.М. Баранець

Л.Й. Катеринчук