ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.12.2018

Справа № 910/14615/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., розглянув у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфом» (08700, Київська обл., м. Обухів, вул. Київська, 125)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртексім» (02092, м. Київ, вул. Довбуша, 22)

про стягнення 9 428,33 грн.

Представники сторін не викликались

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерфом» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртексім» про стягнення 9 428,33 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору оренди нерухомого майна №06-03/2018 від 01.03.2018, а саме, в частині оплати орендних платежів, у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 7 920,00 грн. Крім того, за прострочення виконання грошового зобов'язання позивачем нараховані пеня у розмірі 1 278,62 грн., інфляційні втрати у розмірі 115,36 грн. та 3% річних у розмірі 114,36 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 910/14615/18 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Даною ухвалою, суд у відповідності до ст.ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 05.11.2018 була направлена рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02092, м. Київ, вул. Довбуша, 22.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за № 450 відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження у справі – 12.11.2018 проте у строк визначний судом відзиву не подав.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов’язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

01 березня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерфом» (надалі – орендодавець/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укртексім» (надалі – орендар/відповідач) було укладено договір оренди нерухомого майна № 06-03/2018 (надалі – договір).

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передає в строкове платне користування нерухоме майно, що надалі іменується – об’єкт оренди, а орендар приймає такий об’єкт оренди та за користування ним сплачує орендодавцю плату у відповідності до умов договору.

У п. 1.2. сторони визначили об’єкт оренди, а саме: виробничо-складське приміщення «Урал»; знаходиться за адресою: вул. Київська, б. 125, м. Обухів, Київська область, 08700; загальна площа орендованого майна 250 кв.м.; нежитлове приміщення. Об’єкт оренди належить орендодавцю на праві власності.

За умовами п.п. 2.1., 2.2. договору об’єкт оренди повинен бути переданий орендодавцем та прийнятий орендарем впродовж 2 (двох) днів з моменту укладення цього договору. Об’єкт оренди вважається таким, що переданий орендарю в користування з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі, що є невід’ємною частиною цього договору.

Як вбачається із матеріалів справи 01.03.2018 року сторонами підписано акт приймання-передачі нерухомого майна відповідно до договору оренди нерухомого майна № 06-03/2018, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нерухоме майно: виробничо-складське приміщення «Урал»; знаходиться за адресою: вул.. Київська, б. 125, м. обухів, Київська область, 08700; загальна площа орендованого майна 250 кв.м.; нежитлове приміщення.

У п. 3.1. договору сторони визначили розмір орендної плати – 2 640,00 грн за один квадратний метр в тому числі ПДВ 440,00 грн.

Орендна плата сплачується орендодавцем щомісячно в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 5 (п’ятого) числа кожного наступного місяця. Обчислення розміру орендної плати здійснюється без урахування індексу інфляції. (п. 3.2., 3.3. договору).

Відповідно до п. 3.9. договору орендна плата сплачується орендарем з дня підписання сторонами акту приймання-передачі об’єкта оренди. останнім днем сплати є дата підписання сторонами акту приймання-передачі при поверненні об’єкта оренди.

За умовами п. 4.1.2. орендар зобов’язався своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату та здійснювати всі інші платежі відповідно до розділу 3 цього договору.

Цей договір відповідно до п. 6.1. набуває чинності та вважається укладений з моменту підписання його сторонами та діє до 31 грудня 2018 року.

31 травня 2018 року сторонами погоджено дострокове розірвання договору оренди, що підтверджується підписаною сторонами 31.05.2018 додатковою угодою про розірвання договору оренди нерухомого майна № 06-03/2018. У п. 2 даної угоди сторони погодили, що договір припиняє свою дію з 31.05.2018.

За доводами позивача, за період дії договору, відповідачем не виконувалося зобов’язання щодо оплати орендних платежів, а тому у відповідача виник борг у розмірі 7 920,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з претензією від 18.10.2018 № 01/370 терміново погасити заборгованість за договором (докази направлення такої претензії наявні у матеріалах справи). за твердженням позивач, претензія залишена з боку відповідач без реагування, заборгованість не сплачена, а тому позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення наявної заборгованості.

Отже, спір у справі виник у зв’язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов’язання за договором оренди.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором найму (оренди).

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується із положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується факт передачі об’єкта оренди в користування відповідачу, згідно до 31.05.2018,та існування за відповідачем станом на момент звернення позивача до суду заборгованості зі сплати орендної плати в розмірі 7 920,00 грн. Зокрема, у матеріалах справи наявні акти здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг), підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками, а саме: № А32 від 31.03.2018 про надання послуг оренди на суму 2 640,00 грн; № А43 від 30.04.2018 про надання послуг оренди на суму 2 640,00 грн; № А54 від 31.05.2018 про надання послуг оренди на суму 2 640,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи п. 3.2.договору виконання грошового зобов'язання відповідача по сплаті орендної плати за договором на момент розгляду справи настав.

Частиною 3 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що одним із основних обов'язків орендаря є внесення орендної плати своєчасно і в повному обсязі.

Згідно із ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов’язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідач не надав суду доказів оплати за орендоване майно в передбаченому договором порядку і обсязі.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав взяті на себе зобов’язання за договором оренди, в той час як наявні в матеріалах справи докази свідчать про порушення відповідачем зобов’язання щодо внесення орендної плати своєчасно та в повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість, яка станом на день вирішення спору складає 7 920,00 грн.

А відтак позовні вимоги позивач в частині стягнення основної суми заборгованості за договором у розмірі 7 920,00 грн є обґрунтованими, документально підтвердженими та підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 1 278,62 грн., інфляційні втрати у розмірі 115,36 грн. та 3% річних у розмірі 114,36 грн.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За умовами п. 7.4. договору, сторона, що прострочила виконання зобов’язання за цим договором сплачує іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день такого прострочення, від вартості невиконаного зобов’язання до дати фактичного усунення порушення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені на загальну суму 1 278,62 грн. судом встановлено, що він відповідає вимогам чинного законодавства та обставинами справи, а відтак, судом встановлено, що з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі заявленому позивачем.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов’язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перерахунок 3% річних суд встановив, що їх розмір є більшим, ніж заявлено позивачем, однак, враховуючи, що суду не надано право виходити за межі позовних вимог, то до стягнення підлягають 3% у розмірі 114,35 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат на загальну суму 115,36 грн. судом встановлено, що він відповідає вимогам чинного законодавства та обставинами справи, а відтак, судом встановлено, що з відповідача підлягає стягненню інфляційні втрати у сумі 115,36 грн.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов’язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не надано суду жодних доказів належного виконання зобов’язань за договором оренди, як і не надано доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги або свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення суму заборгованість.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 236 – 239, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртексім» (02092, м. Київ, вул. Довбуша, буд. 22; ідентифікаційний код 40137970) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфом» (08700, Київська обл., м. Обухів, вул. Київська, буд., 125; ідентифікаційний код 24593200) заборгованість з орендної плати у розмірі 7 920 (сім тисяч дев’ятсот двадцять) грн 00 коп.; пеню у розмірі 1 278 (одна тисяча двісті сімдесят вісім) грн 62 коп.; 3% річних у розмірі 114 (сто чотирнадцять) грн 35 коп.; інфляційні втрати у розмірі 115 (сто п'ятнадцять) 36 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн 00 коп.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 20.12.2018.

Суддя Пукшин Л.Г.