ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 року Справа № 923/703/18

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. при секретарі Горголь О. М, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного агентства рибного господарства України, м. Київ

до відповідача-1: Херсонської міської ради Херсонської області, м. Херсон

до відповідача-2: Публічного акціонерного товариства "Херсонрибгосп", м. Херсон

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -2: ОСОБА_1, м. Херсон

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державного підприємства "Укрриба", м. Київ

про визнання права власності держави на нерухоме майно

за участю представників сторін:

від позивача: уповноважений представник Панасенко О. А. дов.№118-Д від 18.06.2018р.;

від відповідача-1: Остапенко О.І. дов. № 9-914-9/21 від 27.12.2017р.;

від відповідача-2: уповноважений представник Кірющенко Д. М. дов. б/н від 05.02.2018р.;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -2: уповноважений представник ОСОБА_5;

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: уповноважена особа Панасенко О. А.

Державне агентство рибного господарства України (позивач) звернулось до господарського суду Херсонської області з позовом до Херсонської міської ради Херсонської області (відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства "Херсонрибгосп" (відповідач-2), в якому просить визнати право власності держави на нерухоме майно (гідротехнічні споруди - причал на сваях (інв. № 10006) та стінка причальна (інв. № 10007), що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером № :01:001:1439, біля будівлі під № 5 по вул.Причальна в м.Херсоні та обліковуються в реєстрі об'єктів державної власності під №№ 25592421.83.ААЕЖАЖ696, 25592421.83.ААЕЖАЖ740.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 09.08.2018 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 28.08.2018 підготовче судове засідання відкладено, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 - ОСОБА_1.

Ухвалою суду від 18.09.2018 підготовче судове засідання відкладено, розглянуто та задоволено клопотання Держаного агентства рибного господарства "України" про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Державне підприємство "Укрриба", підготовче судове засідання відкладено до 30.10.2018 з продовженням строку підготовчого провадження на тридцять днів.

27 листопада 2018 року господарський суд закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 18 грудня 2018 року.

Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач-1 проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві. Представник Херсонської міської ради вважає, що позов пред'явлений до неналежного відповідача зважаючи на наступне. Відповідно до інформаційного листа від Управління комунальної власності Херсонської міської ради, на підставі рішення Виконавчого комітету Херсонської міської ради від 16.02.2005 № 97 відкритому акціонерному товариству «Херсонрибгосп» видано свідоцтво про право власності на будівлі та споруди по вулиці Причальній, 5. На той час, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом міністерства юстиції України 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445, яке діяло до 01.01.2013, державна реєстрація права власності здійснювалась комунальним підприємством «Херсонське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради. Згідно з рішенням Херсонської міської ради від 18.08.2005 № 870 «Про видачу свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна», Херсонському державному бюро технічної інвентаризації було доручено забезпечувати підготовку та зберігання документів для видачі свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна, а начальнику Управління комунальної власності виконавчого комітету Херсонської міської ради надано повноваження лише засвідчувати свідоцтва про право власності підписом та печаткою.

Враховуючи викладене, відповідач-1 вважає, що предмет спору не є об'єктом комунальної власності, тому відсутні підстави для пред'явлення вимог до Херсонської міської ради. На думку відповідача-1, провадження у справі в частині вимог до Херсонської міської ради повинно бути закрито на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Відповідач-2 також проти позову заперечує з наступних підстав. На думку відповідача-2, Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог наводить акти приймання передачі майна та розподільчі баланси від 2003 року, будь яких правових документів щодо належності об'єктів на підставі будь-яких правових документів з 2003 року не існує. Відповідач-2 стверджує, що позивачем пропущено строк позовної давності, який складає 3 роки з моменту, коли особа з'ясувала чи повинна була з'ясувати про порушення свого права, яке, як вважає позивач, було порушено ПАТ «Херсонрибгосп» та Херсонською міською радою у 2005 році. ПАТ «Херсонрибгосп» просить суд застосувати до даних правовідносин строки позовної давності. Також у відзиві відповідач-2 посилається на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, а саме: вирішуючи питання про правомірність набуття власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також відповідач-2 звертає увагу суду, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, а документи, що надані позивачем в обґрунтування своїх вимог, - не відповідають дійсним обставинам: паспорта на зазначені в позовній заяві об'єкти не відповідають дійсності, оскільки в них не існує дійсних розмірів об'єктів, які зовсім не співпадають з розмірами, що вказані в паспортах, а також в паспортах не вказується місцезнаходження об'єктів.

Відповідачем-2 надано до матеріалів справи докази - договори купівлі-продажу, відповідно до яких власником майна є фізична особа ОСОБА_1, що унеможливлює розгляд даної справи господарським судом.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача-2 в судовому засіданні підтримала правову позицію відповідача-2.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці позивача в судовому засіданні підтримала правову позицію позивача.

У судовому засіданні, 18.12.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повідомлено про дату підготовки повного судового рішення, роз'яснено процедуру оскарження рішення.

З'ясувавши обставини справи, оцінивши в сукупності надані докази, заслухавши пояснення представників, які прибули в судове засідання, суд

встановив:

Позивач у позові зазначає, що відповідно до п. 1 спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 06.05.2003 № 126/752 «Про передачу гідротехнічних споруд», до сфери управління Міністерства аграрної політики України передано гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та пов'язані з ними робочі машини, обладнання, інше майно, яке не підлягало приватизації, у зв'язку з чим, не увійшло до статутних фондів господарських товариств.

Матеріалами справи підтверджується, що Наказом Державного департаменту рибного господарства Міністерства аграрної політики України від 20.10.2003 № 297 (т.1 а.с.18), на виконання п. 11 «Положення про порядок передачі об'єктів права державної власності», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482 «Про передачу об'єктів права державної і комунальної власності» та спільного наказу Фонду державного майна України та Міністерства аграрної політики України за № 126/752 «Про передачу гідротехнічних споруд», затверджено Акт приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ВАТ «Херсонрибгосп», на баланс ДП «Укрриба». Наказано Державному підприємству «Укрриба» поставити на облік державне майно відповідно до акту приймання-передачі гідротехнічних споруд станом на дату передачі.

10 жовтня 2003 року комісією складено акт приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду господарського товариства ВАТ «Херсонрибгосп» (т.1 а.с.19-21) та складено Перелік гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду господарського товариства ВАТ «Херсонрибгосп» та передаються на баланс державного підприємства «Укрриба» (далі - Перелік гідротехнічних споруд), який є Додатком №1 до вищевказаного Акту приймання-передачі (т.1 а.с.22-24). Відповідно до Переліку гідротехнічних споруд на баланс державного підприємства «Укрриба» передані й наступні гідротехнічні'споруди:

-причал на сваях (інв. № 10006);

-стінка причальна (інв. № 10007).

За твердженням позивача зазначені гідротехнічні споруди знаходяться на земельній ділянці з кадастровим №:01:001:1439 (координати: 46°37'35.5'ТМ 32°35'44.9"Е та 46°37'35.8'ТЧ 32°35'44.5"Е), біля будівлі під № 5 по вул. Причальна в м. Херсон та обліковуються в Єдиному реєстрі об'єктів державної власності під №№ 25592421.83 .ААЕЖАЖ696, .ААЕЖАЖ740, а також, на них державним підприємством «Укрриба» виготовлені технічні паспорти.

Позивач у позові зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 № 1523 «Про утворення Державного комітету рибного господарства України», як центральний орган виконавчої влади, утворено Державний комітет рибного господарства України, та установлено, що зазначений комітет є правонаступником Міністерства аграрної політики з питань рибного господарства. Спільним наказом Державного комітету рибного господарства України та Міністерства аграрної політики України від 05.02.2007 № 70/2 «Про передачу підприємств, установ та організацій до сфери управління Державного комітету рибного господарства України», зі сфери управління Міністерства аграрної політики України до сфери управління Державного комітету рибного господарства України передано, зокрема, державне підприємство «Укрриба». Указом президента України від 16.04.2011 № 484/2011 «Про Державне агентство рибного господарства України», затверджено положення про Державне агентство рибного господарства України (надалі - позивач) та установлено, що позивач є правонаступником Державного комітету рибного господарства України.

На підставі приписів Закону України «Про управління об'єктами державної власності» позивач реалізовує права держави, як власника, на державне нерухоме майно (причал на сваях, інв. № 10006 та стінку причальну, інв. № 10007), що розташоване біля будівлі під № 5 по вул. Причальна в м. Херсон та обліковуються в Єдиному реєстрі об'єктів державної власності під №№ 25592421.83 .ААЕЖАЖ696, 25592421.83. ААЕЖАЖ740.

Позивач у позові наголошує, що під час проведення чергової інвентаризації, державному підприємству «Укрриба» (балансоутримувачу вказаного майна) стало відомо, що на підставі рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради Херсонської області (надалі - відповідач) від 16.02.2005 № 97, державне нерухоме майно (гідротехнічні споруди причал на сваях (інв. № 10006) та стінка причальна (інв. № 10007), неправомірно передано у власність публічного акціонерного товариства «Херсонрибгосп».

Матеріалами справи підтверджується, що листом від 06.10.2017 № 11-06/56 (т.1 а.с.90,91) державне підприємство «Укрриба», зверталося до відповідача-1 з запитом щодо надання копій рішення виконавчого комітету відповідача-1 від 16.02.2005 № 97 та іншої наявної правовстановлюючої документації на відповідне майно. Відповідачем, у відповідь на лист державного підприємства «Укрриба», надіслано архівний витяг з рішення виконавчого комітету відповідача від № 97 та повідомлено, що для отримання копій запитуваних правовстановлюючих документів необхідно звернутись до комунального підприємства «Херсонське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради. Листом від 07.11.2017 № 11-13/114 (т.1 а.с.94-95) державне підприємство «Укрриба» звернулося до комунального підприємства «Херсонське бюро технічної інвентаризації» з відповідним запитом. У відповідь на вказаний вище запит, державному підприємству «Укрриба» було надано копію свідоцтва про право власності від 14.03.2005 відкритого акціонерного товариства «Херсонрибгосп» на спірні гідротехнічні споруди. Правовстановлюючої документації відповідача-2 на відповідні гідротехнічні споруди державному підприємству «Укрриба» надано не було. Про зазначені вище обставини, листом від 05.04.2018 № 11-07/87 (т.1 а.с.99-101), державне підприємство «Укрриба» поінформувало позивача з проханням захистити порушені інтереси держави та вжити відповідних заходів реагування, що й стало підставою звернення позивача до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 15 ЦК України, особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За приписами ст. 318 ЦК України, суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності може виникати за наявності певних юридичних фактів, що поділяються на первісні та похідні. За первісних підстав право власності виникає на річ вперше або незалежно від волі попередніх власників. За похідними підставами право власності на річ виникає за волею попереднього власника.

Частиною 1 ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 147, ч. 2 ст. 20 ГК України право власності та інші майнові права суб'єкта господарювання можуть захищатися шляхом визнання наявності або відсутності прав.

Позивачем надано до матеріалів справи архівний витяг з рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради від 16.02.05 р. №97 (т.1 а.с.93), яким підтверджується, що, керуючись ст..30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та згідно з Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, зареєстрованим Міністерством юстиції України 18.02.2002 р. №157/6445, виконком міської ради вирішив: Управлінню комунальної власності видати свідоцтва про право власності ВАТ «Херсонрибгосп» на будівлі та споруди по вул. Причальній,5.

Пунктом 6.1. вищевказаного Тимчасового положення передбачено, що оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

Під час розгляду справи судом встановлено, що на виконання рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради №97 від 16.02.2005 року, Херсонською міською радою 14.03.2005 року було видано ВАТ «Херсонрибгосп» Свідоцтво про право власності (форма власності - приватна)(т.1 а.с.97).

В судовому засіданні 18.12.2018р. під час розгляду справи по суті позивач стверджував, що рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради №97 від 16.02.2005 року є незаконним.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. За загальним правилом, підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення, в зв'язку з прийняттям відповідного акту, прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача в справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Частиною 1 ст. 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Суд звертає увагу позивача, що в матеріалах справи відсутні докази того, що рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради №97 від 16.02.2005 року суперечить актам цивільного законодавства і порушує його права. Не надано позивачем також і доказів того, що Свідоцтво про право власності, видане 14.03.2005 року ВАТ «Херсонрибгосп», є не чинним.

Відповідачем-2 надано до матеріалів справи Договір купівлі-продажу від 18.12.2015 року (т.2 а.с.76-77), укладений між Публічним акціонерним товариством «Херсонрибгосп» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), за умовами якого продавець передає майно у власність покупця, а покупець приймає майно і сплачує за нього обговорену грошову суму та Договір купівлі-продажу від 20.04.2016 року (т.1 а.с.115-116), укладений між Публічним акціонерним товариством «Херсонрибгосп» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), за умовами якого продавець передає майно у власність покупця, а покупець приймає майно і сплачує за нього обговорену грошову суму.

За умовами вищевказаних договорів ОСОБА_1 було відчужено комплекс, який розташований за адресою: Херсонська область, місто Херсон, вул..Причальна, 5 на земельній ділянці площею 0,3332 га, кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:1439 та вцілому складається з: холодильник літ.А загальною площею - 465,3 кв.м., будівля флоту літ.Б загальною площею 327,2 кв.м., складські приміщення літ.В загальною площею 128,4 кв.м., електрощитові літ.Г, туалет літ.Д, огорожа №1, 2, 3, ворота №4, стіна причальна №5, причал на сваях №6, причал №1.

Згідно приписів ст..321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Статтею 1 протоколу № 1 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, передбачено чіткі критерії визнання можливості позбавлення права власності та межі дій держави, які можуть бути визнані обґрунтованими та правовими, а саме: наведена норма виділяє такі критерії правомірності позбавлення права власності: позбавити права власності можна лише в інтересах суспільства, а підставами можуть стати норми національного законодавства (у ст. «умови, передбачені законом») чи загальні принципи міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої особи (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 01.06.2006). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно дотримуватись обґрунтованості пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

На думку суду, позивачем не обґрунтовані та не доведені належними та допустимими доказами позовні вимоги, у відповідності з вимогами ст.ст. 73,74, 76-79 ГПК України.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно приписів ч.4 ст.74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що законодавством України не надано повноважень суду змінювати власника. У зв'язку з відмовою в позові відсутні підстави для застосування строку позовної давності, про яку заявив відповідач-2.

Судом відхиляються посилання відповідача-2 щодо невірно обраного позивачем способу захисту, оскільки за приписами ст..5 ГПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулась до суду, - суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129,232-240 ГПК України, суд

у х в а л и в:

1.Відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (підпункт 17.5 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України).

Дата складання повного тексту рішення 22.12.2018 року.

Суддя В.В.Литвинова