РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.12.2018Справа № 910/25493/15
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О. при секретарі судового засідання Астаповій Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державної іпотечної установи до Товариства з обмеженою відповідальністю "Яблуневий дар", Публічного акціонерного товариства "Дельта банк", третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1: Компанія Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк (Сargill Financial Services International Inc.), третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, за участю прокуратури міста Києва про визнання недійсним зарахування вимог, за участю представників позивача - Дяченка В.С., довіреність №8500/15/1 від 27.12.2017 року, відповідача-1 - Кулака І.О., довіреність №б/н від 10.01.2018 року, відповідача-2 - Шутова О.О., довіреність №б/н від 20.09.2018 року, третьої особи-1 - не з'явився, третьої особи-2 - Ярошенко А.С., довіреність №27-20045/18 від 09.10.2018 року, прокурора - Чумаченка А.А., посвідчення №035414 від 01.09.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

Державна іпотечна установа звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Яблуневий дар" (далі - ТОВ "Яблуневий дар"), Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (далі - Банк) про визнання недійсним правочину про зарахування зустрічних вимог, здійсненого на підставі заяви ТОВ "Яблуневий дар" про зарахування зустрічних однорідних вимог від 09.02.2015 № 1, а саме вимог Банку до ТОВ "Яблуневий дар" за договором мультивалютної кредитної лінії від 19.07.2012 № НКЛ-2005469/2.

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.11.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 року рішення господарського суду міста Києва від 28.11.2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 15.08.2018 року рішення господарського суду міста Києва від 28.11.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 у справі № 910/25493/15 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

28.08.2018 року справа надійшла до господарського суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2018 року справу №910/25493/15 передано на розгляд судді Чебикіній С.О.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.09.2018 року справу № 910/25493/15 прийнято до провадження суддею Чебикіною С.О., вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 08.10.2018 року.

21.09.2018 року відповідачем-2 через канцелярію суду надано клопотання про залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.10.2018 року залучено до участі в справі в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

24.09.2018 року від відповідача-2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він присить суд відмовити в позові з тих підстав, що позивачем не доведено порушення його прав укладенням спірного правочину, що є самостійною підставою для відмови позивачу у задоволенні позову.

27.09.2018 року від відповідача-1 до суду надійшов відзив на позовну заяву на позовну заяву з врахуванням постанови Верховного суду від 15.08.2018 року, у якому він вказує на те, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 року у справі №910/6052/16, якою визнано недійсним договір застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ДІУ, а також визнано недійсним договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014 року, залишена в силі. Тому спростовуються доводи позивача про порушення його прав чи/та охоронюваних законом інтересів оспорюваним правочином.

08.10.2018 року позивачем через канцелярію суду надано відповідь на відзиви відповідача-1 та відповідача-2.

24.10.2018 року третьою особою в судовому засіданні надано письмові пояснення у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.11.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.12.2018 року.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-1, відповідача-2 та прокурора, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є вимога про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви ТОВ "Яблуневий дар" про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 09.02.2015 року № 1, а саме вимог Банку до ТОВ "Яблуневий дар" за договором мультивалютної кредитної лінії від 19.07.2012 № НКЛ-2005469/2, з підстав невідповідності вказаної заяви вимогам статті 601 Цивільного кодексу України, статті 203 Господарського кодексу України.

Судом встановлено, що 19.07.2012 року між ПАТ "Дельта банк" (далі -банк) та ТОВ "Яблуневий Дар" (далі - позичальник) було укладено кредитний договір, за умовами якого надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами на умовах, визначених у кредитному договорі, в межах невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 25 000 000 євро зі сплатою за користування кредитом 12 % річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 30.06.2013 року (підпункти 1.1.1, 1.1.2.1.1 кредитного договору).

11.09.2012 року між сторонами укладено додатковий договір № 3 до кредитного договору, сторони збільшили максимальний ліміт заборгованості до 34 500 000 євро.

27.06.2013 року між сторонами було укладено додатковий договір № 10 до кредитного договору, сторони зменшили максимальний ліміт заборгованості до 19 672 500,55 євро з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 15.08.2014 року.

31.07.2014 року між сторонами було укладено додатковий договір № 19 до кредитного договору, сторони змінили кінцевий термін погашення заборгованості за кредитом, відповідно до якого таке погашення має відбутися не пізніше 29.08.2014 року включно.

27.02.2013 року між Державною іпотечною установою та ПАТ "Дельта банк" було укладено договір банківського рахунку №26/995-070.

В забезпечення виконання зобов'язань відповідача-2 перед позивачем за вказаним договором банківського рахунку було укладено договір застави майнових прав від 04.09.2014 року № Д-2/2014.

04.09.2014 року позивачем та відповідачем-2 було укладено договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-2.1/2014, згідно з пунктом 1.2 якого було визначено, що первісний кредитор (відповідач-2) відступає, а новий кредитор (позивач) набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до цього договору.

Відповідно до додатку № 1 до названого договору первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув права вимоги, зокрема, за кредитним договором.

Пунктом 2.2 договору відступлення права вимоги було встановлено, що в незалежності від випадків, передбачених пунктом 2.1 договору, пункт 1.2 набирає чинності в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення).

Судом встановлено, що постановою Національного банку України від 02.03.2015 № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта банк" до категорії неплатоспроможних" банк з 03.03.2015р. віднесено до категорії неплатоспроможних.

Отже, позивач вказує, що з 02.03.2015 набув прав вимоги до ТОВ «Яблуневий Дар» за кредитним договором.

До вказаного переходу прав вимоги ТОВ «Яблуневий дар» направило Банку заяву про припинення зобов'язання зарахування зустрічних однорідних вимог від 09.02.2015 № 1, в якій відповідач-1 вказував на часткове припинення зобов'язань щодо сплати заборгованості за договором мультивалютної кредитної лінії від 19.07.2012 року № НКЛ-2005469/2 на суму 6 472 799,96 Євро.

Вказана заява була отримана Банком 23.02.2015 за вх. № 4346.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно зі статтею 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу положень ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно із ч.3 ст. 203 ГК України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування.

Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Якщо друга сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент звернення до суду з позовною заявою) було встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Виходячи зі змісту наведених законодавчих положень, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 15 листопада 2016 року, що залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 13 лютого 2017 року у справі №910/6052/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Державної іпотечної установи, за участі у справі третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; третьої особи 2. яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс»; третьої особи 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий Дар», про визнання договорів недійсними, визнано недійсним договір застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ДІУ, а також визнано недійсним договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ДІУ.

Підставами для визнання судом вказаних договорів недійсними є факт їх укладення без погодження з Національним банком України всупереч постанові НБУ №348/БТ.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, позивач не набув право вимоги за договором мультивалютної кредитної лінії від 19.07.2012 року № НКЛ-2005469/2, оскільки судовим рішенням визнано недійсними договір застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ДІУ, а також визнано недійсним договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ДІУ.

Таким чином, позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення його прав чи/та охоронюваних законом інтересів оспорюваною заявою про припинення зобов'язання по договору мультивалютної кредитної лінії від 19.07.2012 року № НКЛ-2005469/2 зарахуванням зустрічних вимог №1 від 09 лютого 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Посилання позивача на те, що зміст договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 року, а також договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ДІУ відрізняється від оспорюваних договорів, визнаних недійсними у справі № 910/6052/16 не приймається судом до уваги, з наступних підстав.

Відмінність договору застави та договору відступлення прав вимоги в редакції наданій Державною іпотечною установою (позивачем) від оспорюваних договорів, наданих ПАТ "Дельта Банк" у справі № 910/6052/16, полягає в наявності у договорах пункту 3.1.2 відповідно до якого Установа набула права вимоги за кредитними договорами з дати прийняття рішення про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних.

Проте, судом визнано недійсними договір відступлення права вимоги та договір застави майнових прав в цілому, а не ту чи іншу редакцію договору (редакцію ПАТ «Дельта Банк» чи редакцію ДІУ), з підстав укладення їх без погодження з Національним банком України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено того, що його права, за захистом яких він звернувся до суду порушено відповідачами, а тому в позові про визнання недійсним провочину про зарахування зустрічних однорідних вимог від 09.02.2015 року № 1, слід відмовити.

Судовий збір відповідно до вимог ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та у строк, які визначені розділом IV ГПК України.

Повне рішення складено 22.12.2018р.

Суддя С.О. Чебикіна