ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2018 Справа №914/1669/18

м. Львів

За позовом: Приватного акціонерного товариства «Спеціалізоване монтажне управління №24», м. Київ

до відповідача: Акціонерного товариства «Укртрансгаз» від імені якого діє філія «Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз», м. Львів

про визнання п. 18.7 договору підряду недійсним.

Суддя Мороз Н.В.

при секретарі Забора Ю. П.

Представники:

Від позивача: н/з

Від відповідача: ОСОБА_1

Суть спору:

Позовну заяву подано Приватним акціонерним товариством «Спеціалізоване монтажне управління №24», м. Київ до Акціонерного товариства «Укртрансгаз» від імені якого діє філія «Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз», м. Львів про визнання п. 18.7 договору підряду недійсним.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.09.2018р. позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Спеціалізоване монтажне управління №24» залишено без руху, та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою господарського суду від 25.09.2018р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 16.10.2018р.

Ухвалою від 16.10.2018р. підготовче засідання відкладено на 20.11.2018р. з підстав, викладених у відповідній ухвалі суду.

20.11.2018р. розгляд справи відкладено на 26.11.2018р., про що позивача повідомлено ухвалою про виклик в порядку ст.121 ГПК України.

Ухвалою від 26.11.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 10.12.2018р.

В судове засідання 10.12.2018р. представник позивача не з»явився. Через службу діловодства господарського суду подав клопотання від 04.12.2018р. про проведення судового засідання за відсутності сторони позивача у звязку з неможливістю забезпечити явку.

Представник відповідача в судове засідання з»явився. Дав пояснення по суті спору. Позовні вимоги вважає безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства. В задоволенні позову просить відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, створивши у відповідності до ст. 13 ГПК України сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив.

04.07.2016р. між Приватним акціонерним товариством «Спеціалізоване монтажне управління № 24» (на час підписання договору - Публічне акціонерне товариство, позивач, за договором - підрядник) та Акціонерним товариством «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних трубопроводів «Львівтрансгаз» (відповідач, за договором - замовник) укладено договір будівельного підряду № НОМЕР_1 на виконання робіт по будівництву обєкта: «Реконструкція ГРС «Здолбунів» загальною вартістю 117 499 тис. грн. з ПДВ.

Згідно умов даного договору, підрядник бере на себе зобовязання в порядку та на умовах, визначених договором, власними та залученими силами і засобами, на власний ризик виконати будівельні, монтажні роботи, що передбачені проектною документацією, здійснити випробування змонтованого устаткування, здати обєкт замовнику в експлуатацію в обумовлений договором строк; за власні кошти ліквідувати недоробки та дефекти, що виникли з його вини і виявлені в ході приймання робіт і в гарантійні строки експлуатації обєкта; здійснити поставку обладнання відповідно до документації конкурсних торгів.

Пунктом 18.7 договору підряду передбачено, що за порушення підрядником строків виконання зобовязання за цим договором (здачі в експлуатацію обєктів тощо), він виплачує замовнику неустойку у розмірі, встановленому абз.3 п.2 ст.231 ГК України, окрім того, за прострочення понад тридцять днів - додатково сплачує штраф у розмірі 10% від суми договору.

За змістом абз.3 п.2 ст.231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У звязку з простроченням підрядником (ПАТ «Спеціалізоване монтажне управління №24») виконання окремих етапів робіт та поставки обладнання АТ «Укртрансгаз» звернулося з позовною заявою до Господарського суду м. Києва, предметом якої є стягнення з ПАТ «Спеціалізоване монтажне управління №24» штрафних санкцій за порушення строків виконання зобовязань, що передбачено п.18.7 договору будівельного підряду.

Оспорюючи п. 18.7 договору, мотивуючи підписання позивачем (підрядником) саме такої редакції Договору через помилку, останній звернувся до Господарського суду Львівської області за захистом свого порушеного права з вимогою про визнання недійсним п. 18.7 договору будівельного підряду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Згідно ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні правові підстави визнання правочину недійсним визначені ст.215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У позовній заяві позивач, зокрема, посилається на положення законодавства України, щодо недійсності правочину, зазначаючи про те, що підписуючи договір будівельного підряду останній не мав можливості внести жодні правки про нарахування та сплату неустойки, яка є явно завищеною. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку, на думку позивача, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Відповідно до ст. 207 ГК України, господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Державні закупівлі, або публічні закупівлі це закупівля замовником товарів, робіт і послуг за державні кошти або від імені публічної установи.

Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (ст. 650 ЦК України).

Умови, порядок та процедури закупівель товарів, робіт і послуг встановлюються Законом України «Про здійснення державних закупівель».

Враховуючи те, що відповідач (АТ «Укртрансгаз» в ос. філії «УМГ «Львівтрансгаз») належить до підприємств державного сектору економіки, його діяльність здійснюється у відповідності до законодавства про державні закупівлі.

Таким чином, договір будівельного підряду укладено сторонами на підставі процедури закупівлі згідно вимог, передбачених Законом України «Про здійснення державних закупівель».

Відповідно до ст. 10 вказаного Закону, замовник безоплатно подає для оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому цим Законом, інформацію про закупівлю.

З матеріалів справи, зокрема, Звіту про результати проведення процедури відкритих і двоступеневих торгів та попередньої кваліфікації від 06.07.2016 № 02/5, в якому містяться дані щодо оприлюднення процедури закупівлі, дати та номера оголошення, дати розкриття тендерної пропозиції, інформації про учасників та про акцепт пропозиції, вбачається наступне.

Згідно протоколу засідання комітету конкурсних торгів філії «Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» від 29.01.2016 №02/1 затверджено Документацію конкурсних торгів по предмету закупівлі Робота: Будівельні роботи (Реконструкція газорозподільної станції «Здолбунів»), до складу якої включено проект договору про закупівлю.

Документація відповідно до вимог Закону оприлюднена на офіційному веб-порталі Уповноваженого органу.

На адресу Замовника надійшла пропозиція конкурсних торгів Учасника Публічного акціонерного товариства «Спеціалізоване монтажне управління №24», яка відповідала Документації, оприлюдненій на офіційному сайті та в т.ч. містила проект Договору в опублікованій редакції.

Відтак, погодившись на участь у торгах позивач був свідомий, які саме умови передбачені Документацією конкурсних торгів, розробленою замовником.

В силу ст.ст. 6, 626 ЦК України, сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні (погоджені) умов договору. При цьому відносини, що виникли між сторонами засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України), що регулюються актами цивільного законодавства України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що передбачено ст.628 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно зі ст. 641 ЦК України пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною, що передбачено ст. 642 ЦК України.

Твердження позивача про помилкове підписання договору внаслідок неправильного сприйняття фактичних обставин правочину судом оцінюється критично з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про здійснення державних закупівель», Документація конкурсних торгів повинна містити, зокрема, проект договору або основні умови, які обов'язково будуть включені до договору про закупівлю.

Статтею 28 вказаного Закону визначено, що замовник та учасники не можуть ініціювати будь-які переговори з питань внесення змін до змісту або ціни поданої пропозиції конкурсних торгів.

Відповідно до ст. 31 Закону, замовник укладає договір про закупівлю з учасником, пропозицію конкурсних торгів якого було акцептовано, не пізніше ніж через 30 днів з дня акцепту пропозиції відповідно до вимог документації конкурсних торгів та акцептованої пропозиції.

Основні вимоги до договору про закупівлю передбачені ст.40 Закону, зокрема, ч.5 цієї статті визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту пропозиції конкурсних торгів або цінової пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі.

Дії позивача щодо прийняття пропозиції замовника укласти договір свідчили про його вільне волевиявлення, що підтверджується надісланою ним пропозицією конкурсних торгів.

Відтак, приймаючи участь у відкритих торгах з предметом закупівлі «Робота: Будівельні роботи (Реконструкція газорозподільної станції «Здолбунів»)», позивач підтвердив вільне волевиявлення щодо укладення договору про закупівлю саме на тих умовах, які були запропоновані Замовником у Документації, в т.ч., які містили п. 18.7 Договору у редакції, яка прийнята сторонами.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів (ст. 1 ГПК України).

Отже, вирішуючи спір по суті, господарський суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу.

Дослідивши та проаналізувавши подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не порушено прав чи законних інтересів позивача з огляду на наступне.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Згідно ст. 230 ГК України, п. 4 ст. 231 ГК України, штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Частиною 2 ст. 231 ГК України передбачено можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приймаючи рішення судом також взято до уваги постанову Верховного Суду України від 27.04.2012р. та постанову Вищого господарського суду України від 12.06.2012р. у справі №06/5026/1052/2011 з контексту яких вбачається можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011р. № 42/252, від 09.04.2012р. № 20/246-08 та постанові Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі №910/11195/17.

Міркування позивача щодо недійсності пункту 18.7 договору будівельного підряду спростовуються наступним.

Згідно ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК).

Пленум ВС України в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, пункт 18.7 Договору будівельного підряду не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, моральним засадам, відтак вимоги щодо визнання недійсним п.18.7 договору будівельного підряду є безпідставними.

Посилання позивача щодо неможливості внесення поправок при укладенні договору, а відтак неусвідомлення в повному обсязі наслідків порушення строків виконання зобов»язання не знаходять підтвердження в матеріалах справи.

Зокрема, укладення сторонами договору будівельного підряду відбувалось при вільному волевиявленні та добровільній згоді підрядника укласти договір саме на тих умовах, які були визначені замовником, що підтверджується підписом та печаткою позивача (ПАТ «Спеціалізоване монтажне управління №24») на договорі, проставленими без жодних застережень.

Засвідченням розуміння сторонами факту укладення договору та визнання усіх істотних умов є його виконання контрагентами, що підтверджується довідками про вартість виконаних робіт та видатковими накладними на поставку обладнання за вказаним договором будівельного підряду, підписаними та скріпленими печатками сторін.

Частиною 4 ст.11 ГПК України внормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 ГПК України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду по справі №910/13407/17 від 13.03.2018р.

Згідно ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що спірний пункт договору не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а наявність передбачених законом підстав для задоволення позову не була доведена суду у встановленому порядку належними та допустимими доказами, відтак, суд дійшов висновку в позові відмовити.

Відповідно до ст.129 ГПК України, судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-78, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Повний текст рішення виготовлено 14.12.2018р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.