РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2018Справа № 910/12726/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Лук'янчук Д.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі"

про стягнення 132 086,56 грн.

за участю представників:

від позивача: Родоман Т.О. - довіреність № 14-133 від 06.07.18

від відповідача: Сорока Л.М. - довіреність № б/н від 13.11.18

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва звернулось Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - ПАТ "НАК "Нафтогаз України", позивач) з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі" (далі - ТОВ "Вертон Технолоджі", відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 132 086,56 грн.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу № 2595/15-ТЕ-41 від 30.01.2015 р. в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу за період з січня по березень та з листопада по грудень 2015 р., внаслідок чого відповідачу були нараховані пеня, інфляційні втрати та 3 % від знецінення грошових коштів, що були сплачені позивачу несвоєчасно за господарським зобов'язанням.

У позові ПАТ "НАК "Нафтогаз України" просить суд стягнути з відповідача пеню у сумі 87 499,62 грн., інфляційні втрати у сумі 35 602,44 грн. та 3 % річних у сумі 8 984,50 грн., а всього - 132 086,56 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.10.2018 р. за вказаним позовом відкрито провадження, розгляд справи в суді вирішено здійснювати у спрощеному позовному провадженні із викликом (повідомленням) сторін відповідно до правил, визначених ст.ст. 12, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Цією ж ухвалою сторонам надано строк, передбачений законом, для реалізації ними своїх процесуальних прав та обов'язків.

Відповідач, у строк, визначений законом, надав суду відзив, у якому проти позову заперечив, також просив застосувати строки позовної давності до заявлених позовних вимог та зменшити нараховані штрафні санкції.

У цьому ж відзиві заявив клопотання про об'єднання даної справи № 910/12726/18 та справи № 910/12719/18 в одне провадження на підставі ст. 173 ГПК України, розглянувши яке, суд відмовив у його задоволенні з огляду на наступне.

Статтею 173 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в одній позовній заяві може бути об'єднано декілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

У своєму клопотанні позивач просить об'єднати в одне провадження дві окремі господарські справи за позовами ПАТ НАК «Нафтогаз України» до ТОВ «Вертон Технолоджі», а саме - № 910/12719/18 та № 910/12726/18, що знаходяться у провадженні господарського суду міста Києва.

При цьому слід зазначити, що предметом розгляду справи № 910/12726/18 є стягнення з ТОВ «Вертон Технолоджі» заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 2595/15-ТЕ-41 від 30.01.2015 р., а предметом розгляду справи № 910/12719/18 - стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 2596/15-КП-41 від 30.01.2015 р.

Отже, предмети спору вказаних справ є різними, які виникли на підставі різних господарських правочинів, самі справи не пов'язані між собою підставами виникнення та поданими доказами, а вимоги, що розглядаються у справах № 910/12719/18 та № 910/12726/18, не є основною та похідною одна від одної (виникли з різних договорів купівлі-продажу), отже, об'єднання цих справ в одне провадження неможливе.

З урахуванням викладеного суд вважає, що підстави для об'єднання справ № 910/12726/18 та № 910/12719/18 в одне провадження відсутні, а клопотання ТОВ «Вертон Технолоджі» задоволенню не підлягає.

Під час розгляду справи по суті, представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, зазначив, що позивач безпідставно нарахував відповідачу штрафні санкції та матеріальні втрати, оскільки пропустив строк позовної давності для їх стягнення. Однак, у разі задоволення позовних вимог просив зменшити суму штрафних санкцій та матеріальних втрат.

Розглянувши заяви учасників справи по суті спору, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.01.2015 року між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) та ТОВ "Вертон Технолоджі" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу природного газу № 2595/15-ТЕ-41, відповідно до якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору (п. 1.1 договору). Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключо для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (п. 1.2).

Відповідно до п. 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р. газ обсягом до 555 тис. куб. м. Ціна (граничний рівень ціни) на газ та послуги з його транспортування установлюються уповноваженим державною владою України органом. Сплата за 1 000 куб.м. природного газу становить 1 309,20 грн. У разі зміни уповноваженим органом ціни на газ та/або тарифів на його транспортування розподіл і постачання є обов'язковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію (п.п. 5.1, 5.2, 5.3 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У подальшому сторони додатковими угодами № 1 від 20.03.2015 р. та № 2 від 15.10.2015 р. до договору змінювали ціну газу.

У судовому засіданні встановлено, що позивач умови договору виконав у повному обсязі, за період з січня по березень та з листопада по грудень 2015 р. поставив відповідачу газ на загальну суму 629 318,46 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу за вказаний період, підписаними обома сторонами без зауважень.

Разом з тим, відповідач свої зобов'язання за договором № 2595/15-ТЕ-41 від 30.01.2015 р. виконав неналежним чином, поставлений газ оплатив з порушенням строку, про що свідчить банківськи виписки з рахунку відповідача, копії яких містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 665 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Оскільки відповідач неналежно виконав свої зобов'язання та допустив прострочення зобов'язання з оплати поставленого газу, позивач нарахував ТОВ "Вертон Технолоджі" пеню у сумі 87 499,62 грн., інфляційні втрати у сумі 35 602,44 грн. та 3 % річних у сумі 8 984,50 грн. за кожним актом приймання-передачі природного газу з січня по березень та з листопада по грудень 2015 р.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що прострочення платежів за договором відбувалось з відома та згоди позивача, оскільки сторони погодили графік погашення заборгованості ТОВ "Вертон Технолоджі" перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України", зокрема, за договором постачання природного газу № 2595/15 ТЕ-41 від 30.01.2015 р. (наявний в матеріалах справи).

Проте, суд такі доводи відхиляє, оскільки додаткова угода до договору купівлі-продажу природного газу з такими умовами сторонами не укладалась, як це передбачено п. 10.3 цього договору.

Згідно з частиною 1 статті 216 ГК України за правопорушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У відповідності до частини 2 статті 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Штрафними санкціями у ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з нормами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. При цьому, передбачений приписом ч. 6 ст. 232 ГК України строк за порушення грошових зобов'язань, не є позовною давністю, а є періодом часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане. Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду (п. 2.5 Постанови Пленуму від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Так, пунктом 7.1 договору купівлі-продажу за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

У разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 7.2 договору).

Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Окрім цього, частиною 1 ст. 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Отже, оскільки прострочення відповідача є порушенням умов договору, то у позивача є підстави для застосування до нього відповідальності у вигляді пені (відповідно до умов пунктів 7.1, 7.2 договору) та стягнення матеріальних втрат, понесених кредитором від знецінення грошових коштів (відповідно до норм статті 625 ЦК України).

Разом з тим, у судовому засіданні представник відповідача просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій та матеріальних втрат за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Судом встановлено, що пунктом 9.3 договору сторони погодили збільшений строк позовної давності, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором, у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань та встановлення його тривалістю у 5 років.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. № 14 перебіг строку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Судом встановлено, що позивачем до стягнення заявлена пеня за прострочення зобов'язання у період з січня по березень 2015 р. та з листопада по грудень 2015 р. Отже, взявши до уваги період нарахування пені за несвоєчасне виконання зобов'язання у січні 2015 р. (перший місяць нарахування), то строк позовної давності розпочинає свій перебіг з 15.02.2015 р. та спливає 15.02.2020 р. (згідно з п. 9.3 договору). А з даним позовом до суду ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося 24.09.2018 року, що свідчить про дотримання позивачем строків для звернення із вимогами про стягнення пені за цей період. Інша частина пені, нарахована за прострочення зобов'язання у період з лютого по березень 2015 р. та з листопада 2015 р. по грудень 2015 р., також заявлена у межах строку позовної давності, встановленої умовами договору, а тому підлягає стягненню.

Щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційної складової боргу (нарахованих за прострочення зобов'язання у період з лютого по березень 2015 р. та з листопада по грудень 2015 р.) та 3 % річних (нарахованих за прострочення зобов'язання у період з січня по березень 2015 р. та з листопада по грудень 2015 р.), то суд приймає до уваги приписи ст. 257 ЦК України, згідно з якими до вимог про стягнення матеріальних втрат застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу (п. 5.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Водночас, взявши до уваги п. 9.2 договору, яким продовжений строк позовної давності щодо звернення із вимогами про стягнення матеріальних втрат до 5 років, суд також вважає, що позовні вимоги про стягнення інфляційної складової боргу (нараховані з лютого по березень 2015 р. та з листопада по грудень 2015 р.) та 3 % річних (нараховані з січня по березень 2015 р. та з листопада по грудень 2015 р.) заявлені позивачем у межах строку позовної давності, а тому підлягають стягненню.

Отже, перевіривши розрахунок пені та матеріальних втрат наданий позивачем, та зважаючи на встановлені вище обставини у справі, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня у сумі 87 499,62 грн., інфляційні втрати у сумі 35 602,44 грн. та 3 % річних у сумі 8 984,50 грн., тобто у сумах, заявлених позивачем.

Також суд розглянув клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення пені та матеріальних втрат, яке міститься у відзиві на позовну заяву, та вирішив у його задоволенні відмовити.

Згідно зі статтею 233 ГК України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, або якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Правовий аналіз вказаних норм свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються на розсуд суду за наявності визначених у них умов та на підставі аналізу конкретної ситуації.

Згідно зі ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

У даному випадку суд враховує, що порушення зобов'язання з боку відповідача не є виключенням чи випадком, а носить систематичний характер (оплата поставленого газу здійснювалась відповідачем із порушенням строку у кожному місяці за який нараховуються штрафні санкції та матеріальні втрати).

Посилання відповідача на невиконання обов'язків своїх контрагентів cуд відхиляє, оскільки договір, на підставі якого у відповідача виникла заборгованість, був укладений саме з ПАТ "НАК "Нафтогаз України", а не з тими особами, на яких вказує відповідач.

При цьому фінансове становище відповідача не спростовує факту допущеного ним прострочення в оплаті поставленого газу, за яке договором передбачена відповідальність у вигляді штрафних санкцій. Несвоєчасне виконання умов договору відповідачем призвело до несприятливих наслідків також і для позивача, у тому числі і щодо знецінення несвоєчасно отриманих грошових коштів у якості оплати за поставлений газ.

Також суд враховує, що сума пені, інфляційної складової боргу та 3 % річних за несвоєчасне перерахування грошових коштів позивачу не є значно чи надмірно великою, виходячи із загальної суми договору та часу прострочення належних до сплати сум. При цьому інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу позивача, тому не можуть бути зменшені судом як штрафні санкції.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

З огляду на викладене, суд вважає, що відсутні правові підстави для зменшення визначених судом суми пені, інфляційної складової боргу та 3 % річних при встановленому та підтвердженому факті прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-79, 129, 202, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі" про стягнення заборгованості в сумі 132 086,56 грн. задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі" (02002, м. Київ, вул. Ованеса Туманяна, 15-А, оф. 634, ідентифікаційний код 38923261) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, ідентифікаційний код 20077720) пеню у сумі 87 499 (вісімдесят сім тисяч чотириста дев'яносто дев'ять) грн. 62 коп., інфляційні втрати у сумі 35 602 (тридцять п'ять тисяч шістсот дві) грн. 44 коп., 3 % річних у сумі 8 984 (вісім тисяч дев'ятсот вісімдесят чотири) грн. 50 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 1 981 (одна тисяча дев'ятсот вісімдесят одна) грн. 30 коп.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 10 грудня 2018 року.

Повний текст рішення складений 17 грудня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.