ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.11.2018

Справа № 910/8572/18

За позовом

Дочірнього підприємства “КиївГазЕнерджи”

до

Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”

про

визнання договору недійсним в частині

Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники сторін:

від позивача

Мельник О.В., довіреність №Д-07/18 від 19.01.2018;

від відповідача

Литвин П.В., довіреність №14-161 від 30.08.2018;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство “КиївГазЕнерджи” звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” про визнання недійсним договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний договір суперечить вимогам ст.207 Господарського кодексу України та ст.233 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2018 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/8572/18; вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 06.08.2018; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

03.08.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти заявлених позовних вимог заперечив та зазначив, зокрема, про те, що позивач вчинив цілий ряд дій, які свідчать про схвалення та прийняття спірного правочину до виконання, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015, а контрагенти, в свою чергу, є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, що безпосередньо кореспондується з принципом свободи договору.

Як стверджує відповідач у відзиві на позов, позивач не довів, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі, внаслідок чого позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а спірний договір жодним чином не суперечить чинному законодавству України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2018 продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 17.09.2018.

17.09.2018 до канцелярії Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про уточнення та доповнення позовних вимог, в якій останній, крім договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015, просить визнати недійсними додаткові угоди №1 від 31.01.2016, №2 від 29.02.2016, №3 від 31.03.2016, №4 від 30.04.2016, №5 від 27.02.2017 до цього договору.

У підготовчому засіданні 17.09.2018 судом було прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення та доповнення позовних вимог; оголошено перерву у підготовчому засіданні до 27.09.2018; встановлено відповідачу строк до 27.09.2018 для подання відзиву на заяву позивача про уточнення та доповнення позовних вимог та встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив відповідача на заяву позивача про уточнення та доповнення позовних вимог – 3 дні з дня отримання такого відзиву.

27.09.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній навів додаткові письмові обґрунтування позовних вимог та просив суд визнати недійсними текст п.6.2 абз.2 “за наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця”, п.п.6.3, 7.2, 7.3 договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 посилаючись, зокрема на те, що оскаржувані положення п.6.2 договору є такими, що створюють господарські зобов’язання, що не відповідають та суперечать вимогам закону, які вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам та заздалегідь виключають можливість сторін впливати на їх виконання.

Ну думку позивача, положення п.п.6.2, 6.3 оскаржуваного правочину є вкрай невигідними для позивача, оскільки за цим договором природний газ постачався захищеним категоріям споживачів – населенню та релігійним організаціям, що не здійснюють господарську діяльність, стан розрахунків по цій категорії споживачів є дуже відстроченим, а згідно умов укладеного між сторонами договору, позивач зобов’язаний відповідати перед відповідачем за несвоєчасну оплату газу кінцевими споживачами власними коштами.

У підготовчому засіданні 27.09.2018 було оголошено перерву до 05.10.2018; встановлено відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив до 04.10.2018.

02.10.2018 до канцелярії Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній зауважив, що у відповіді на відзив позивач не заперечує проти відзиву на позов, а викладає зовсім інші мотиви щодо виконання спільних протокольних рішень та використання рахунків із спеціальним режимом використання, у зв’язку з чим, на думку відповідача, твердження позивача у відповіді на відзив не спростовують обставини, які викладені у відзиві на позов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2018 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду з підстав визначених у п.4 ч.1 ст.226 Господарського процесуального кодексу України.

У підготовчому засіданні 05.10.2018 було оголошено перерву до 16.10.2018.

12.10.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій останній просить суд визнати недійсним текст п.6.2 абз.2 договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015: “за наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця” та текст п.7.2 цього ж правочину: “у разі невиконання покупцем умов п.6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу” з огляду на наявність обставин, які стосуються порядку розрахунків та відповідно до яких позивач не міг в силу норм діючого законодавства, в тому числі попередньо затверджуваного Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) алгоритму розподілу коштів, вплинути на процес здійснення розрахунків з відповідачем.

За твердженнями позивача, державою офіційно визнається неможливість підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в частині надання пільг та субсидій населенню на відповідній території, а тому запроваджено механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, який фактично змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладеного договору, а отже, як зазначає позивач, п.6.2 абз.2 та п.7.2 оскаржуваного правочину суперечать чинному законодавству України.

Також позивач просить суд визнати недійсними п.6.3 договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 наступного змісту: “при невиконані покупцем вимог, передбачених у п.6.1 цього договору, продавець має право обмежити передачу газу покупцю або припинити передачу газу до повного погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору” та п.7.3 означеного правочину “у разі невиконання покупцем п.6.1 цього договору продавець має право в односторонньому порядку розірвати цей договір”, як такі, що суперечать ст.207 Господарського кодексу України.

16.10.2018 через канцелярію суду від позивача надійшли додаткові докази по справі з клопотанням на поновлення строку для подання таких доказів.

У підготовчому засіданні 16.10.2018 судом було прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог та додаткові докази та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 24.10.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про залучення Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Також ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.11.2018.

26.10.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові заперечення на заяву позивача про уточнення позовних вимог, в яких останній проти тверджень позивача, які викладені в заяві про уточнення позовних вимог, заперечив.

На думку відповідача, наявність укладеного між сторонами договору свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти договір і їхній зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідає внутрішній волі.

Крім того, зобов’язання, які виникли з оспорюваного правочину були належним чином виконані відповідачем в частині поставки газу, а позивачем, в свою чергу, свій обов’язок в частині оплати газу виконано із затримкою, що мало наслідком звернення Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” з позовом до Дочірнього підприємства “КиївГазЕнерджи” про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Також у запереченнях на заяву позивача про уточнення позовних вимог, Публічне акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” вказує, що позивач жодним чином не обґрунтував в чому саме оскаржувані пункти договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 суперечать нормам чинного законодавства України, інтересам держави і суспільства тощо та не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані пункти договору та сам договір укладено проти волі позивача, під тиском тяжких обставин, які змусили Дочірнє підприємство “КиївГазЕнерджи” вчинити оспорюваний правочин, а саме підписати цей договір на вкрай не вигідних для позивача умовах.

Таким чином на думку відповідача, при укладанні оспорюваного правочину сторони не порушили приписів ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України, цей договір відповідає вимогам чинного законодавства, у подальшому був схвалений позивачем, сторонами фактично виконані умови договору в частині поставки природного газу та оплати його вартості, а твердження позивача про часткову недійсність п.6.2 та недійсність п.п.6.3, 7.2 та 7.3 договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи та нормами чинного законодавства України, у зв’язку з чим правові підстави для визнання недійсними вказаних пунктів договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 відсутні.

В судовому засіданні 15.11.2018 було оголошено перерву до 27.11.2018.

Представник позивача в судове засідання 27.11.2018 з’явився, позовні вимоги з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12.10.2018 підтримав в повному обсязі.

Представник відповідач в судовому засіданні 27.11.2018 проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві на позов та письмових запереченнях на заяву позивача про уточнення позовних вимог.

В судовому засіданні 27.11.2018 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

30.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець, відповідач) та Дочірнім підприємством "КиївгазЕнерджи" (покупець, позивач) було укладено договір №16-128-Н на купівлю-продаж природного газу (договір), відповідно до якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2016 році природний газ, а покупець зобов’язався прийняти та оплатити газ на умовах договору (п.1.1).

Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації побутовим споживачам (п.1.2), постачальник передає споживачу з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) газ обсягом 62700,00 тис. куб.м (п.2.1), обсяги газу, що планується передати за договором, можуть змінюватися сторонами протягом місяця продажу (п.2.1.1), право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі газу після підписання актів приймання-передачі (п.3.1), приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (п.3.2), підписаний акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.3.3), ціни (граничні роздрібні ціни) на природний газ встановлюються Кабінетом Міністрів України на період до 31.03.2016 (включно) (п.5.1), загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу і становить 407517735,83 грн з ПДВ (п.5.4), оплата планових обсягів газу здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць (п.6.1), оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП. За наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця (п.6.2), при невиконані покупцем вимог, передбачених у п.6.1 цього договору, продавець має право обмежити передачу газу покупцю або припинити передачу газу до повного погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору (п.6.3), у разі невиконання покупцем умов п.6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п.7.2), у разі невиконання покупцем п.6.1 цього договору продавець має право в односторонньому порядку розірвати цей договір (п.7.3), договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.03.2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.11.1).

Додатковою угодою №1 від 31.01.2016 до договору сторони погодили поставку продавцем та прийняття покупцем з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) газу обсягом до 76143,542 тис.куб.м., загальною вартістю 494893763,40 грн.

Відповідно до умов додаткової угоди №2 від 29.02.2016 до договору сторони дійшли згоди про передачу продавцем та прийняття покупцем з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) газу обсягом до 71715,726 тис.куб.м., загальною вартістю 466115242,37 грн.

Згідно умов додаткової угоди №3 від 31.03.2016 до договору, зокрема, було погоджено обсяг та ціну газу, що постачається споживачу додатково з 01.04.2016 по 30.04.2016 (включно) та викладено п.11.1 договору в новій редакції: “Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 30.04.2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення”.

30.04.2016 між сторонами підписано додаткову угоду №4 відповідно до умов якої було погоджено обсяг та ціну газу, що постачається покупцю з 01.01.2016 по 30.09.2016 (включно) та викладено п.11.1 договору в новій редакції: “Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 30.09.2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення”.

Додатковою угодою №5 від 27.02.2017 до договору сторонами погоджено обсяг та ціну газу, що постачається покупцю з 01.01.2016 по 30.09.2016 (включно).

Як вбачається з наявних в матеріалах справи актів приймання-передачі природного газу від 31.01.2016 на суму 143579353,49 грн, від 29.02.2016 на суму 118329748,48 грн, від 31.03.2016 на суму 112405642,67 грн, від 30.04.2016 на суму 80126379,07 грн, від 31.05.2016 на суму 60488975,71 грн, від 30.06.2016 на суму 46335115,30 грн, від 31.07.2016 на суму 44134417,19 грн, від 31.08.2016 на суму 45480874,73 грн та від 30.09.2016 року на суму 52375166,16 грн відповідачем було поставлено, а позивач протягом січня-вересня 2016 року прийнято газ на загальну суму 703255672,80 грн.

Позивачем до матеріалів справи долучені реєстри погашення поточної кредиторської заборгованості по Дочірньому підприємству "КиївгазЕнерджи" за спожитий природний газ по пільгах та субсидіях населенню за 2016 рік згідно Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, який затверджений Постановою Кабінету міністрів України від 11.01.2005 №20 по загальному фонду. Реєстри складені Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Також в справі наявні спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, які складені між Головним управлінням Державної казначейської служби України у м.Києві, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Дочірнім підприємством "КиївгазЕнерджи" та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Сторонами у справі не заперечується, що відповідач виконав взяті на себе зобов’язання за укладеним між сторонами договором належним чином, що підтверджується підписаними між сторонами та скріпленими печатками господарюючих суб’єктів актами приймання – передачі природного газу, однак зі сторони позивача мало місце порушенням строків розрахунків за придбаний природний газ.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає про те, що текст п.6.2 абз.2 договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 “за наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця” та текст п.7.2 цього ж правочину “у разі невиконання покупцем умов п.6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу” суперечать вимогам ст.ст.203, 215, 233 Цивільного кодексу України, ст.207 Господарського кодексу України та підлягають визнанню недійсними з огляду на наявність обставин, які стосуються порядку розрахунків та відповідно до яких позивач не міг в силу норм діючого законодавства, в тому числі попередньо затверджуваного Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) алгоритму розподілу коштів, вплинути на процес здійснення розрахунків з відповідачем.

Як вказує позивач, державою офіційно визнається неможливість підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в частині надання пільг та субсидій населенню на відповідній території, а тому запроваджено механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, який фактично змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладеного договору, а отже, як зазначає позивач, п.6.2 абз.2 та п.7.2 оскаржуваного правочину суперечать чинному законодавству України.

Також позивач просить суд визнати недійсними п.6.3 договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 “при невиконані покупцем вимог, передбачених у п.6.1 цього договору, продавець має право обмежити передачу газу покупцю або припинити передачу газу до повного погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору” та п.7.3 означеного правочину “у разі невиконання покупцем п.6.1 цього договору продавець має право в односторонньому порядку розірвати цей договір”, як такі, що суперечать ст.207 Господарського кодексу України.

В той же час, заперечуючи проти позову, відповідач вказує на те, що наявність укладеного між сторонами договору свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти договір і їхній зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідає внутрішній волі, зобов’язання, які виникли з оспорюваного правочину були належним чином виконані відповідачем в частині поставки газу, а позивачем, в свою чергу, свій обов’язок в частині оплати газу виконано із затримкою, що мало наслідком звернення Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” з позовом до Дочірнього підприємства “КиївГазЕнерджи” про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Також Публічне акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” зазначає, що позивачем жодним чином не обґрунтовано, в чому саме оскаржувані пункти договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 суперечать нормам чинного законодавства України, інтересам держави і суспільства тощо та не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані пункти договору та сам договір укладено проти волі позивача, під тиском тяжких обставин, які змусили Дочірнє підприємство “КиївГазЕнерджи” вчинити оспорюваний правочин, а саме підписати цей договір на вкрай не вигідних для позивача умовах.

Таким чином відповідач стверджує про те, що при укладанні оспорюваного правочину сторони не порушили приписів ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України, цей договір відповідає вимогам чинного законодавства, у подальшому був схвалений позивачем, сторонами фактично виконані умови договору в частині поставки природного газу та оплати його вартості, а твердження позивача про часткову недійсність п.6.2 та недійсність п.п.6.3, 7.2 та 7.3 договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи та нормами чинного законодавства України, у зв’язку з чим правові підстави для визнання недійсними вказаних пунктів договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 відсутні.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (за приписами ст.16 Цивільного кодексу України). Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

За загальним правилом ст.217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, на яку позивач посилається у позові, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що:

виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків;

допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов;

вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (ч.1 ст.207 Господарського кодексу України в редакції, станом на дату укладення оспорюваного правочину), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на:

використання всупереч законові державної або комунальної власності;

незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.ст.14, 15 Конституції України);

відчуження викраденого майна;

виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо);

виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу;

приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків;

виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів;

незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей;

використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

За ч.1 ст.233 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Цей правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором.

Для визнання правочину недійсним на підставі ст.233 Цивільного кодексу України, на яку позивач також посилається, необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

При цьому, під тяжкими обставинами укладеного договору необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми.

Ознаками правочину, що підпадає під дію ст.233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Враховуючи наведене, на позивача покладено обов'язок доказування тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи з положень частин 1, 3, 4 ст.74 Господарського процесуального кодексу України. Тобто на підтвердження своїх вимог про визнання абз.2 п.6.2 та п.п.6.3, 7.2 та 7.3 правочину недійсними, позивач повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору в частині оскаржуваних положень договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору щодо зазначених позивачем пунктів і суперечність їх мети інтересам держави і суспільства та прагнути або свідомо допускали настання протиправних наслідків, а також доказів, які доводять, що спірні умови договору порушують права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Також підлягає доведенню наявність тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Як вже зазначалось судом, 30.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" як продавцем та Дочірнім підприємством "КиївгазЕнерджи" як покупцем було укладено договір №16-128-Н на купівлю-продаж природного газ, відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2016 році природний газ, а покупець зобов’язався прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, з системного аналізу вищенаведених норм чинного на дату підписання спірного правочину законодавства полягає, що не погоджуючись з окремими умовами договору, позивач мав право відмовитись від його підписання, а підписавши - набув обов’язок виконувати встановлені ним умови належним чином.

Обставини справи свідчать, що позивач за час дії договору не ініціював питання щодо внесення змін до нього, протоколи розбіжностей до договору на етапі його укладання між сторонами не складались.

Договір, який укладено між сторонами, за своєю правовою природою є договором купівлі - продажу.

Згідно ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст.662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст.663 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними абз.2 п.6.2 договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 “за наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця” та п.7.2 цього ж правочину “у разі невиконання покупцем умов п.6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу” позивач, зокрема, вказує на те, що газ, який придбавався за оспорюваним правочином використовувався ним для подальшої реалізації побутовим споживачам, що зумовлює наявність обставин, які стосуються порядку розрахунків та відповідно до яких позивач не міг в силу норм діючого законодавства, в тому числі попередньо затверджуваного Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) алгоритму розподілу коштів, вплинути на процес здійснення розрахунків з відповідачем.

Підставою для визнання недійсними абз.2 п.6.2 та п.7.2 договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 як таких, що завідомо суперечать інтересам держави і суспільства, на думку позивача, є наявність запровадженого державою механізму взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, який фактично змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладеного договору.

Як встановлено судом, чинним станом на дату укладення спірного правочину Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, який затверджений Постановою Кабінету міністрів України від 11.01.2005 №20 було визначено механізм перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот; на надання пільг з послуг зв’язку, інших передбачених законодавством пільг (крім пільг на одержання ліків, зубопротезування, оплату електроенергії, природного і скрапленого газу на побутові потреби, твердого та рідкого пічного побутового палива, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот), на компенсацію втрати частини доходів у зв’язку з відміною податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів та відповідним збільшенням ставок акцизного податку з пального і на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату, рентної плати за транзитне транспортування трубопроводами природного газу територією України, збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності.

При цьому у згаданому Порядку визначено, що порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію визначається Міненерговугіллям, Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" і Мінфіном.

Отже, за висновками суду, даний Порядок врегульовує механізм перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, однак не регулює господарські відносини сторін, які склалися внаслідок укладення між ними договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015.

За таких обставин, а також враховуючи, що обумовлені спірними положеннями договору зобов’язання позивача, як покупця, розрахуватися за придбаний природний газ, а у разі порушення строків розрахунків – сплатити на користь відповідача, як продавця, неустойку, прямо передбачені у ст. 611, 691, 692 Цивільного кодексу України, підстави для застосування до цих правовідносин положень ст. 207 Господарського кодексу України відсутні.

Також позивач просить суд визнати недійсними п.6.3 договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 “при невиконані покупцем вимог, передбачених у п.6.1 цього договору, продавець має право обмежити передачу газу покупцю або припинити передачу газу до повного погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору” та п.7.3 означеного правочину “у разі невиконання покупцем п.6.1 цього договору продавець має право в односторонньому порядку розірвати цей договір”, на підставі ст.207 Господарського кодексу України.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України правовим наслідком порушення зобов'язання є, серед іншого, і припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Отже, суд зазначає, що право встановлювати ті чи інші наслідки порушення контрагентом визначених договором зобов’язань належить самим сторонам при укладанні відповідного договору.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України право на односторонню відмову від зобов’язання можливе за умови погодження його сторонами, що і було здійснено сторонами у даному випадку.

Як наслідок, відсутні підстави для кваліфікації спірних правовідносин за ст. 207 Господарського кодексу України.

Крім того позивачем не доведено, а судом не встановлено, що спірний договір в частині оскаржуваних положень був укладений під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин.

Факту наявності таких тяжких обставин, на усунення або зменшення яких позивач був змушений укласти договір на спірних умовах, позивачем не доведено.

За визначенням, наведеним у ст. 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тому саме лише посилання позивача на низьку прибутковість господарських операцій з відповідачем по спірному договору не може бути розцінено як підстава для визнання спірних частин договору недійсними на підставі ст.233 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, в позові Дочірнього підприємства “КиївГазЕнерджи” до Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” про визнання недійсними положень абз.2 п.6.2, п.п.6.3, 7.2, 7.3 договору №16-128-н на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 належить відмовити.

Відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача з огляду на відмову в позові.

Керуючись ст.ст.74, 129, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п.17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 19.12.2018

Суддя                                                                                  Ю.М. Смирнова