ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.12.2018 Справа № 905/1532/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Курило Г.Є.

при секретарі судового засідання Конько В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду матеріали справи

за позовом: Заступника прокурора Донецької області, м. Маріуполь в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь

до відповідача 2: Фізичної особи - підприємця Костинської Ганни Борисівни, м. Маріуполь

про визнання недійсним договору №4 від 01.08.2016 на виконання платних робіт (послуг).

За участю представників сторін:

прокурор: Алєкаєв Ю.В.,

від позивача: Зучек Є.Н.- за довіреністю,

від відповідача 1: не з'явився,

від відповідача 2: не з'явився.

Суть спору: Заступник прокурора Донецької області, м. Маріуполь звернувся до господарського суду Донецької області з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь та Фізичної особи - підприємця Костинської Ганни Борисівни, м. Маріуполь про визнання недійсним договору №4 від 01.08.2016 на виконання платних робіт (послуг), укладений між відповідачами.

В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор посилався на те, що спірний договір № 4 від 01.08.2016 на виконання платних робіт (послуг) за своєю суттю є удаваним правочином з метою приховання іншого правочину - договору суборенди нерухомого майна, що належить до державної власності, який насправді вчинили сторони з порушенням норм, які регулюють цей правочин, а тому договір підлягає визнанню недійсним з підстав ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 20.08.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1532/18; справу №905/1532/18 вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

18.09.2018 через канцелярію суду від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків надійшли пояснення по справі, в яких останній зазначив про відсутність у нього інформації стосовно використання майна цілісного майнового комплексу ДП "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" Фізичною особою - підприємцем Костинською Ганною Борисівною на підставі договору № 4 від 01.08.2016 на виконання платних робіт, підтвердив наявність договірних відносин з оренди цілісного майнового комплексу «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» із відповідачем 1, посилаючись на ч.1 ст.2, ч.2 ст.22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ч.ч.1, 2 ст.3, ст.ст.42, 55, ч.1 ст.288 Господарського кодексу України, ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, ч.ч.1, 2 ст.235 Цивільного кодексу України вважає за необхідне вирішення справи згідно з чинним законодавством.

09.10.2018 позивач надав клопотання в порядку ст.42 ГПК України, в якому просить долучити до матеріалів справи копію договору оренди №951/2002 від 23.05.2002 цілісного майнового комплексу ДП "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь.

09.10.2018 прокурором надано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Підготовче засідання у справі відкладалось, ухвалою господарського суду Донецької області від 09.10.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів.

19.11.2018 у підготовчому судовому засіданні суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 11.12.2018.

В судовому засіданні 11.12.2018 прокурор наполягав на задоволенні позовних вимог, представник позивача просив винести рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідачі у підготовче засідання не з'явились, відзивів на позовну заяву прокурора не представили, причин неявки не повідомили.

Відповідачі були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. За змістом наявних у матеріалах справи витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача 1 на теперішній час є - 87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, б. 28, відповідача 2 на теперішній час є - 87525, АДРЕСА_1. Аналогічні адреси зазначені в позовній заяві. Приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за юридичними адресами відповідачів, які наявні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідачів про дату, час і місце розгляду справи.

За змістом ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст.ст. 165, 202 Господарського процесуального кодексу України без участі відповідачів за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарським судом встановлено наступне:

23.05.2002 між позивачем, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області (далі - орендодавець) та відповідачем 1, Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (далі - орендар) був укладений договір оренди №951/2002, відповідно до п.1.1 якого згідно чинного законодавства орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс - державного підприємства "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (надалі - "підприємство"), яке розміщене за адресою: 87532, АДРЕСА_2. Склад і вартість майна визначено відповідно до наведених у додатках № 1, 2, 3 акта оцінки, протоколу про результати інвентаризації та передавального балансу підприємства, складеного за станом на 01 березня 2002р. і становить 551102 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна тисяча сто дві гривні) (первісна вартість - 1662321,01 грн., знос - 1111218,54 грн.), у тому числі:

- основні фонди за залишковою вартістю 321654 грн. (триста двадцять одна тисяча шістсот п'ятдесят чотири гривні);

- самортизовані основні фонди згідно експертної оцінки - 229448 грн. (двісті двадцять дев'ять тисяч чотириста сорок вісім гривень).

Орендар вступає у строкове платне користування підприємством у термін указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі підприємства (п.2.1 договору).

За визначенням п.2.2 договору передача підприємства в оренду не тягне за собою виникнення права власності в орендаря на це майно, власником залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі (п.2.4 договору).

До обов'язків орендаря умовами договору віднесено, окрім інших, використання майна відповідно до його призначення та умов цього договору (п.5.1 договору).

Згідно п. 6.2. договору оренди №951/2002 від 23.05.2002 орендар має право за згодою орендодавця передавати окремі інвентарні об'єкти із складу орендованого майна підприємства у суборенду і передавати свої права та обов'язки за цим договором щодо цих цінностей іншим особам за умови, що не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору.

Додатковими угодами № 2 від 17.05.2004 та № 3 від 15.08.2008 продовжувався строк дії вищезазначеного договору. Так, додатковою угодою № 3 від 15.08.2008 до договору оренди №951/2002 від 23.05.2002 строк дії договору було продовжено по 23.05.2033.

Зазначений договір та усі додаткові угоди до нього підписані представниками обох сторін без зауважень, підписи скріплені печатками.

В матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія акту приймання-передачі державного майна - цілісного майнового комплексу "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" від 23.05.2002, відповідно до якого Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" прийняло державне майно - цілісний майновий комплекс "Маріупольський лікеро-горілчаний завод".

Вказаний акт приймання-передавання підписаний та скріплений печатками обох сторін без зауважень.

Доказів повернення об'єкта оренди із строкового платного користування суду не представлено.

Здійснив аналіз господарського договору №951/2002 від 23.05.2002, з якого виникли цивільні права та обов'язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором оренди, який підпадає під правове регулювання параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України та за станом на теперішній час є не припиненими та на встановлені ним правовідносини розповсюджуються умови означеного договору.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Одночасно, оскільки орендоване майно є державним, що не спростовано у порядку встановленому чинним господарсько-процесуальним законодавством, також підпадає під дію норм спеціального закону, а саме Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до ст.287 Господарського кодексу України, ст.5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцями щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

Як свідчать матеріали справи, позивачем, відповідно до ст.32 Закону України «Про оренду державного майна та комунального майна», ст.7 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», видано наказ №00379 від 05.05.2016 згідно з яким визначено з 23.05.2016 по 23.06.2016 здійснити комплексний контрольний огляд майна - цілісного майнового комплексу ДП «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», розташованого за адресою: 87532, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Енгельса, 28, переданого ТОВ «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» за договором оренди від 23.05.2002 №951/2002, з приводу виконання орендарем умов договору оренди за період з 01.01.2013 по 31.03.2016, згідно з робочим планом (додаток №1 до наказу). Останнім до питань, які будуть розглянуті у ході комплексного контрольного огляду, віднесено, зокрема, наявність договорів суборенди, виявлення фактів незаконної передачі в суборенду державного майна.

Згідно звіту позивача від 08.09.2016 з комплексного контрольного огляду цілісного майнового комплексу «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», переданого в оренду ТОВ «МЛГЗ» за договором оренди від 23.05.2002 №951/2002 за питанням наявності договорів суборенди, виявлення фактів незаконної передачі в суборенду державного майна встановлено, що орендар без дозволу орендодавця передав приміщення будівлі заводоуправління, яке входить до складу орендованого цілісного майнового комплексу ДП «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», у користування іншим особам. Вирішено повідомити правоохоронні органи про встановлені факти невиконання орендарем умов договору для вжиття заходів відповідного реагування.

Окрім того, зі змісту вказаного звіту слідує наявність судового рішення господарського суду Донецької області від 12.07.2010 по справі №30/74пд, залишене без змін постановами Донецького апеляційного суду від 10.08.2010 та Вищого господарського суду України від 02.02.2011, яким внесено зміни до п.1.1 договору оренди цілісного майнового комплексу від 23.05.2002 №951/2002 шляхом додавання речення такого змісту (в тому числі): «Використовується за цільовим призначенням - «адміністративно-торгівельний комплекс»».

Зазначене підтверджено відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень.

Прокуратурою Донецької області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено дані кримінального провадження № 0000196 від 28.02.2017, відкритого за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України, з якого у подальшому виділені матеріали досудового розслідування №0001020 від 06.09.2017, відкритого за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України за фактами незаконної передачі в суборенду ЦМК «МЛГЗ».

За змістом протоколу огляду місцевості та приміщень від 14.07.2017, у межах приведеного кримінального провадження, старшим слідчим другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області проведено огляд території, земельної ділянки, приміщень цілісного майнового комплексу, а також іншого майна, що передано в оренду відповідачу 1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Проведеним оглядом встановлено зайняття приміщень іншими суб'єктами господарювання, ніж відповідач 1.

Також, суду представлено копію протоколу допиту свідка від 30.06.2017, у якому зафіксовано визнання використання Костинською Г.Б., як приватним підприємцем, з 2010р. приміщення Маріупольського лікеро-горілчаного заводу за адресою АДРЕСА_2, на першому поверсі, площею 32кв.м. з метою здійснення роздрібної торгівлі продовольчими товарами, підставою використання визначено договір зберігання №4-вз від 01.07.2016, а також вказано на наявність договору надання послуг з підприємством ТОВ «МЛГЗ», за цими договорами здійснювалось використання приміщення заводу, сума оплати за використання приміщення становить 161,00грн. та комунальні послуги. Факт погодження із Фондом державного майна означена особа не підтвердила.

Беручи до уваги таке, а також висновки слідчого судді Жовтневого районного суду м.Маріуполя, викладені в ухвалі від 22.12.2017р. по справі №263/16736/17 (провадження 1-кс/263/8661/201) прокурор вважає підтвердженим факт незаконного використання приміщень ТОВ «МЛГЗ» сторонніми суб'єктами господарювання, стверджує, що оспорюваний договір укладено між відповідачами усупереч положень Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна» для приховування іншого правочину договору оренди майна.

Суду представлено копію договору на виконання платних робіт (послуг) №4 від 01.08.2016 між відповідачем 1, Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (далі - виконавець) та фізичною особою - підприємцем Костинською Ганною Борисівною (далі - замовник), відповідно до п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе виконання робіт (послуг), пов'язаних з забезпеченням нормального функціонування діяльності замовника по організації роздрібної торгівлі продовольчими товарами, яка проводиться за адресою: АДРЕСА_2, а саме: забезпечення підприємницької діяльності та користування обладнання; забезпечення пропускного режиму для працівників та відвідувачів приміщення, які користуються прохідною виконавця; забезпечення пропускного режиму на території ТОВ «МЛГЗ» для транспорту, який використовує замовник для здійснення своєї господарської діяльності; забезпечення функціонування підвідних мереж тепло-, водо-, електропостачання, мереж каналізації та зв'язку; забезпечення дератизації та дезінфекції приміщення та забезпечення вивозу побутових відходів замовника.

Відповідно до п. 2.2.-2.4 договору вартість послуг встановлена у фіксованій щомісячній сумі 161 грн. 38 коп. за один місяць обслуговування. У вартість послуг, які надаються за договором, не входять: вартість спожитої електроенергії, вартість послуг, які надані комунальними підприємствами, операторами телефонного зв'язку. Плата за наданні по договору роботи (послуги) здійснюється замовником в порядку авансових платежів щомісячно до 5 числа поточного місяця на підставі отриманого рахунку виконавця.

Також, договір містить положення, якими врегульовано, що експлуатаційні витрати замовника, перелічені у п.2.3 сплачуються ним додатково.

Цей договір вступає в силу з 01.08.2016 та діє до 31.12.2017 (п. 5.1. договору).

Надаючи правову кваліфікацію правовідносинам, що породжує договір на виконання платних робіт (послуг) №4 від 01.08.2016, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. ст. 202, 203 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 7 статті 179 ГК України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Зі змісту ст.901 Цивільного кодексу України, поряд із ст.ст.903, 904 Цивільного кодексу України, договір про надання послуг може бути укладено на безоплатній основі.

Відтак, предметом договору про надання послуг є вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності, що вказує на таку ознаку такого типу договору, як, по-перше, носить не матеріальний характер, по-друге - нероздільно пов'язані з особистістю послугонадавача.

Відповідно до ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно зі ст.760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Дане кореспондується з приписами ст.283 Господарського кодексу України, яка також визначає миту користування майном, як - для здійснення господарської діяльності.

Тобто, виходячи з цього визначальними ознаками правовідносин у сфері найму майна є наявність об'єкту (носить матеріальний характер), його передача однією стороною другій стороні, використання останньою протягом певного строку для здійснення господарської діяльності. Одночасно користування майном за плату є однією з кваліфікуючих ознак оренди майна.

Разом з цим для встановлення правової природи оспорюваного договору необхідно встановити, на що були спрямовані воля і волевиявлення сторін при його вчиненні.

Матеріали справи містять договір зберігання №4-вз від 01.07.2016 укладений між відповідачами, відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначеним договором, відповідач 1 передає, а відповідач 2 приймає на зберігання нерухому річ - приміщення: частину кімнати к.1 загальною площею 32 м2 (далі - "майно"), яке розташовано на першому поверсі будівлі заводоуправління (Лит. А-2), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Пунктом 1.3. договору визначено, що зберігання за цим договором є безоплатним.

Строк зберігання встановлюється до 31 грудня 2017р., згідно п.1.4 договору.

Згідно п. 3.3 договору сторона 2 має право користуватись майном, переданим на зберігання для своїх господарських потреб у власній господарській діяльності, за умови використання майна за його призначенням та відшкодування вартості зносу майна у розмірах, узгоджених з відповідачем 1.

Умовами п. 6.1 договору визначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (у разі наявності).

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього договору та закінчується 31.12.2017р., відповідно п. 6.2. договору.

Як свідчить акт прийому-передачі об'єкту зберігання до договору №4-вз від 01.07.2016, відповідач 1 передав, а відповідач 2 прийняв означене не приміщення.

Як зазначалось вище по тексту рішення, між відповідачами по даній справі було укладено оспорюваний правочин як договір про надання послуг, відповідно до п. 1.1 якого предметом договору є виконання робіт (послуг), пов'язаних з забезпеченням нормального функціонування діяльності замовника по організації роздрібної торгівлі продовольчими товарами, яка проводиться за адресою: АДРЕСА_2, а саме: забезпечення підприємницької діяльності та користування обладнання; забезпечення пропускного режиму для працівників та відвідувачів приміщення, які користуються прохідною виконавця; забезпечення пропускного режиму на території ТОВ «МЛГЗ» для транспорту, який використовує замовник для здійснення своєї господарської діяльності; забезпечення функціонування підвідних мереж тепло-, водо-, електропостачання, мереж каналізації та зв'язку; забезпечення дератизації та дезінфекції приміщення та забезпечення вивозу побутових відходів замовника.

Окрім того, за текстом договору йдеться мова про експлуатацію приміщення.

Також договір містить умови, якими врегульовано питання оплати вартості експлуатаційних витрат замовника (відповідача 2), як то вартість спожитої електроенергії, вартість послуг, які надані комунальними підприємствами, операторами телефонного зв'язку, що притаманно умовам договору у сфері орендних відносин.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що містить справа, до видів діяльності відповідача 1 віднесено дистиляція, ректифікація та змішування спиртних напоїв; виробництво безалкогольних напоїв; виробництво мінеральних вод та інших вод, розлитих у пляшки; оптова торгівля напоями; комплексне обслуговування об'єктів; організування конгресів і торгівельних виставок; надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у.; інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна.

Таке вказує на те, що надання послуг пов'язаних з забезпеченням нормального функціонування діяльності іншого суб'єкта господарювання по організації роздрібної торгівлі продовольчими товарами не входить до меж господарської діяльності відповідача 1, тобто обумовлені договором послуги за своєю суттю роздільні (не пов'язані) з особистістю послугонадавача.

Забезпечення підприємницької діяльності, у контексті викладеного вище, має ознаки надання відповідачем 1 приміщення відповідачу 2 для здійснення останнім своєї господарської діяльності.

Беручи до уваги вищевикладене, а також те, що виходячи з приписів ст.ст.936, 944, 946 Цивільного кодексу України на відміну від договору оренди, який укладається для надання орендареві права оплатного користування майном для здійснення своєї підприємницької діяльності з метою отримання прибутку від використання майна за його цільовим призначенням, договір зберігання майна укладається в інтересах поклажодавця з метою забезпечення схоронності майна у тому вигляді, в якому його було передано на схов і, за загальним правилом, не допускає користування майном зберігачем, суд приходить до висновку, що укладаючи договір на виконання платних робіт (послуг) №4 від 01.08.2016 волевиявлення сторін було спрямоване на врегулювання орендних відносин, насамперед, в частині визначення суми плати за користування та експлуатаційні витрати, які несе відповідач 2, як користувач приміщення. Тобто, правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відтак, суд доходить висновку, що предметом оспорюваного правочину виступає саме оплатне право користування об'єктом інфраструктури ТОВ «МЛГЗ», що ніяким чином не повинно ототожнюватися з наданням послуг відповідачем 1 відповідачу 2 за відповідну плату.

В силу положень ст.235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оскільки судом було встановлено, що предметом оспорюваного договору виступає оплатне право користування об'єктом інфраструктури ТОВ «МЛГЗ», то суд вважає за необхідне звернутись до відповідних положень законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносини.

Приміщення за оспорюваним договором входить до складу державного майна, права орендаря відносно якого відповідач 1 набув на підставі договору оренди №951/2002 від 23.02.2002 укладеного із Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області, як орендодавцем, а також особою, що здійснює державну політику у сфері оренди за визначенням ч.2 ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Враховуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку, що оспорюваний правочин, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та фізичною особою - підприємцем Костинською Ганною Борисівною, було укладено з метою приховання іншого договору оренди (суборенди) державного майна, що підпадає під правове регулювання параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України, відповідні положення Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Статтею 288 Господарського кодексу України встановлено право орендаря передати окремі об'єкти в суборенду, якщо інше не передбачено законом або договором оренди.

Означені норми знайшли своє відображення у приписах ч.2 ст.22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абз. 2 ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.6.2 договору оренди №951/2002 від 23.05.2002 відповідач 1, як орендар за договором, має право передавати окремі інвентарні об'єкти із складу орендованого майна підприємства у суборенду і передавати свої права та обов'язки за цим договором щодо цих цінностей іншим особам за умови, що не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору, за згодою орендодавця, тобто регіональним відділенням Фонду державного майна Ураїни по Донецькій області.

Таке право, виникнення якого зумовлене наявністю згоди орендодавця, як то вбачається з правовідносин встановлених між відповідачем 1 та позивачем, не надає підстав зміни цільового призначення об'єкта.

Разом з тим, як слідує з фактичних обставин справи, які не спростовано у розумінні приписів Господарського процесуального кодексу України, відповідач 1 без наявної згоди позивача передав частину орендованого ним у останнього приміщення відповідачу 2, змінивши при цьому його цільове призначення з використнання як адміністративно-торгівельний комплекс на використання з метою функціонування діяльності третьої особи з організації роздрібної торгівлі продовольчими товарами.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договорів недійсними: відповідність договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору, дієздатність сторін за договором, у чому конкретно полягає порушення вільного волевиявлення та не відповідність його внутрішній волі учасника правочину, не спрямованість сторони на реальне настання правових наслідків правочину та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 Цивільного Кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Дослідження матеріалів справи та покладених у підґрунтя позовних вимог обставини, дає підстави дійти висновку про вчинення відповідачем 1 оспорюваного договору, направленого на врегулювання правовідносин оренди частини державного майна, що за своїм змістом визначає правову природу, як договір суборенди, без наявності необхідного на то обсягу цивільної дієздатності, що має наслідком визнання такого договору недійсним.

Разом з цим, відповідно до ст.236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

Якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, господарським судам слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України та частини другої статті 208 Господарського кодексу України. Разом з тим якщо за правочином, визнаним недійсним, права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, то наслідки у вигляді реституції застосовані бути не можуть, але згідно з частиною другою статті 236 Цивільного кодексу України можливість настання таких прав та обов'язків у майбутньому припиняються.

При цьому, зважаючи на п.5.1 договору на виконання платних робіт (послуг) №4 від 01.08.2016 його строк дії сплинув 31.12.2017.

За змістом встановленого спірного зобов'язання, воно може бути припинено лише на майбутнє. Однак, договір, що породжував їх існування припинив свою дію, а відтак така обставина виключає можливість визнання його недійсним.

Надаючи правову оцінку належності обраного прокурором способу захисту, суд звертає увагу на визначення можливої ефективності такого способу з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту. Так, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд вказує на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тоді-як позовні вимоги у даній справі на забезпечення поновлення прав не спрямовані.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що прокурор вправі обрати спосіб захисту, який передбачений законом, так і такий, що законом не передбачений, однак у будь-якому випадку, обраний спосіб захисту повинен бути ефективним, тобто таким, що забезпечує повне відновлення порушених/невизнаних прав та інтересів позивача та держави.

При цьому, враховуючи що спірний договір припинив свою дію, обраний прокурором спосіб захисту про визнання недійсним договору в будь-якому випадку не може забезпечити відновлення порушених прав держави.

На підставі вищевикладеного та згадані норми чинного законодавства, у задоволенні позову заступника прокурора Донецької області, м. Маріуполь в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь та Фізичної особи - підприємця Костинської Ганни Борисівни, м. Маріуполь про визнання недійсним договору №4 від 01.08.2016 на виконання платних робіт (послуг) слід відмовити.

Щодо подачі позову прокурором в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до ч.3 ст.53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч.1). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ч.3). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень (ч.4).

Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами особи, в інтересах якої вони діють, за винятком обмежень, передбачених ч.2 ст.55 Господарського процесуального кодексу України.

Подання розглядуваного позову прокурором обґрунтовано встановленням у ході вивчення стану законності у сфері державної власності, у тому числі при наданні в оренду цілісних майнових комплексів, передачі відповідачем 1 відповідачу 2 приміщення без дозволу Регіонального відділення ФДМ України, обізнаність останнього про таке та невжиття ним жодних заходів щодо захисту порушених інтересів держави, визнання недійсним угод та повернення приміщень, вбачає правові підстави для звернення до суду у межах наданої компетенції.

Листом №17/2-15-399-17 від 23.01.2018 прокуратура Донецької області звернулась до начальника регіонального відділення фонду державного майна по Донецькій області, беручи до уваги, що останній є уповноваженим органом, який контролює використання державного майна - "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", з пропозицією у межах компетенції вжити заходів до ТОВ "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" з приводу допущених порушень, що наведені вище.

На дане звернення Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області направило лист №10-07-00710 від 09.02.2018 прокурору Донецької області у якому, з посиланням на ст.ст. 5, 10, 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.53 ГПК України, рішення Конституційного суду України №3-рп/99 від 08.04.1999, з метою належного захисту майнових інтересів держави, а також враховуючи недостатність бюджетних призначень для сплати судового збору на розрахунковому рахунку Регіонального відділення по КПКВК 6611010 «Керівництво та управління у сфері державного майна» та пзицію прокуратури, викладену у листі №17/2-15-399-17 від 23.01.2018, звернулось із клопотанням про здійснення представництва інтересів держави в особі регіонального відділення Фонду державного майна по Донецькій області шляхом подання до господарського суду Донецької області позовної заяви до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод".

Листом №05/1-1158вих-18 від 06.08.2018 прокуратура Донецької області повідомила регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області про представництво інтересів держави в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру», шляхом подання розглядуваного позову вбачаючи наявність порушень та невжиття належних заходів до їх усунення з боку уповноваженого органу.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що звернення прокурора в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області з розглядуваним позовом відповідає функції представництва прокуратурою інтересів держави та направлено на їх захист.

З урахуванням норм ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на прокурора.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову заступника прокурора Донецької області, м. Маріуполь в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь та Фізичної особи - підприємця Костинської Ганни Борисівни, м. Маріуполь про визнання недійсним договору №4 від 01.08.2016 на виконання платних робіт (послуг), укладеного між відповідачами, відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено та підписано 19.12.2018.

Суддя Г.Є. Курило