УХВАЛА

13 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 909/524/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Сухового В.Г., Чумака Ю.Я.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Сухарєва Ігоря Михайловича

на постанову Західного апеляційного господарського суду у складі Плотніцького Б.Д. - головуючого, Кордюк Г.Т., Кравчук Н.М. від 21 листопада 2018 року та рішення Господарського суду Івано-Франківської області у складі Рочняк О.В. від 23 серпня 2018 року

за позовом Фізичної особи-підприємця Сухарєва Ігоря Михайловича

до Фізичної особи-підприємця Плитчука Любомира Леонідовича

про стягнення передоплати,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Сухарєв Ігор Михайлович, 30 листопада 2018 року, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Західного апеляційного господарського суду від 21 листопада 2018 року та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2018 року у даній справі.

Щодо розгляду поданої касаційної скарги Суд зазначає таке.

Згідно з частиною 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, на які поширюється дія цієї частини статті 12 Господарського процесуального кодексу України є малозначними в силу властивостей притаманних їм, виходячи з ціни пред'явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначених справ до відповідної категорії.

Відповідно до частини 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Позов у даній справі заявлено про стягнення грошових коштів у розмірі 77 992, 47 грн., що значно менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2018 рік), а тому у розумінні Господарського процесуального кодексу України справа № 909/524/18 є малозначною.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічні положення закріплено і в частині 1 статті 17 Господарського процесуального кодексу України за якими учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до статті 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Так, за приписами пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Суб'єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Оскільки справа № 909/524/18 є малозначною, за загальним правилом судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню, а тому відмова Верховного Суду у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою є очевидною та передбачуваною процесуальною дією, яка має бути вчинена Судом.

Однак, у тексті касаційної скарги скаржник зазначає про те, що дана справа може бути переглянута Верховним Судом з підстав передбачених підпунктами а) та в) пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме через те, що подана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також через те, що справа № 909/524/18 має виняткове значення для скаржника.

В обґрунтування вказаних вище доводів скаржник зазначає, що при зверненні до місцевого господарського суду з позовом у даній справі, ним обрано варіант поведінки, який передбачено частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України, а саме повернення попередньої оплати.

У разі відмови у відкритті касаційного провадження у справі, позивач не зможе використати інший варіант (передання оплаченого товару), оскільки ним буде пропущено позовну давність.

Крім цього, скаржник зазначає про те, що застосування положень статті 693 Цивільного кодексу України щодо свободи розсуду покупця на обрання варіанту поведінки при порушенні продавцем умов договору (повернення попередньої оплати чи передання оплаченого товару) потребує втручання Верховного Суду для забезпечення єдності правозастосовчої практики.

Оцінивши наведені скаржником та описані вище доводи касаційної скарги, проаналізувавши судові рішення, що оскаржуються, Суд вважає, що Фізичною особою-підприємцем Сухарєвим Ігорем Михайловичем доведено наявність умов, передбачених підпунктами а) та в) пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, що дає Суду підстави для перевірки матеріалів касаційної скарги щодо її відповідності приписам статей 288 - 291 цього ж Кодексу.

Перевіривши матеріали поданої касаційної скарги, Суд вважає їх достатніми, а скаргу обґрунтованою та такою, що відповідає вимогам статей 288 - 291 Господарського процесуального кодексу України, а тому, враховуючи відсутність заперечень іншої сторони, в силу положень статті 294 цього ж Кодексу існують підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Разом з цим Суд зазначає, що згідно з частиною 4 статті 301 Господарського процесуального кодексу України перегляд рішень суду першої інстанції та постанов апеляційної інстанції у справах, ціна позову в яких не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, здійснюється без повідомлення учасників справи, крім справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Оскільки предметом позову у даній справі є стягнення грошових коштів у розмірі меншому ніж п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, перегляд судових рішень, що прийняті за результатами розгляду таких вимог здійснюється судом касаційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За таких обставин, керуючись статтями 8, 163, 234, 287, 294, 301, 314, Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Сухарєва Ігоря Михайловича та здійснити перегляд постанови Західного апеляційного господарського суду від 21 листопада 2018 року та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2018 року у справі № 909/524/18 в порядку письмового провадження.

2. Надати відповідачу строк на подання відзиву разом з доказами надсилання його копії позивачу до 11 січня 2019 року.

3. Витребувати матеріали справи № 909/524/18 за позовом Фізичної особи-підприємця Сухарєва Ігоря Михайловича до Фізичної особи-підприємця Плитчука Любомира Леонідовича про стягнення передоплати із Господарського суду Івано-Франківської області.

4. Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи та Господарському суду Івано-Франківської області.

(Докази виконання вимог пункту 2 резолютивної частини цієї ухвали надсилати/подавати на адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: вул. О.Копиленка, 6, м. Київ, 01016).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Суховий В.Г.

Чумак Ю.Я.