ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 912/1545/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.

За участю секретаря судового засідання Суворкіної Ю.І.

розглянувши касаційні скарги Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області та ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.07.2017 (суддя Шевчук О.Б.) та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 (головуючий: Широбокова Л.П., судді: Іванов О.Г., Подобєд І.М.)

за позовом Фермерського господарства "Південне"

до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області

про визнання додаткової угоди укладеною,

За участю представників сторін:

представник позивача - Валькевич О.В. - керівник , Гулий А.В. - адвокат,

представник відповідача - не з'явився,

представник ОСОБА_4 - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

31.05.2017 до Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Фермерського господарства "Південне" до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі (кадастровий номер НОМЕР_1), підписаного 20.12.2006 між Олександрійською районною державною адміністрацією Кіровоградської області (орендодавцем) та ФГ "Південне" (орендар) та укладеного 22.12.2006, який зареєстрований в Олександрійському районному відділенні Кіровоградської регіональної філії ДП державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.12.2006 за № 443 з урахуванням змін від 22.11.2011 до договору оренди землі №443, укладеного 22.12.2006, зареєстрованих в управлінні Держкомзему у Олександрійському районі 14.12.2011 за №01643, в редакції, викладеній у позовній заяві.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ч.6 ст.33 Закону України "Про оренду землі" позивач звернувся до відповідача з листом-повідомленням від 17.01.2017 про укладення додаткової угоди до договору оренди землі, у якому просив поновити договір оренди землі, зареєстрований 22.12.2006 за №443, зі змінами, зареєстрованими за №01643. До вказаного листа у відповідності до ч.8 ст.33 Закону України "Про оренду землі" додано додаткову угоду. Відповідач у встановлений місячний строк не відповів на вказаний лист та не підписав додаткову угоду. Враховуючи викладене та відсутність заперечення відповідача, позивач вважає, що відповідно до ст.33 Закону України "Про оренду землі" строк дії договору оренди землі поновлено на 5 років на тих самих умовах.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 07.07.2017, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 у справі №912/1545/17, позов задоволено частково. Визнано укладеною додаткову угоду до договору оренди землі (кадастровий номер НОМЕР_1), підписаного 20.12.2006 між Олександрійською районною державною адміністрацією Кіровоградської області (орендодавцем) та ФГ "Південне" (орендар) та укладеного 22.12.2006, котрий зареєстрований в Олександрійському районному відділенні Кіровоградської регіональної філії ДП державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.12.2006р. за № 443 з урахуванням змін від 22.11.2011р. до договору оренди землі №443 укладеного 22.12.2006р., зареєстрованих в управлінні Держкомзему у Олександрійському районі 14.12.2011р. за №01643, в редакції позивача за виключенням п. 2 додаткової угоди. В решті позову відмовлено.

13.11.2017 (згідно з реєстраційним штампом ДАГС) Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області подано касаційну скаргу на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.07.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 у справі № 912/1545/17 до Вищого господарського суду України.

13.11.2017 (згідно із поштовим штемпелем на конверті) ОСОБА_4 подано касаційну скаргу на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.07.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 у справі № 912/1545/17 до Вищого господарського суду України.

Провадження за даними касаційними скаргами не відкривалося.

На підставі пункту 5 статті 31, підпункту 6 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) та за розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України № 38-р від 15.12.2017 вказані касаційні скарги разом зі справою № 912/1545/17 передано до Касаційного господарського суду.

Відповідно до положень підпунктів 4, 11 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) зазначені касаційні скарги підлягають розгляду спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27.02.2018 касаційні скарги були отримані Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду.

27.02.2018 за результатом автоматизованого розподілу справи була визначена колегія суддів: суддя-доповідач Кушнір І.В., судді Краснов Є.В., Мачульський Г.М.

12.03.2018 суд постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційними скаргами та призначення до розгляду на 19.04.2018, повідомив учасників справи про дату, час і місце розгляду скарги, визначив строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, до Касаційного господарського суду до 27.03.2018.

Ухвалою Верховного Суду від 16.04.2018 провадження за касаційними скаргами у справі №912/1545/17 зупинено до вирішення палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду питання про усунення неоднозначного застосування норм права у подібних правовідносинах у іншій справі № 920/739/17.

10.09.2018 палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду винесено постанову у справі № 920/739/17 (оприлюднено в Єдиному Державному реєстрі судових рішень 12.11.2018).

22.11.2018 суд постановив ухвалу про поновлення провадження по даній справі та призначення до розгляду на 18.12.2018, повідомив учасників справи про дату, час і місце розгляду скарг.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник 1 (відповідач) вважає, що суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови порушив норми матеріального та процесуального права.

При цьому скаржник 1 вважає, що судами неправомірно не застосовано норми ч.12 ст.33 Закону України "Про оренду землі", згідно яких вбачається, що зміни фактичних площ і меж земельних ділянок з присвоєнням їм нових кадастрових номерів мають наслідком укладання договору оренди земельних ділянок із дотриманням вимог Закону щодо порядку одержання земельної ділянки на праві оренди.

Крім того, скаржник 1 зазначив, що апеляційним судом відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, що позбавило останнього можливості подати додаткові докази, які підтверджують той факт, що земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 не існує, а фактично було здійснено її поділ на окремі земельні ділянки, на які на даний час у законному порядку претендують певні фізичні особи.

Також скаржник 1 вважає, що оскільки під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції існували погоджені проекти землеустрою щодо відведення фізичним особам земельних ділянок, що утворилися шляхом поділу земельної ділянки, яка є предметом спору, вказані фізичні особи суд повинен був залучити у якості третіх осіб, оскільки судові рішення стосуються їх прав та обов'язків як власників земельних ділянок.

В касаційній скарзі скаржник 1 просить суд скасувати рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник 2 (ОСОБА_4.) вважає, що суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови порушив норми матеріального та процесуального права, без врахування інтересів ОСОБА_4, яка не була залучена до участі у даній справі.

ОСОБА_4 в касаційній скарзі зазначила, що апеляційним судом не було досліджено обставини, що мають значення для справи. Так, враховуючи те, що на день ухвалення постанови судом апеляційної інстанції така земельна ділянка припинила своє існування, був відсутній предмет договору оренди землі, а так як, предметом даного спору є правовідносини, які виникли між сторонами щодо поновлення договору оренди землі, то фактично у даній справі відсутній предмет спору. Досліджуючи довідку про припинення існування спірної земельної ділянки, суд повинен був за власною ініціативою припинити провадження у справі за відсутності предмету спору, зазначеним обставинам справи не було надано належної оцінки, що призвело до порушення норм процесуального права.

Скаржник 2 вказує, що судами порушено норми матеріального права, а саме не застосовано норми ч.12 ст.33 Закону України "Про оренду землі".

ОСОБА_4 надані суду письмові пояснення, в яких зазначено, що підстав для продовження спірного договору оренди землі немає, оскільки відсутній предмет договору оренди землі, який просить поновити позивач, тобто відсутня одна із істотних умов договору оренди землі, що виключає його пролонгацію.

У судове засідання з'явилися представники позивача, які просили суд відхилити касаційні скарги, судові рішення залишити без змін.

Представник відповідача та ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, які з'явилися у судове засідання, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржників, пов'язані з перевіркою або переоцінкою доказів та встановленням по новому обставин справи.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 20.12.2006 між Олександрійською районною державною адміністрацією Кіровоградської області, як орендодавцем, та Фермерським господарством "Південне", як орендарем (позивач), було укладено договір оренди, відповідно до умов якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Новопразької селищної ради загальною площею 146,36 га, в тому числі - 146,36 га рілля, про що сторонами було підписано акт приймання-передачі земельної ділянки від 22.12.2006.

Договір зареєстрований в Олександрійському районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 22.12.2006 за №443, кадастровий номер земельної ділянки згідно Кадастрового плану земельної ділянки: НОМЕР_1.

Умовами договору визначено розмір орендної плати та порядок її сплати. Встановлено строк дії договору - п'ять років та передбачено, що після закінчення строку договору орендар має право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

22.11.2017 сторонами були частково змінені умови договору шляхом внесення змін до Розділів "Об'єкт оренди", "Строк дії договору" та "Орендна плата", а саме: пункти 2, 4, 7, 8, викладено в наступній редакції.

2. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 146,3570 га, в тому числі ріллі - 146,3570. Кадастровий номер НОМЕР_1.

4. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки в цінах 1995 року становить 641036,00 грн, проіндексована грошова оцінка на 01.01.2011 рік - 2051949,00 грн.

7. Договір укладено на 5 років з моменту реєстрації змін до договору оренди №443 від 22 грудня 2006р. Після закінчення строку договору орендар має право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк встановлений цим договором але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

8. Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: в грошовій формі в розмірі 4,0% від грошової оцінки землі, що становить 82077,96 грн за рік.

Вище вказані зміни до договору зареєстровані в управлінні Держкомзему в Олександрійському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 14.12.2011 за №01643.

З матеріалів справи слідує, що 19.08.2016, більше, ніж за місяць до закінчення строку дії договору, позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру (відповідач) із листом-повідомленням №1-19/08/16 про поновлення договору. До такого листа, зокрема, був доданий проект додаткової угоди про продовження строку дії договору на той же строк та на тих же умовах та інші додатки, що підтверджено адміністратором ЦНАП Олександрійської РДА (а.с.56,57).

Відповідач відповіді на лист позивача не надав, додаткову угоду не підписав.

Листами №1-/01/17 від 11.01.2017 та №5-/01/17 від 17.01.2017 позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, якими підтвердив свій намір укласти додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, до листів останнім було додано проекти додаткових угод до договору оренди (а.с.58-60, 19-20).

Проте, доказів реагування (заперечення) на зазначені листи щодо укладення додаткової угоди ані відповідачем, ані позивачем суду не надано.

З огляду на те, що позивач після закінчення дії договору продовжував користуватися земельною ділянкою та належним чином виконувати умови договору, заперечення відповідача після закінчення строку договору були відсутні, позивач вважає договір поновленим в силу частини 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", про що в обов'язковому порядку має бути укладена додаткова угода.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд, з яким також погодився й апеляційний суд, вказав, що встановивши при вирішенні даного спору: факт належного виконання орендарем умов договору оренди, повідомлення останнього орендодавця про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк, не надіслання орендодавцем у встановлений законом строк відмови у поновленні договору на новий строк; продовження використання позивачем земельної ділянки після закінчення строку дії договору, місцевий суд погоджується з доводами позивача, щодо наявності у останнього права на поновлення договору оренди землі відповідно до ст.33 Закону України "Про оренди землі".

Крім того, враховуючи, що нормами законодавства України, які були чинними під час виникнення спірних правовідносин, прямо встановлена обов'язковість оформлення додаткової угоди до договору оренду землі для оформлення факту його поновлення і виникнення за орендарем права оренди, суди дійшли висновку, що позивачем правильно обрано спосіб захисту свого цивільного права чи інтересу, який відповідає вимогам статті 16 Цивільного кодексу України.

При цьому посилання Відповідача на поділ раніше сформованої земельної ділянки, у зв'язку з чим пролонгація Договору не можлива, апеляційний суд не прийняв до уваги, оскільки зазначена довідка про поділ була видана 20.09.2017р., тобто після прийняття рішення судом першої інстанції, не містить конкретних даних щодо такого поділу (нові кадастрові номери ділянок, нових власників, тощо). Як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права позивачем 01.08.2017р. зареєстроване право оренди на спірну земельну ділянку з цим же кадастровим номером та такої ж площі.

Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечення на неї колегія суддів касаційного суду відмічає наступне.

В постанові Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, прийнятій у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, зроблений такий правовий висновок:

"5.2. Статтею 33 Закону України "Про оренду землі" регламентовано поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами (частини 1- 5 цієї норми), так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина 6 цієї норми).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що для застосування положень частини 1 статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належним чином виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень і своє рішення.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення із проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (частина 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі").

Частиною 6 статті 33 зазначеного Закону врегульовано пролонгацію договору на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (що можна кваліфікувати як "мовчазну згоду" орендодавця на пролонгацію договору).

При цьому необхідно звернути увагу, що повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", не вимагається. Суть поновлення договору оренди згідно з цією частиною статті саме і полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує у поновленні договору, зокрема у зв'язку з належним виконанням договору оренди землі.

Відсутність такого заперечення, як уже зазначалося, може мати прояв у "мовчазній згоді".

У контексті поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідно зауважити, що такий договір може бути поновлено виключно на тих самих умовах і на той самий строк. Тобто орендар не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших умовах. Щодо прав та обов'язків орендодавця слід акцентувати, що він має право заперечити стосовно поновлення згідно із цією частиною статті 33 Закону України "Про оренду землі", і таке заперечення має бути заявлено саме протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди землі, що безпосередньо випливає зі змісту частини 6 зазначеної статті.

У подальшому, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди і орендодавець не надав заперечень стосовно поновлення цього договору протягом одного місяця після його закінчення, орендар має право звернутися із вимогою про визнання укладеною угоди про поновлення договору на тих самих умовах і на той самий строк. Орендодавець, у свою чергу, в будь-який час до укладення додаткової угоди стосовно поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах може звернутися із вимогою про звільнення земельної ділянки. Тобто договір оренди землі вважатиметься поновленим лише у разі укладення додаткової угоди, про що безпосередньо зазначено у частині 8 статті 33 Закону України "Про оренду землі". При цьому відмову або зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено у суді."

Як встановлено судами попередніх інстанцій, строк, на який укладено договір оренди від 22.12.2006р., закінчився 14.12.2016.

Позивач листом №1-19/08/16 від 19.08.2016 повідомив Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, до листа позивачем додано відповідні документи (а.с.57), в тому числі проект додаткової угоди.

Листами №1-/01/17 від 11.01.2017 та № 5-/01/17 від 17.01.2017 позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, якими підтвердив свій намір укласти додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, до листів останнім було додано проекти додаткових угод до договору оренди (а.с.58-60, 19-20).

Проте, доказів реагування (заперечення) на зазначені листи щодо укладення додаткової угоди відповідачем ні позивачу, ні господарському суду не надано.

При цьому, апеляційний суд погоджуючись з висновками місцевого суду не взяв до уваги твердження Відповідача щодо надіслання на адресу Позивача листів №В-18226/0-10214/0/6/16 від 15.11.2016р. та від 12.01.2016р., в яких, як зазначає Відповідач, заперечувалось проти поновлення договору у зв'язку з недосягненням домовленості щодо узгодження істотних умов, оскільки Відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до апеляційної скарги не надано ані самих листів, ані доказів їх направлення Позивачу.

Таким чином, після закінчення строку договору оренди відповідач протягом одного місяця після закінчення строку договору не направив листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі, відтак такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Крім того встановлено, що після закінчення строку дії Договору (з 14.12.2016) позивач продовжує користуватись земельною ділянкою, надав докази відсутності заборгованості зі сплати орендної плати за землю та докази безпосереднього використання земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що позовна вимога ФГ "Південне" про визнання такої додаткової угоди укладеною є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також суд касаційної інстанції приймає до уваги наступне.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України в редакції станом на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції:

"У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції."

Відповідно до п.6 ст.3 Цивільного кодексу України:

"Загальними засадами цивільного законодавства є:

6) справедливість, добросовісність та розумність."

Відповідно ч.3 ст.509 зазначеного Кодексу:

"Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості."

Згідно з ч.3 ст.11 вказаного Кодексу:

"Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства."

Відповідно до ч.ч.1-4, 6 ст.13 наведеного Кодексу:

"1. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

2. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

4. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

6. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом."

Згідно з ч.1 ст.14 вказаного Кодексу:

"Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства."

Відповідно до ч.3 ст.16 наведеного Кодексу:

"Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу."

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України:

"В Україні визнається і діє принцип верховенства права."

В силу положень ч.1 ст.129 Конституції України, ч.1 ст.2, ч.1 ст.6, ч.2 ст.48 чинного Закону України "Про судоустрій і статус суддів", п.1 ч.3 ст.2, ч.1 ст.11 ч.1 ст.236 чинного Господарського процесуального кодексу України, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України у п.п.4.1. п.4 Рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) по справі N 1-33/2004 від 2 листопада 2004 року, відмітив наступне:

"Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави."

Принцип верховенства права та справедливості є універсальним, як для кримінального, так і для господарського, адміністративного та цивільного судочинства.

На дане власне рішення Конституційний Суд України посилається і в рішеннях по справах N1-10/2004 від 1 грудня 2004 року та N1-9/2005 від 24 березня 2005 року.

Згідно з ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод:

"Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення."

Відповідно до п.п.41, 52 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86 му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов'язкових елементів поняття "верховенство права" є "заборона свавілля", який означає, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб. Їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 09.01.2013 р. у справі "Волков проти України" зазначено, що в країнах повинен діяти принцип правової визначеності, який зобов'язує держави та їх органи здійснювати реалізацію прав та їх захист шляхом прийняття законодавства з чітким правовим визначенням спірних правовідносин та гарантує громадянам очікувати від держав та їх органів своєчасних та вичерпних дій відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно з усталеною прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним приписам.

На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", від 20.05.2010р. і "Тошкуце та інші проти Румунії", від 25.11.2008р.) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер'їлдіз проти Туреччини", та "Беєлер проти Італії"). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків ("Лелас проти Хорватії").

Разом з цим, Європейській суд з прав людини вказував, що поняття "майно" в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод охоплює поняття "правомірні очікування" тобто законні сподівання вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу ("Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії").

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів касаційного суду відмічає наступне.

Провадження у даній справі порушено ухвалою від 01.06.2017, копія якої була отримана відповідачем 08.06.2017.

Проте, вже 08.06.2017 достеменно знаючи про наявність на розгляді в суді справи щодо спірної земельної ділянки, ініційованої позивачем, який вважав, що вже на момент звернення до суду в нього було право на поновлення вищевказаного договору оренди, відповідач, виходячи з доводів касаційної скарги, 15.06.2017 видає накази про надання дозволів фізичним особам на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність частин вказаної земельної ділянки.

Про прекрасне розуміння відповідачем "добросовісності" власних дій свідчить і неодноразове намагання ним апелювати в касаційній скарзі до відсутності факту забезпечення позову по даній справі.

Поряд з цим, матеріали справи, як і касаційної скарги не містять доказів, що відповідні проекти землеустрою були затверджені відповідачем, а земельні ділянки були передані у власність зазначеним особам, тобто, що у них, в т.ч. у скаржника 2, виникло саме право власності на ці земельні ділянки.

Крім того, представники відповідача жодного разу не з'явилися в судові засідання як в суді першої, так і апеляційної інстанції, двічі надсилаючи клопотання про відкладення розгляду справи, відхилені судами, як необґрунтовані.

На підставі викладеного, колегія суддів касаційного суду доходить висновку, що апеляційний суд правомірно та обґрунтовано не прийняв до уваги посилання відповідача на поділ раніше сформованої земельної ділянки, у зв'язку з чим пролонгація Договору не можлива, оскільки відповідна довідка про поділ була видана 20.09.2017р., тобто, після прийняття рішення судом першої інстанції, не містить конкретних даних щодо такого поділу (нові кадастрові номери ділянок, нових власників, тощо) (а.с. 115).

При цьому, враховуючи відсутність доказів, що земельні ділянки були передані у власність зазначеним особам, тобто, що у них, в т.ч. у скаржника 2, виникло саме право власності на ці земельні ділянки, касаційним судом відхиляються посилання скаржників на постанови Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №393/155/17-4 та від 19.06.2018 у справі №922/2723/17, оскільки в зазначених справах судами був встановлений факт саме виникнення права власності та права користування, які, зокрема, були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що відсутнє в даній справі, що переглядається.

Навпаки, апеляційний суд зазначив, що як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права саме позивачем 01.08.2017 зареєстроване право оренди на спірну земельну ділянку з цим же кадастровим номером та такої ж площі, інших доказів суду не надано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів касаційного суду доходить висновку, що рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.07.2017 та постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 є законними та обґрунтованими.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України:

"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:

1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення."

Згідно з ч.1 ст.309 Господарського процесуального кодексу України:

"Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."

На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги відповідача та залишає в силі раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на відповідача витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.296 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи відсутність встановлення факту, що у скаржника 2 виникло право власності на частину спірної земельної ділянки, тим більше, до розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів Касаційного господарського суду доходить висновку, що оскаржуваними рішенням господарського суду Кіровоградської області від 07.07.2017 та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 у справі № 912/1545/17 питання про права, інтереси та (або) обов'язки ОСОБА_4 не вирішувалося.

Виходячи з викладеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.07.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 у справі № 912/1545/17 на підставі п.3 ч.1 ст.296 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017).

Керуючись статтями 129, 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.07.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 у справі № 912/1545/17 закрити.

2. Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.07.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 у справі № 912/1545/17 залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.07.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 у справі № 912/1545/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський