ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2018 р. Справа№ 910/9259/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання : Пугачовій А.С.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Винник О.О.;

від позивача: Рог О.В.;

від відповідача: Домашенко О.О.;

від третьої особи: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 (дата підписання повного тексу 13.09.2018)

у справі № 910/9259/17 (суддя: Балац С.В.)

за позовом: Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі

позивача: Київської міської ради

до Фізичної особи - підприємця Фоменко Ірини Василівни

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Комунальне підприємство "СВЯТОШИНСЬКЕ ЛІСОПАРКОВЕ ГОСПОДАРСТВО"

про повернення земельної ділянки.

Встановив

Заступник прокурора міста Києва (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач) до Фізичної особи - підприємця Фоменко Ірини Василівни (далі - відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Комунальне підприємство "СВЯТОШИНСЬКЕ ЛІСОПАРКОВЕ ГОСПОДАРСТВО" (далі - третя особа) про повернення земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач незаконно користується самовільно зайнятою земельною ділянкою площею 0,14 га, на якій розміщено самочинно збудований об'єкт нерухомості - заклад громадського харчування, без будь-яких правовстановлюючих документів, чим, за твердженням прокурора, завдається шкода інтересам територіальної громади міста Києва та порушуються інтереси держави, а тому така земельна ділянка підлягає поверненню позивачу з приведенням її у придатний для використання стан на підставі статті 212 Земельного кодексу України.

Господарський суд міста Києва повністю задовольнив позов Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі позивача Київської міської ради своїм рішенням від 07.09.2017 у справі № 910/9259/17.

Київський апеляційний господарський суд рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 у справі № 910/9259/17 залишив без змін своєю постановою від 12.12.2017.

Верховний Суд рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 скасував, справу № 910/9259/17 передав на новий розгляд до Господарського суду міста Києва своєю постановою від 01.03.2018.

Господарський суд міста Києва у задоволенні позову відмовив своїм рішенням від 03.09.2018 (повний текст рішення складено - 13.09.2018).

Не погодившись з прийнятим рішенням, 28.09.2018 Заступник прокурора міста Києва звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в даній справі та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема судом першої інстанції не було враховано висновки Верховного Суду щодо встановлення факту перебування спірної земельної ділянки у попереднього землекористувача, та, відповідно, і умов та обсягу такого перебування у користуванні.

Крім того, скаржник зазначив, що площа земельної ділянки, яка використовується відповідачем у 50 разів перевищує площу будівлі, що належить йому на праві власності.

При цьому, на думку скаржника, спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, а тому на момент подання відповідачем у 2008 році розробленого проекту землеустрою щодо її відведення не могла бути надана відповідачу у зв'язку з дією розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 №610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», яким зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення земельних лісових ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2018 справу № 910/9259/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Чорногуз М.Г.

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 у справі № 910/9259/17 до свого провадження та призначив розгляд справи на 10.12.2018 своєю ухвалою від 07.11.2018.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2018, у зв'язку з участю судді Коротун О.М., у тренінгах в НШСУ з 20.11.2018, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/9259/17 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Чорногуз М.Г., Агрикова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 прийнято апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 у справі № 910/9259/17 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Чорногуз М.Г., Агрикова О.В.

У судовому засіданні 10.12.2018 року апелянт та позивач підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення.

Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що спірна земельна ділянка немає важливого лісогосподарського або рекреаційного значення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Заступника прокурора міста Києва - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу позивача проведено обстеження земельної ділянки за адресою: просп. Мінський у Подільському районі м. Києва, код ділянки 85:170:0008, про що складено акт обстеження земельної ділянки від 19.04.2017 № 17-0548-07.

Вказаним актом встановлено, що земельна ділянка площею 1418,85 кв.м. на просп. Мінському у Подільському районі м. Києва обліковується на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування за відповідачем. Згідно з дорученням позивача від 16.03.2001 № 225-КР-1511/2 товариство з обмеженою відповідальністю "НВП "ТОПОС" розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки суб'єкту підприємницької діяльності - відповідачу для будівництва, обслуговування кафе з літнім майданчиком на перехресті просп. Мінського та Великої Окружної дороги у Подільському районі м. Києва. Рішень щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність (користування) позивачем за поданням департаменту земельних ресурсів не прийнято. У міському земельному кадастрі відсутня інформація щодо державної реєстрації вказаної земельної ділянки у державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на неї.

Під час обстеження встановлено, що зазначена земельна ділянка огороджена парканом, площа огородженої земельної ділянки становить орієнтовно 0,14 га. На огородженій земельній ділянці розміщені будівлі та споруди закладу громадського харчування "Лісова поляна". Відповідно до державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 20.04.2017 нежитлова будівля загальною площею 26,75 кв.м. (м. Київ, проспект Мінський, 5) перебуває у власності відповідача на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 22.06.2010. У базі даних міського земельного кадастру інформація головного управління державної фіскальної служби у м. Києві стосовно боргу по земельному податку та орендній платі за земельну ділянку на просп. Мінському у Подільському районі м. Києва (код земельної ділянки 85:170:0008) відсутня.

Прокурор вказує, що оскільки будь-яких рішень про передачу вказаної земельної ділянки відповідачу позивачем не приймалось, зазначена земельна ділянка є самовільно зайнятою відповідачем.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22.06.2010 у справі № 2-3936/10 визнано за відповідачем право власності на нежитлову будівлю загального призначення, загальною площею 26,75 кв.м., яка розташована на перехресті Мінського проспекту та Великої окружної дороги у Подільському районі м. Києва (м. Київ, проспект Мінський, 5, кадастровий номер земельної ділянки 85:170:008).

Комунальним підприємством Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 21.09.2010 за реєстраційним № 31552990 зареєстровано право власності за відповідачем на нежитлову будівлю загальною площею 26,75 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки 85:170:008 за адресою: м. Київ, проспект Мінський, 5 на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 22.06.2010.

Так, прокурор свої вимоги мотивував тим, що спірний об'єкт нерухомості, на який було зареєстровано права власності за відповідачем є самочинним. В свою чергу, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Приймаючи до уваги відсутність у відповідача доказів на підтвердження факту відведення позивачем спірної земельної ділянки для будівництва, то відповідач використовує спірну земельну ділянку 0,14 га без правовстановлюючих документів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 Цивільного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин:

"1. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

2. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього."

В свою чергу, відповідно до ч. 5 ст.11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22.06.2010 у справі № 2-3936/10 визнано за відповідачем право власності на нежитлову будівлю загального призначення, загальною площею 26,75 кв.м., яка розташована на перехресті Мінського проспекту та Великої окружної дороги у Подільському районі м. Києва (м. Київ, проспект Мінський, 5, кадастровий номер земельної ділянки 85:170:008).

Вказане рішення набрало законної сили та не було оскаржене, відтак, як правильно встановлено судом першої інстанції, підлягає обов'язковому виконанню.

Відповідно до ч. 5 ст.124 Конституції України в редакції, чинній на момент прийняття вищевказаного рішення суду:

"Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.".

Згідно з п. 9 ч. 3 ст.129 Конституції України у наведеній редакції:

"Основними засадами судочинства є: 9) обов'язковість рішень суду."

На підставі викладеного, судом відхилені доводи прокурора, що право власності у відповідача на спірний об'єкт нерухомості не виникло.

Положеннями ст. 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зобов'язання відповідача в даному випадку в примусовому порядку звільнити земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель та споруд, фактично означає знесення належного відповідачу на праві власності майна, що є порушенням його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України. Тобто, зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття.

Положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, основною метою якого є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном, а також, з урахуванням того, що в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006), а тому, суд дійшов висновку, що обраний прокурором спосіб захисту у вигляді зобов'язання відповідача повернути спірну земельну ділянку шляхом звільнення від належної йому на праві власності будівлі призведе до недотримання справедливої рівноваги, що в даному випадку виключає можливість задоволення позовних вимог.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України в редакції станом на 22.06.2010 та 21.09.2010 (дата судового рішення та реєстрації):

"Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача."

Відповідно до ч. 1, абз. 2 ч. 2 ст. 134 вказаного Кодексу у наведеній редакції:

"1. Земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

2. Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі:

- розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб."

Зазначене свідчить, що власник зареєстрованого за ним в установленому законом порядку та з установлених законом підстав жилого будинку, будівлі або споруди має право на отримання на позаконкурентних засадах, тобто, без проведення земельних торгів, земельної ділянки під цією нерухомістю.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з моменту набрання рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22.06.2010 у справі №2-3936/10 законної сили у відповідача виникло право на оформлення права користування тією частиною земельної ділянки, на якій вказана будівля розміщена, та частиною ділянки, яка необхідна для обслуговування даної нежитлової будівлі.

Так, як вбачається з матеріалів справи, попереднім землекористувачем спірної земельної ділянки є комунальне підприємство "СВЯТОШИНСЬКЕ ЛІСОПАРКОВЕ ГОСПОДАРСТВО".

Приймаючи до уваги вказівку Верховного суду з приводу можливості призначення у даній справі судової експертизи за клопотанням сторін з метою визначення меж спірної земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування розміщеного на ній відповідачем нерухомого майна суд зазначає наступне.

Підставою позову прокурора є акт обстеження земельної ділянки від 19.04.2017 за №17-0548-07 в якому встановлено, що відповідачем зайнято земельну ділянку площею орієнтовно 1400 кв.м.

При цьому, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні клопотання прокурора про проведення судової експертизи з метою визначення меж спірної земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування розміщеного на ній відповідачем нерухомого майна, оскільки прокурором заявлені позовні вимоги про звільнення всієї земельної ділянки (1400 кв.м.), в межах якої знаходиться нерухоме майно відповідача та частина земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Відповідно ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України встановлено, що самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, дає підстави для визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч.1 ст. 376 Цивільного кодексу України.

Водночас, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, що у 2008 році відповідачем подано, а позивачем зареєстровано проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу для будівництва, обслуговування та експлуатації кафе з літнім майданчиком на перехресті просп. Мінського та Великої Кільцевої дороги у Подільському районі м. Києва.

В матеріалах вказаного проекту землеустрою, зокрема, наявний лист комунального підприємства "СВЯТОШИНСЬКЕ ЛІСОПАРКОВЕ ГОСПОДАРСТВО" від 26.10.2005 № 489, в якому зокрема, вказано, що останнє дає свою згоду на вилучення та переведення з категорії земель лісового фонду земельної ділянки для будівництва, обслуговування та експлуатації кафе з літнім майданчиком на перехресті Мінського проспекту та Великої окружної дороги в Подільському районі кварталу 131 виділу 24 площею 0,15 га Пуща-Водицького лісництва.

Так, в матеріалах даної справи наявна копія листа позивача від 14.10.2010 № 29/281-1218 адресованого відповідачу в якому, зокрема, зазначено наступне:

"На засіданні постійної комісії Київради з питань земельних відносин, містобудування та архітектури було розглянуто та підтримано проект рішення Київради "Про передачу суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі Фоменко Ірині Василівні земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування кафе з літнім майданчиком на перехресті просп. Мінського та Великої Окружної дороги у Подільському районі" (кадастрова справа А-12737).

Проте в зв'язку з кадровими змінами відповідно до розпорядження Київського міського голови Черновецького Л.М. від 25.06.2010 № 390 вищезазначений проект рішення Київради разом із матеріалами кадастрової справи А-12737 було передано 30.07.2010 до Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на перевізування.

На теперішній час зазначена кадастрова справа на розгляд постійної комісії Київради з питань земельних відносин, містобудування та архітектури не надходила.".

В подальшому, відповідачем 22.09.2017 направлено на адресу позивача клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на просп. Мінському, 5 у Подільському районі м. Києва орієнтовний розмір: 0,1488 га. (за проектом землеустрою 2007, що був у 2008 попередньо погоджений комісією позивача) із додатками.

Крім того, відповідачем було здійснено звернення до Комунального підприємства "СВЯТОШИНСЬКЕ ЛІСОПАРКОВЕ ГОСПОДАРСТВО" щодо надання повторного погодження на вилучення та переведення з категорії земель лісового фонду до земель запасу житлової та громадської забудови земельної ділянки в кварталі 131 виділу 24 площею 0,15 га на перехресті Мінського проспекту та Великої кільцевої дороги.

Відповідно до відповіді Комунального підприємства "СВЯТОШИНСЬКЕ ЛІСОПАРКОВЕ ГОСПОДАРСТВО" від 05.10.2017, останнє не заперечує проти вилучення земельної ділянки в кварталі 131 виділу 24 площею 0,15 га на перехресті Мінського проспекту та Великої кільцевої дороги зі складу лісового фонду.

З огляду на викладене, як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з моменту звернення відповідача (2008) до позивача та реєстрації останнім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сторони перебували у процесі відведення спірної земельної ділянки у користування відповідача, який мав бути завершений прийняттям позивачем рішення про відведення спірної земельної ділянки у користування відповідачеві.

При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, а тому на момент подання відповідачем у 2008 році розробленого проекту землеустрою щодо її відведення не могла бути надана відповідачу у зв'язку з дією розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 №610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», яким зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення земельних лісових ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення, оскільки як встановлено вище, комунальне підприємство "СВЯТОШИНСЬКЕ ЛІСОПАРКОВЕ ГОСПОДАРСТВО" в 2005 році (тобто, до прийняття відповідного розпорядження Кабінету Міністрів України) дало згоду на вилучення та переведення з категорії земель лісового фонду земельної ділянки для будівництва, обслуговування та експлуатації кафе з літнім майданчиком на перехресті Мінського проспекту та Великої окружної дороги в Подільському районі кварталу 131 виділу 24 площею 0,15 га Пуща-Водицького лісництва.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що відповідач отримавши реєстрацію проекту землеустрою мав усі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням, щодо оформлення відповідного рішення позивача про відведення відповідачу спірної земельної ділянки у користування, враховуючи дотримання відповідачем процедури та порядку оформлення такого рішення позивача.

Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, дії позивача (лист від 14.10.2010 № 29/281-1218) у вигляді передачі вже підтриманого останнім проекту рішення Київради "Про передачу суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі Фоменко Ірині Василівні земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування кафе з літнім майданчиком на перехресті просп. Мінського та Великої Окружної дороги у Подільському районі" (кадастрова справа А-12737) до головного управління земельних ресурсів виконавчого органу позивача на перевізування, у зв'язку із кадровими змінами на підставі розпорядження Київського міського голови Черновецького Л.М. від 25.06.2010 № 390, свідчить про порушення права відповідача на майбутнє правомірне користування спірною земельною ділянкою та обмеження останнього у праві правомірного очікування щодо певного стану речей (у майбутньому).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду від 01.08.2018 у справі № 369/6516/16-ц.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, бездіяльність позивача у вигляді неприйняття рішення про відведення спірної земельної ділянки у користування відповідачеві, враховуючи дотримання останнім процедури та порядку оформлення такого рішення, свідчить про порушення права відповідача на майбутнє правомірне користування спірною земельною ділянкою та обмеження останнього у праві правомірного очікування щодо певного стану речей (у майбутньому).

Щодо незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правової позиції Верховного суду України викладену у постанові від 18.02.2015 № 6-244цс14, колегія суддів відзначає наступне.

Так, в зазначеній справі предметом позову було саме визнання права власності на будівлі і з посиланням на зазначену позицію в цих позовних вимогах судом було відмовлено. Проте, як зазначено вище, в даному випадку мається чинне, не скасоване та не змінене, а отже таке, що підлягає обов'язковому виконанню, рішення Подільського районного суду міста Києва від 22.06.2010 у справі № 2-3936/10, яким визнано право власності на спірне нерухоме майно.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Також, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 року у справі №910/9259/17 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/9259/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз

Дата складення повного тексту 18.12.2018.