ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 914/158/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Львова Б.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство "Львівобленерго",

представник позивача - не з'яв.,

відповідач - Львівське міське комунальне підприємство "Львівводоканал",

представник відповідача - Локатир Ю.В. - адвокат (свідоцтво від 21.02.2018 НОМЕР_1),

розглянув касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Львівобленерго" (далі - Товариство)

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 (головуючий суддя - Скрипчук О.С., судді Данко Л.С. і Дубник О.П.)

зі справи № 914/158/18

за позовом Товариства

до Львівського міського комунального підприємства "Львівводоканал" (далі - Підприємство)

про стягнення 329 461,08 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення 329 461,08 грн. з яких: 102 078, 37 грн. - пеня, 41 929,05 грн. - три проценти річних, 185 453,66 грн. - "інфляційні втрати".

Позов обґрунтовано тим, що відповідач на порушення умов договору про постачання електричної енергії від 14.11.2006 №90035 (далі - Договір) протягом лютого-жовтня 2017 року не здійснив вчасної оплати за поставлену електричну енергію (далі - електроенергія).

Рішенням господарського суду Львівської області від 23.04.2018 (суддя Березняк Н.Є.): позов задоволено частково; з Підприємства стягнуто на користь Товариства: 102 078,37 грн. пені, 41 929,05 грн. - три проценти річних, 72 129,61 грн. "інфляційних втрат" та 3 241, 90 грн. на відшкодування витрат на оплату судового збору; в решті позову відмовлено.

Рішення мотивовано обґрунтованістю позовних вимог саме у вказаних сумах.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.04.2018: апеляційну скаргу Підприємства задоволено частково; рішення місцевого господарського суду скасовано в частині стягнення з Підприємства на користь Товариства зазначених сум пені, річних, "інфляційних втрат" та судового збору; у цій частині прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог; у решті згадане рішення залишено без змін; з Товариства стягнуто на користь Підприємства 240, 16 грн. суд збору за подання апеляційної скарги.

Постанову мотивовано тим, що з моменту підписання позивачем спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України на спірні правовідносини поширено адміністративний порядок розрахунків відповідачем за спожиту електроенергію із застосуванням пільг та субсидій з державного бюджету України; відтак змінено встановлений Договором порядок і строк проведення розрахунків між сторонами, тому застосування до відповідача відповідальності за невиконання грошового зобов'язання у вигляді "інфляційних втрат", процентів річних та пені як санкцій, передбачених Договором, є безпідставним.

У касаційній скарзі до Верховного Суду Товариство, зазначаючи про ухвалення оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить її скасувати повністю та залишити в силі рішення місцевого господарського суду. Так, за доводами, наведеними у касаційній скарзі: відповідна постанова "містить глобальну системну помилку в трактуванні правової суті Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 (далі - Постанова), і, відповідно, правового регулювання відносин сторін"; у спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми статей 4, 520, 528, 618, 651 глави 50 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тоді як Порядок і Постанова не регулюють цивільно-правові відносини окремого учасника спільних протокольних рішень (далі - СПР) з третіми особами, які не є учасниками СПР; спірні правовідносини не мають ознак адміністративно-правових; крім того, представники сторін необґрунтовано не були допущені апеляційним господарським судом до участі у справі.

У відзиві на касаційну скаргу Підприємство заперечує проти касаційної скарги, зазначає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є обґрунтованою, а підстави для її скасування відсутні, - та просить залишити касаційну скаргу Товариства без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 без змін, судові витрати покласти на позивача.

Товариством подано письмове клопотання про відкладення розгляду касаційної скарги, мотивоване перебуванням представника Товариства (адвоката) у відпустці поза межами м. Львова і подальшим її перебуванням на міжнародній конференції поза межами України. Касаційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення даного клопотання, оскільки: наведені в ньому обставини скаржником нічим не підтверджені, так само як не підтверджена й неможливість заміни, в разі необхідності, його представника іншою особою; матеріали справи містять достатній обсяг відомостей для розгляду касаційної скарги і за відсутності представника Товариства.

Перевіривши в межах доводів касаційної скарги на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим господарським судом у розгляді справи було з'ясовано й зазначено, зокрема, що:

- відкритим акціонерним товариством "Львівобленерго", перейменованим у подальшому на публічне акціонерне товариство "Львівобленерго", і Підприємством було укладено Договір, за умовами якого постачальник (Товариство) продає електроенергію споживачу (Підприємству) для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною в додатку №9, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електроенергії та здійснює інші платежі згідно з умовами Договору;

- Товариством виставлялися та надавалися Підприємству рахунки на оплату за електроенергію;

- за умовами Договору у разі несвоєчасної оплати платежів за цим договором постачальник нараховує споживачу пеню, суму боргу з врахуванням індексу інфляції та три проценти річних від простроченої суми, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу;

- Підприємство вчасно не виконало обов'язок з оплати використаної електроенергії протягом лютого-жовтня 2017 року, що й стало підставою для подання позову в даній справі;

- здійснені Товариством розрахунки сум пені і трьох процентів річних є обґрунтованими, а сума "інфляційних витрат" підлягає перерахунку та становить 72 129, 61 грн.

Судом апеляційної інстанції додатково з'ясовано й зазначено, що:

- на виконання умов Договору та відповідно до СПР про організацію взаєморозрахунків за електроенергію за лютий - жовтень 2017 року (загалом 11 СПР) за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, Підприємством як споживачем електроенергії за січень - вересень 2017 року здійснено часткову оплату основного боргу, що передбачено Постановою; крім того, на виконання умов Договору Позивачем було здійснено часткову оплату платіжними дорученнями. Сума основного боргу за період січень - вересень 2017 року Підприємством погашена;

- згадані СПР про організацію взаєморозрахунків за електроенергію за рахунок загального фонду державного бюджету України підписані Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області (сторона-1), Департаментом фінансів Львівської облдержадміністрації (сторона-2), Товариством (сторона-3, позивач у справі) і ДП "Енергоринок" (сторона-4) і погоджені Міністерством енергетики та вугільної промисловості України;

- підписання зазначених СПР мало наслідком зміну порядку та строків проведення розрахунків за електроенергію, яка постачалась Товариством за Договором; відтак сторони спору відійшли від цивільно-правового регулювання порядку розрахунків за спожиту електроенергію, визначеного на підставі Договору, та поширили на спірні правовідносини адміністративний порядок врегулювання заборгованості за спожиту Підприємством електроенергію із застосуванням державних субвенцій при розрахунку з Товариством-постачальником.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача заявлених позивачем сум пені; "інфляційних витрат", процентів річних.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про електроенергетику" постачання електричної енергії - це господарська діяльність, пов'язана з наданням електричної енергії споживачеві за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору; споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Згідно з Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою НКРЕ від 31.07.1996 №28 (у редакції, чинній на момент укладення Договору):

- договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін (пункт 5.1);

- розрахунки споживача за електричну енергію здійснюються за розрахунковий період відповідно до умов договору (пункт 6.1).

Частинами першою, другою статті 12 Господарського кодексу України передбачено, що: держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності; основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є, зокрема, надання інвестиційних, податкових та інших пільг, надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

Відповідно до Порядку (чинного на час підписання СПР):

- цей Порядок визначає механізм перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема, на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення (пункт 1);

- органи Казначейства на підставі платіжних доручень головних розпорядників коштів місцевих бюджетів перераховують кошти на рахунки постачальників ресурсів (товарів, послуг; пункт 6);

- для проведення розрахунків відповідно до цього Порядку всі учасники відкривають рахунки в органах Казначейства, крім енергопостачальних компаній, державного підприємства "Енергоринок", які проводять розрахунки за спожиту електроенергію через поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в уповноваженому банку. Розрахункове обслуговування цих рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та суб'єктами підприємницької діяльності. Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", ПАТ "Укртрансгаз", державне підприємство "Енергоринок", виробники електроенергії та вугледобувні підприємства підписують з учасниками розрахунків спільні протокольні рішення протягом п'яти робочих днів. До розрахунків включаються нараховані суми пільг лише в межах обсягів фактичного використання (споживання) ресурсів (товарів, послуг) відповідно до довідки, що надається постачальниками ресурсів (товарів, послуг; пункт 7);

- усі учасники розрахунків, що проводяться згідно з цим Порядком, у графі "Призначення платежу" платіжних доручень додатково зазначають: "Постанова Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. N 20" (пункт 9).

Згідно з положеннями ЦК України:

- до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1);

- зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509), зокрема договорів та інших правочинів (пункт 1 частини другої статті 11).

Зі змісту пунктів 6, 7, 9 Порядку вбачається, що погашення заборгованості споживачів за використану електроенергію здійснюється органами казначейства на підставі платіжних доручень головних розпорядників коштів місцевих бюджетів шляхом перерахування коштів на рахунки постачальників із додатковим зазначенням у графі "Призначення платежу" платіжних доручень: "Постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20". До розрахунків включаються нараховані суми пільг в межах обсягів фактичного споживання ресурсів, зокрема, електроенергії, відповідно до довідки постачальника. За результатами проведення розрахунків державне підприємство "Енергоринок", виробники електроенергії підписують з учасниками розрахунків спільні протокольні рішення.

Судом апеляційної інстанції у розгляді даної справи встановлено, на відміну від місцевого господарського суду, обставини підписання СПР про організацію взаєморозрахунків за електроенергію. При цьому доводи скаржника про те, що він "не був учасником розрахунків і підписантом спільного протокольного рішення" спростовуються обставинами, встановленими апеляційним господарським судом. Суд касаційної інстанції, зі свого боку, згідно з імперативним приписом частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. До того ж сам скаржник, заперечуючи підписання ним СПР, водночас суперечить самому собі, вказуючи в тексті касаційної скарги про підписання позивачем (тобто скаржником) відповідних СПР (абзаци четвертий-шостий сторінки 5 касаційної скарги).

Поряд з тим неприйнятним є довод скаржника про те, що, "підписуючи СПР позивач прийняв на себе зобов'язання в разі надходження коштів від казначейства відповідно до СПР зарахувати їх в рахунок оплати боржника (згода прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою) та не використовувати ці кошти у власній господарській діяльності, а перерахувати їх в повному обсязі та у визначені строки наступному учаснику СПР відповідно до встановленого в СПР механізму (згода на цільове використання бюджетних коштів). Волевиявлення позивача при підписанні СПР не було направлене на жодні інші правові наслідки, тим більше на односторонню зміну умов договору". Адже із з'ясованих судом обставин справи не випливає, що при підписанні СПР позивач погодився лише з окремими умовами таких рішень, а інші з цих умов не отримали його згоди. Між тим підписання СПР про організацію взаєморозрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України мало наслідком зміну порядку та строків проведення розрахунків за електроенергію, яка постачалась позивачем за Договором. А відтак сторони спору (позивач і відповідач) відійшли від цивільно-правового регулювання порядку розрахунків за спожиту електроенергію, визначеного на підставі Договору, та поширили на спірні правовідносини адміністративний порядок врегулювання заборгованості за спожиту відповідачем електроенергію із застосуванням пільг та субсидій з державного бюджету України. Отже , змінено встановлений Договором порядок і строк проведення розрахунків між позивачем і відповідачем, тому застосування до останнього відповідальності за невиконання грошового зобов'язання у вигляді пені, "інфляційних втрат" та процентів річних є безпідставними, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції.

Відповідний правовий висновок наведено і в постанові Верховного Суду від 15.05.2018 зі справи №924/268/17.

Доводи касаційної скарги стосовно недопуску в судове засідання представника, зокрема, позивача нічим не підтверджені, а посилання скаржника на порушення апеляційним господарським судом вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України щодо складання постанови суду апеляційної інстанції спростовуються змістом відповідної постанови.

Касаційний господарський суд також бере до уваги доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, що узгоджуються з обставинами справи та відповідають нормам матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги позивача без задоволення, а судового рішення апеляційної інстанції - без змін як такого, що ухвалене з додержанням наведених у цій постанові норм матеріального права.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Львівобленерго" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 зі справи № 914/158/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов