ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року

м. Одеса

Справа № 915/620/18

м. Одеса, просп. Шевченка, 29

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Ярош А.І., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Полінецька В.С.

за участю представників сторін:

від СФГ “Оранта”

- Кокін А.Ж., посвідчення адвоката України № 858 від 28.02.2011р.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 858 від 28.02.2011р.; довіреність № б/н, дата видачі : 03.07.18;

- Геєць М.В., посвідчення адвоката України № 974 від 05.07.2012р.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 974 від 05.07.2012р.; договір про надання правової допомоги № 046 від 30.05.2018р.; ордер серія АА № 026153, дата видачі : 22.10.18;

від ТОВ “Імперія-Агро” не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Імперія-Агро”

на рішення господарського суду Миколаївської області від „03” вересня 2018 року, повний текст якого складено та підписано “ 07” вересня 2018 року

у справі № 915/620/18

за позовом Селянського фермерського господарства “Оранта”

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Імперія-Агро”

про стягнення 997 045,72 грн.

головуючий суддя – Коваль Ю.М.

місце прийняття рішення: Господарський суд Миколаївської області

В судовому засіданні 13.12.2018 року оголошено вступну та резолютивну частину постанови. Учасники судового процесу про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

ВСТАНОВИВ:

19.06.2018 року Селянське фермерське господарство “Оранта” звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “ІМПЕРІЯ-АГРО” про стягнення грошових коштів у сумі 997 045,72 грн., з якої 919 198,52 грн. – основний борг, 67 058,70 грн. пеня, 10 778,50 грн. інфляційних та витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов’язань за Договором поставки товару № ЗП-2/18-Д від 16.08.2017 року та Специфікаціями № 1,4 в частині поставки товару Селянському фермерському господарству “Оранта”, за який було перераховано попередню оплату.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 03.09.2018 (суддя Коваль Ю.М.) позов задоволено частково: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю на користь селянського фермерського господарства «Оранта», грошові кошти у загальній сумі 986257 грн. 22 коп., із яких: 919198 грн. 52 коп. попередня оплата товару; 67058 грн. 70 коп. пеня; а також грошові кошти на відшкодування судових витрат у справі зі сплати судового збору в сумі 14793 грн. 86 коп. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що належними в матеріалах справи доказами підтверджується неналежне виконанням відповідачем зобов’язань за Договором постави, у зв’язку з чим стягнута попередня оплата та пеня. Судом відмовлено у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат, оскільки інфляційні втрати за цей період не нараховуються, оскільки індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Не погодившись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю “Імперія-Агро” звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що господарським судом неповно з’ясовані обставини, що мають значення для справи, порушені норми матеріального та процесуального права, а тому прийнято необґрунтоване рішення, яке під лягає скасуванню.

Апелянт посилаючись на те, що не повернення ним коштів було зумовлено рейдерським захопленням складів відповідача Акціонерним товариством “ТАСКОМБАНК”, у зв’язку з чим склади було заблоковано. У результаті блокади було паралізовано відпуск товару кінцевим споживачам, що зумовило відсутність надходження грошових коштів від запланованих реалізацій. У силу таких обставин ТОВ “Імперія-Агро” не мало змоги виконувати зобов’язання, взяті не себе за вказаним договором поставки. Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 25 квітня 2018 року було задоволено заяву одного з позивачів про забезпечення позову та накладено арешт на грошові кошти скаржника, що також унеможливило виконання договірних зобов’язань з боку відповідача щодо повернення коштів.

Також в апеляційній скарзі відповідач зазначив, що при винесенні оскаржуваного рішення Господарський суд Миколаївської області не застосував положення ст.ст. 79, 96 ГПК України, у зв’язку з чим прийняв помилкове, на думку ТОВ “Імперія-Агро”, рішення.

Так, згідно з ч. 1 ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 цього Кодексу електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам'яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

ТОВ “Імперія-Агро” вказало у скарзі, що чинним процесуальним законодавством не ставиться вимога до сторін господарського процесу встановлювати та вказувати реальних власників веб-сайтів, тобто така позиція суду першої інстанції не узгоджується з нормами процесуального закону та не може бути підставою для відхилення доводів скаржника.

Скаржник послався на веб-сайт latifundist.com, який, за твердженням ТОВ “Імперія-Агро”, публікуючи свої дані, посилається на конкретні джерела інформації, з яких така інформація була отримана, зокрема, в даному випадку це були інтерв’ю, відібрані у представників всіх сторін конфлікту та офіційний сайт відповідача – https://imperiya-agro.com. Тобто, як зазначив відповідач, інформація, наведена із зазначеного сайту, міститься і на його офіційному сайті, але суд першої інстанції не врахував цього, тому і неналежним чином дослідив зазначені докази та відповідно дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

26.10.2018 року через канцелярію суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, та як воно відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Представник ТОВ “Імперія-Агро” в судове засідання 13.12.2018 року не з’явився, про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, у зв’язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за їх відсутністю.

Розглянувши та перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, відзиви на неї, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в ході апеляційного провадження, 16.08.2017 між ТОВ «Імперія-Агро» (постачальник) та СФГ «Оранта» (покупець) було укладено Договір поставки № ЗП-2/18-Д, відповідно до п.1.1 якого, постачальник зобов’язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення, покупець зобов’язується прийняти та оплатити товар у кількостях та за ціною, що находяться в Специфікаціях до Договору, які підписуються та скріплюються печатками обох сторін та є невід’ємною частиною договору (п.1.1).

Оплата товару здійснюється на умовах 100 % попередньої оплати, із застосуванням положень ч. 2 ст. 524, ст. 533 ЦК України, у гривнях з визначенням еквіваленту курсу долару США до гривні, встановленого на міжбанківській валютній біржі на день підписання договору або специфікації, якщо інші умови не зазначені у специфікаціях та/або інших додаткових угодах до договору (п.п. 3.2-3.3 договору).

Товар поставляється на умовах, визначених у специфікаціях до договору (п. 6.1 договору)

Перехід права власності здійснюється в момент передачі товару з одночасним прийманням по кількості і якості. Товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем: по кількості (одиниць виміру) відповідно кількості (одиниць виміру), вказаної у накладній (товарній, товарно-транспортній); по якості відповідно до якості, вказаної в сертифікаті якості підприємства-виробника. При цьому фактичним вантажоодержувачем товару може бути як покупець, так і вказані ним треті особи, які не є сторонами договору і діють на підставі довіреності (п.п. 6.2-6.3 договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2018, але продовжує залишатися чинним до повного виконання сторонами своїх зобов’язань за цим договором (. 11.1 договору).

Сторонами погоджено поставку товарів у специфікаціях до договору (а.с. 18-20):          - у специфікації від 16.08.2017 № 1 на загальну суму 674335 грн. 85 коп. на умовах: здійснення 100% попередньої оплати до 17.08.2017, і поставки частини товару, загальною вартістю 147897 грн. 94 коп., до 18.08.2017, а іншої частини, загальною вартістю 526437 грн. 91 коп., до 20.03.2018;

- у специфікації від 20.03.2017 № 4 на загальну суму 180113 грн. 60 коп. за умови здійснення 100 % попередньої оплати до 22.03.2018 та з кінцевим строком поставки товару до 02.04.2018;

- у специфікації від 20.03.2018 № 5 на загальну суму 453073 грн. 87 коп. за умови здійснення 100 % попередньої оплати до 22.03.2018 та з кінцевим строком поставки товару до 02.04.2018.

На виконання умов договору СФГ «Оранта» на підставі виставлених ТОВ «Імперія-агро» рахунків-фактур 1) від 16.08.2017 № 15326 на суму 674335 грн. 85 коп., 2) від 20.03.2018 № 3226 на суму 180113 грн. 60 коп. та 3) від 20.03.2018 № 3228 на суму 453073 грн. 87 коп., а всього на суму 1307523 грн. 32 коп., здійснило попередню оплату такої суми в погоджені у специфікаціях строки, що підтверджується платіжними дорученнями від 17.08.2017 № 1508, від 20.03.2018 №710 та від 20.03.2018 № 711 (а.с. 21-26).

ТОВ Імперія-Агро зобов’язання щодо поставки товару виконані частково на загальну суму 388324 грн. 80 коп., а саме, здійснено поставку попередньо оплаченого товару, а саме:

- по специфікації № 1: з кінцевим строком поставки до 18.08.2017: за видатковою накладною від 21.08.2017 № 17017 на суму 59997 грн. 60 коп.; за видатковою накладною від 28.08.2017 № 17242 на суму 42049 грн. 60 коп.; з кінцевим строком поставки до 20.03.2018: за видатковою накладною від 30.03.2018 № 2883 товар на суму 59074 грн. 56 коп.; за видатковою накладною від 12.04.2018 № 3792 на суму 99996 грн.;

- по специфікації № 4: за видатковою накладною від 22.03.2018 № 1639 на суму 11480 грн.; за видатковою накладною від 26.04.2018 № 4337 на суму 115747 грн. 04 коп.

27.04.2018 року Селянське фермерське господарство “Оранта” звернулось до ТОВ «Імперія-агро» з претензією про повернення суми передоплати за договором поставки № ЗП-2/18-Д, відповідно до якої просив у 7-ми денний строк з моменту отримання претензії повернути суму передоплати у розмірі 1 034 925,56 грн. у безготівковій формі та сплатити пеню у розмірі 37 597,56 грн. (а.с.33-38).

Між тим, така претензія залишена ТОВ «Імперія-агро» без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення Селянського фермерського господарства “Оранта” до суду з відповідним позовом.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про часткове задоволенні позовних вимог та вважає, що доводи і вимоги скаржника, викладені в апеляційній скарзі, підлягають залишенню без задоволення, оскаржуване рішення залишенню без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов’язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій – це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов’язків. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. При цьому, зобов’язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

За приписами ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов’язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Стаття 712 ЦК України передбачає, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 ЦК України).

Порушенням зобов’язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю “Імперія-Агро” не виконало умови укладеного між сторонами договору поставки №ЗП-2/18-Д від 16.08.2017 щодо своєчасної поставки товару, що відповідачем не заперечується.

Відтак, місцевий господарський суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги Селянського фермерського господарства “Оранта” про стягнення з ТОВ “Імперія-Агро” 919198,52 грн. попередньої оплати за вказаним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов’язання. Водночас вимогами п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов’язання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Положеннями ч. 1, 2 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Отже, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, можливе за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Місцевим господарським судом правомірно стягнуто пеню у зв’язку з неповерненням суми попередньої оплати за період з 28.08.2017-15.06.2018 в сумі 9175 грн. 38 коп., за період 30.03.2018-15.06.2018 в сумі 27247 грн. 24 коп., за період 12.04.2018-15.06.2018 в сумі 30636 грн. 08 коп., а всього в сумі 67058 грн. 70 коп.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 10788,50 грн., господарський суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цих вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано відповідачу інфляційні втрати за період з 02.04.2018-30.04.2018 року в сумі 10 788,50 грн. Однак, договором поставки не визначено строк повернення суми попередньої оплати у випадку не поставки товару.

Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Вимогу про повернення суми попередньої оплати відповідач отримав 13.05.2018, отже мав виконати грошовий обов’язок щодо повернення позивачу попередньої оплати у строк до 20.05.2018 включно.

Враховуючи викладене, право на нарахування інфляційних втрат виникло у позивача з 21.05.2018.

Розрахунок інфляційних витрат здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України, Листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 року з рекомендаціями відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ та Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову у нарахуванні інфляційних втрат за період з 21.05.2018 по 19.06.2018, оскільки інфляція є девальвацією грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, що збільшує суму основного боргу, який повинен існувати протягом місячного періоду прострочки виконання відповідачем його грошового зобов’язання, причому саме визначена позивачем сума боргу відповідача повинна існувати в цей період.

Відносно доводів скаржника про наявність об’єктивних причин, які унеможливили, як вважає ТОВ “Імперія-Агро”, виконання умов договору щодо поставки товару за Договором, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб’єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 229 даного Кодексу учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів. (ч.ч. 1, 3, 4 ст. 74 ГПК України).

Судова колегія зауважує, що обов’язок доказування і подання доказів ГПК України покладено саме на сторони, проте скаржником не доведено відповідно до вимог ст. 74 ГПК України, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення та що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

З тих самих підстав не приймаються до уваги судовою колегією посилання скаржника в апеляційній скарзі на не дослідження місцевим господарським судом інформації, яка міститься на вищезгаданих сайтах та нібито має відношення до предмета спору в даній справі, враховуючи, що положеннями статті 96 ГПК України, на яку посилається скаржник, також передбачено подання електронних доказів саме учасниками справи. Однак, ТОВ “Імперія-Агро” не подавало жодних електронних доказів ані господарському суду першої, ані суду апеляційної інстанцій.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову, всебічно, повно та об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи, у зв'язку з чим рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до п. “в” ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як вбачається з платіжного доручення № 269 від 25.09.2018, доданого до апеляційної скарги в якості доказу сплати судового збору на суму 22 433,53 грн., останнє не містить відмітки банку про проведення платежу.

Відповідно до довідки Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.11.2018 року, зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України судового збору у сумі 2643 грн., перерахованого ТОВ "Імперія-Агро" згідно платіжного доручення № 269 від 25.09.2018 р. через ПАТ "МТБ Банк", відомостями, що надійшли від Державної казначейської служби України, не підтверджується.

Отже, колегією суддів встановлено, що апелянтом не дотримано вимог ст.258 ГПК України, щодо надання доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Враховуючи позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 10.10.2018 у справі № 916/3256/17, що суд встановивши вже на стадії розгляду справи по суті, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених статтях 162, 164, 172 ГПК України, здійснює розгляд справи по суті, а судові витрати, пов'язані з розглядом справи, розподіляє за результатами такого розгляду відповідно до статті 129 ГПК України. Такий підхід до вирішення даного питання узгоджується із принципом верховенства права та завданнями господарського судочинства, закріпленими у статтях 2, 11 ГПК України, та з огляду на наведені обставини є справедливим та таким, що виправдовує правомірні сподівання особи на розгляд її справи судом у розумний строк. Водночас інший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду.

З огляду на викладене, з Товариства з обмеженою відповідальністю “Імперія-Агро” підлягає до стягнення на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 22 433,53 грн. у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю “Імперія-Агро” залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Миколаївської області від 03 вересня 2018 року у справі №915/620/18 – залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Імперія-Агро” (ідентифікаційний код 35472893) в дохід державного бюджету (отримувач коштів: УК у м. Одесі/22030101; код отримувача 38016923; Банк отримувача Казначейство України (ЕАП), Код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок: 2017, код класифікації доходів бюджету 22030101) 22 433,53 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказів за постановою із зазначенням повних реквізитів сторін доручити господарському суду Миколаївської області.

Постанова набирає законної з дня її прийняття та підлягає оскарженню в порядку та строки передбачені ст.ст.287-288 ГПК України.

Повний текст постанови

складено 19.12.18

Головуючий суддя                     С.І. Колоколов

Суддя           А.І. Ярош

Суддя           Я.Ф. Савицький