ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2018

Справа № 910/9797/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., при секретарі судового засідання Вишняк Н.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «М.Т.К.»

до          Державної організації (Установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів

фізичних осіб»

про          захист ділової репутації

Представники:

від позивача: Чайченко М.В., Різник О.О., Коломоєць М.І.

від відповідача: Грицик А.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Медичний центр “М.Т.К.” звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної організації (Установа, Заклад) “Фонд гарантування вкладів фізичних осіб” про захист ділової репутації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було здійснено розголошення завідомо недостовірної інформації, яка завдає шкоди діловій репутації позивача, зважаючи на це позивач просить суд зобов’язати відповідача спростувати таку інформацію.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2018 суд ухвалив: позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Медичний центр “М.Т.К.” залишити без руху; встановити позивачу спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду відомостей щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до позовної заяви; встановити позивачу строк для усунення недоліків – протягом п’яти днів з дня вручення даної ухвали.

07.08.2018 до відділу діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п'яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Зважаючи на категорію та складність справи, суд приходить до висновку про здійснення розгляду даної справи у порядку загального позовного провадження.

Згідно з приписами статті 181 Господарського процесуального кодексу України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2018 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 04.09.2018.

27.08.2018 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

03.09.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

У підготовче засідання 04.09.2018 з’явилися представники сторін.

Представник відповідача заявив про намір подати заперечення на відповідь на відзив.

У підготовчому засіданні оголошено перерву до 18.09.2018.

У підготовче засідання 18.09.2018 з’явилися представники сторін.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою належної підготовки справи для розгляду у підготовчому засіданні 18.09.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 23.10.2018.

17.10.2018 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

23.10.2018 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. У вказаному клопотанні відповідач просить зупинити провадження у справі № 910/9797/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Медичний центр “М.Т.К.” до Державної організації (Установа, Заклад) “Фонд гарантування вкладів фізичних осіб” про захист ділової репутації до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/13202/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «М.Т.К.» про встановлення нікчемності правочинів.

У підготовче засідання 23.10.2018 з’явилися представники позивача. Представники відповідача не з’явилися, про дату, час та місце підготовчого засідання були повідомлені належним чином.

Представники позивача заперечили проти задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Розглянувши в підготовчому засіданні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадках об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи (п. 4 ч. 1 ст. 229 Господарського процесуального кодексу України).

Суд зазначає, що зупинення провадження у справі - тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: а) непідвідомчості; б) обмеженості предметом позову; в) неможливості розгляду тотожної справи; г) певної черговості розгляду вимог.

Відтак, обґрунтовуючи клопотання про зупинення провадження у справі, відповідач зазначає, що у провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа № 910/13202/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «М.Т.К.» про встановлення нікчемності правочинів, а саме договорів купівлі-продажу цінних паперів № 129-ДД/16 від 05.04.2016 та № 130-ДД/16 від 05.04.2016. Враховуючи, що предметом позову у справі № 910/9797/18 є спростування недостовірної інформації, у якій містяться відомості щодо договорів № 129-ДД/16 від 05.04.2016 та № 130-ДД/16 від 05.04.2016, відповідач стверджує, що судове рішення у справі № 910/13202/18 має значення для встановлення обставин справи № 910/9797/18.

Однак, суд зазначає, що предметом розгляду у справі № 910/9797/18 є захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації, відтак, зібрані у справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду у даній справі. Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

У підготовчому засіданні 23.10.2018 судом з’ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 13.11.2018.

У судове засідання 13.11.2018 з’явились представники сторін.

У судовому засіданні 13.11.2018 оголошено перерву до 11.12.2018.

У судове засідання 11.12.2018 з’явились представники сторін. Представники позивача підтримали позов, представник відповідача проти позову заперечив.

У судовому засіданні 11.12.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З’ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

05.04.2016 між ПАТ «КБ «Хрещатик» як продавцем та ТОВ «Медичний центр М.Т.К.» як покупцем було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №129-ДД/16, відповідно до якого продавець зобов’язується передати покупцю, а покупець зобов’язується купити у порядку та на умовах, визначених цим договором, цінні папери: облігації дисконтні серії «А» емітента ТОВ «Експрес Капітал» номінальною вартістю одного цінного паперу 1000,00 грн., форма випуску – іменні, міжнародний ідентифікаційний номер UA, кількість цінних паперів 159951 шт., ціна одного цінного паперу 961,28 грн., сума договору 153757697,28 грн.

05.04.2016 між ПАТ «КБ «Хрещатик» як продавцем та ТОВ «Медичний центр М.Т.К.» як покупцем було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №130-ДД/16, відповідно до якого продавець зобов’язується передати покупцю, а покупець зобов’язується купити у порядку та на умовах, визначених цим договором, цінні папери: облігації іменні, процентні серії «А» емітента ТОВ «ФК «Капітал Експрес» номінальною вартістю одного цінного паперу 1000,00 грн., форма випуску – іменні, міжнародний ідентифікаційний номер UA, кількість цінних паперів 84368 шт., ціна одного цінного паперу 1113,47 грн., сума договору 93941236,96 грн.

Судом встановлено, що відповідно до платіжного доручення №619264274 від 05.04.2016 позивачем перераховано відповідачу 153757697,28 грн. з призначенням платежу: перерахування грошових коштів згідно з договором купівлі-продажу цінних паперів №129-ДД/16 від 05.04.2016.

Судом встановлено, що відповідно до платіжного доручення №619264273 від 05.04.2016 позивачем перераховано відповідачу 93941236,96 грн. з призначенням платежу: перерахування грошових коштів згідно з договором купівлі-продажу цінних паперів №130-ДД/16 від 05.04.2016.

Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 05 квітня 2016 р. № 234 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРІЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі – Фонд) прийнято рішення від 05 квітня 2016 р. № 463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРІЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» (далі - ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК») з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 05 квітня 2016 р. до 04 травня 2016 р. включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Костенку Ігорю Івановичу строком на один місяць з 05 квітня 2016 р. до 04 травня 2016 р. включно.

Виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 21 квітня 2016 р. № 560 відповідно до якого продовжено строки тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» з 05 травня 2016 р. до 04 червня 2016 р. включно.

Відповідно до даного рішення продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» Костенка Ігоря Івановича з 05 травня 2016 р. до 04 червня 2016 р. включно.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 02 червня 2016 року № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 03 червня 2016 року № 913, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» (далі – ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК») з 06 червня 2016 року до 05 червня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), в тому числі з підписання всіх договорів, пов’язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Костенку Ігорю Івановичу на два роки з 06 червня 2016 року до 05 червня 2018 року включно.

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування від 05 квітня 2018 року № 994 звільнено від виконання обов’язків уповноваженої особи Фонду гарантування на ліквідацію ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Костенка І.І. та відкликано всі делеговані йому повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК».

Також відповідно до вищезазначеного рішення, з 06 квітня 2018 року всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), в тому числі з підписання всіх договорів, пов’язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, делеговано провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Славкіній М.А.

На підставі пункту 2 частини п’ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п’ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі-Фонд) прийняла рішення від 24 травня 2018 року № 1452 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» строком на два роки з 06 червня 2018 року до 05 червня 2020 року включно.

Водночас, відповідно до зазначеного рішення продовжено повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК», визначені Законом, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов’язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Славкіній Марині Анатоліївні строком на два роки з 06 червня 2018 року до 05 червня 2020 року включно.

Судом встановлено, що 08.06.2018 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» складено повідомлення про нікчемність правочинів (договорів), відповідно до якого уповноважена особа повідомляє про нікчемність зокрема договору купівлі-продажу цінних паперів №129-ДД/16 від 05.04.2016 та договору купівлі-продажу цінних паперів №130-ДД/16 від 05.04.2016, оскільки всі операції по надходженню коштів на рахунок ТОВ «Медичний центр М.Т.К.» та оплата за цінні папери згідно з договорами були здійснені в день введення тимчасової адміністрації щодо ПАТ «КБ «Хрещатик». З огляду на наведене вказані договори є нікчемними в силу ч. 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу цінних паперів №129-ДД/16 від 05.04.2016 та договір купівлі-продажу цінних паперів №130-ДД/16 від 05.04.2016 були укладені в день 05 квітня 2016 року до того, коли у ПАТ «КБ «Хрещатик» було запроваджено тимчасову адміністрацію, з огляду на що просить суд зобов’язати відповідача шляхом направлення офіційного письмового повідомлення спростувати недостовірну інформацію наступного змісту: «Таким чином, договір купівлі-продажу цінних паперів №129-ДД/16 від 05.04.2016 року та договір купівлі-продажу цінних паперів №130-ДД/16 від 05.04.2016 року є нікчемними в силу ч. 3 ст. 36 Закону №4452-VI як правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку», яка була розповсюджена шляхом направлення повідомлення про нікчемність правочинів (договорів) Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Славкіною М.А. і завдає шкоди діловій репутації ТОВ «Медичний центр М.Т.К.».

Відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що фактично в межах даного спору позивач має намір встановити дійсність нікчемних договорів, однак, таке питання виходить за межі даного спору та не входить до предмету доказування; позивачем не надано доказів надсилання та отримання письмового повідомлення про нікчемність іншим адресатам, тобто не доведено факту поширення інформації взагалі; оскільки предмет позову стосується дій уповноваженої особи Фонду, вчинені нею не як суб’єктом владних повноважень, а як органом управління ПАТ «КБ «Хрещатик», належним відповідачем у даному спорі є ПАТ «КБ «Хрещатик».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Як встановлено в ст. 277 Цивільного кодексу України, якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

При цьому за змістом приписів статті 91 ЦК право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб'єкта (підприємця).

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вбачається, що відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України, інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про інформацію", інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді;

Статтею 4 Закону України "Про інформацію" встановлено, що суб'єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об'єднання громадян; суб'єкти владних повноважень, а об'єктом інформаційних відносин є інформація.

Як визначено статтею 5 Закону України "Про інформацію", кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною 1 статті 7 України "Про інформацію" визначено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Згідно з частиною 2 наведеної статті визначено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

При цьому, за приписами ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно зі ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим, ст. 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Як встановлено судом, 08.06.2018 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» складено повідомлення про нікчемність правочинів (договорів), відповідно до якого уповноважена особа повідомляє про нікчемність зокрема договору купівлі-продажу цінних паперів №129-ДД/16 від 05.04.2016 та договору купівлі-продажу цінних паперів №130-ДД/16 від 05.04.2016, оскільки всі операції по надходженню коштів на рахунок ТОВ «Медичний центр М.Т.К.» та оплата за цінні папери згідно з договорами були здійснені в день введення тимчасової адміністрації щодо ПАТ «КБ «Хрещатик». З огляду на наведене вказані договори є нікчемними в силу ч. 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Як встановлено ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України;

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

За змістом ч. 5 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни.

Так, доводи відповідача щодо недоведеності факту поширення інформації, викладеної у повідомленні про нікчемність договорів спростовується викладеним у відзиві – зокрема у розділі 1, де відповідачем вказано, що Уповноважена особа направила письмові повідомлення від 08.06.2018 контрагентам за нікчемними договорами, що підтверджується поданими позивачем разом з відповіддю на відзив доказами – доказами отримання повідомлення Гуменюк Г.І. як одним з адресатів, зазначених у повідомленні.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі - Постанова Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Отже, для вирішення спору та прийняття правильного рішення необхідно встановити:

- чи мало місце поширення відповідачем інформації;

- чи стосувалася поширена інформація позивача;

- чи є підстави для визнання поширеної інформації недостовірною, що не відповідає дійсності;

- чи призвело поширення інформації до порушення особистих немайнових прав позивача.

Разом з тим, суд зазначає, що виходячи з особливостей предмету доказування у спорах щодо спростування недостовірної інформації, при визначенні характеру інформації, необхідним є встановлення форми вираження інформації: чи вона виражена як факт, чи виражена у формі оціночних суджень в межах свободи вираження поглядів, гарантованої ст. 10 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, а тому не може бути спростована судом відповідно до ч.1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», згідно з якою ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Таким чином, враховуючи заявлений предмет позову, до предмету доказування входять обставини щодо поширення інформації; форми вираження інформації: у разі якщо інформація виражена як факт, необхідно встановити достовірність такої інформації; чи порушує особисті немайнові права особи, тобто чи завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право поширена інформація.

Разом з тим, виходячи з обставин, викладених у тексті позовної заяви, підстави даного позову зводяться до незаконності повідомлення про нікчемність правочинів через відсутність підстав вважати спірні договори такими, що вчинені після запровадження у ПАТ «КБ «Хрещатик» тимчасової адміністрації.

Таким чином, позивач фактично вказує на незаконність прийнятого повідомлення по суті, тобто просить суд здійснити оцінку відповідності спірного повідомлення вимогам законодавства.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає суті права, яке позивач вважає порушеним.

При цьому, суд зазначає наступне.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16.05.2018 у справі № 910/24198/16, наказ Уповноваженої особи Фонду щодо визнання правочині нікчемними є результатом внутрішньої перевірки правочинів банку, забезпеченої уповноваженою особою Фонду, і внутрішнім документом банку, обов'язковим для виконання працівниками, та не породжує обов'язків у контрагентів банку, оскільки обов'язок повернути майно (кошти) виникає у контрагентів не на підставі наказу про виявлення нікчемних правочинів, а в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України). Таке майно (кошти) може бути повернуто або добровільно, або у примусовому порядку на підставі судового рішення.

Щоб застосувати наслідки нікчемного правочину, банк як сторона такого правочину повинен звернутися з відповідним позовом до суду. Вказане свідчить про відсутність у Фонду та його уповноваженої особи повноважень відносно контрагентів банку у правочинах, віднесених до нікчемних, у наказі, підписаному уповноваженою особою Фонду. Оскільки позивач оскаржує наказ про віднесення правочинів до нікчемних, виданий уповноваженою особою Фонду не як суб'єктом владних повноважень, а як органом управління банку, що здійснює заходи із забезпечення збереження його активів і запобігання втрати майна та грошових коштів, такий спір не є публічно-правовим. Отже, належним відповідачем у справі є банк а не уповноважена особа Фонду.

Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ банку не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом банку, який прийнято особою, що здійснює повноваження органів управління та контролю банку, спрямованим на збереження активів і документації банку та який діє у межах цієї юридичної особи.

Накази (рішення) про нікчемність правочинів не можуть установлювати обов'язки для третіх осіб, зокрема контрагентів Банку. Тому сам факт видання наказу про нікчемність правочину не може вважатися порушенням прав іншої сторони правочину.

Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів. Оскільки наказ банку є його внутрішнім документом, який не створює жодних обов'язків для контрагентів банку, не можна вважати порушеними права контрагентів внаслідок прийняття такого наказу. Права позивача не можуть бути порушені внаслідок видання внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи. У такій ситуації сторона правочину може вважати відповідні правочини чинними і не виконувати жодних дій з повернення майна чи грошових коштів банку. Повідомлення банку про виявлення ним нікчемних правочинів не підлягає примусовому виконанню. Якщо особа добровільно не погоджується з тим, що правочини є нікчемними, і не повертає активи, банк має право звернутися до суду з вимогою застосування наслідків нікчемності правочинів.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на позивача з огляду на відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 20.12.2018

Суддя                                                                                          Ю.В. Картавцева