ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2018 року м.Дніпро Справа № 904/401/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Чередка А.Є., Паруснікова Ю.Б.,

cекретар судового засідання: Мудрак О.М.

представники сторін:

від відповідача: Демченко М.Л., довіреність №2495 від 20.06.2018 р., представник;

представник позивача не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Ляха Олександра Володимировича на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2018 року (повний текст рішення складено 31.05.2018 року) у справі №904/401/18 (суддя Воронько В.Д.)

за позовом: Фізичної особи-підприємця Ляха Олександра Володимировича, м. Нікополь, Дніпропетровська область

до відповідача: Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, м. Нікополь, Дніпропетровська область

про скасування пункту 3 рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 №34-11/VII,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2018 року у справі №904/401/18 в задоволенні позову відмовлено повністю. Витрати по сплаті судового збору у сумі 1762,00 грн. покладено на позивача.

Рішення мотивовано тим, що:

- позивачем не доведено порушення відповідачем чинного законодавства при ухвалені рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 року №34-11/VII «Про надання фізичній особі-підприємцю Ляху Олександру Володимировичу (1/2), фізичній особі-підприємцю Хвастунову Ігорю Васильовичу (1/2) в оренду земельної ділянки на вул. Електрометалургів, 224 за фактичним розміщенням нежитлових будівель спеціалізованого непродовольчого магазину»;

- не підтверджено доводи щодо дискримінації особи позивача, оскільки ставка орендної плати у розмірі 4%, визначена відповідачем у оскаржуваному рішенні, не суперечить приписам ст. 288 Податкового кодексу України;

- право визначити ставку орендної плати за землю є одним із повноважень міської ради, оспорюване рішення є рішенням індивідуальної дії та стосується певного суб'єкта господарювання і у суду відсутні підстави скасовувати його чи зобов'язувати відповідача зменшувати її розмір.

Не погодившись з рішенням господарського суду, відповідач оскаржив його апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що:

- Нікопольська міська рада приймає ряд аналогічних рішень про надання в оренду земельних ділянок, поновлення оренди землі, з мінімальною орендною ставкою -3%, хоча цільове призначення земельних ділянок і господарська діяльність орендарів однакова;

- встановлення Міською радою різних умов при визначенні ставок орендної плати від нормативно грошової оцінки земельних ділянок, призначених для однакового цільового використання, може ущемлювати інтереси орендарів;

- за таких умов Міською радою для окремих суб'єктів господарювання надано кращі, порівняно з загальними умовами, можливості для господарювання;

- відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції суб'єкти господарювання, що діють на певному товарному ринку, повинні знаходитися в рівних умовах.

Скаржник на підтвердження своїх доводів посилається на рішення адміністративної колегії Дніпропетровського обласного відділення Антимонопольного комітету України від 30.01.2018 року № 3/01-14/04-18 по справі №44/04-03-3/17.

Просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2018 року у даній справі, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до клопотання від 28.09.2018 року позивач просив провести розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає оскаржуване позивачем рішення Нікопольської міської ради від 31 року № 34-11/УІІ таким, що прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України, яке не містить положень, які порушують права та інтереси позивача, не містить порушення законодавства про захист економічної конкуренції та не порушує принципу рівності.

Зазначає, що питання зменшення ставки плати за землю відноситься до виключної компетенції сесії відповідної ради, а тому будь-яка особа, в тому числі і суд, не вправі зобов'язувати відповідну раду прийняти рішення про зменшення ставки земельного податку.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

З матеріалів справи вбачається, що 31.08.2016 року Нікопольською міською радою на підставі ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 12, 79-1, 93, 122, 123, 124, 125, 126, 134 Земельного кодексу України, ст. 25 Закону України «Про землеустрій» було прийнято рішення № 34-11/УІІ «Про надання фізичній особі-підприємцю Ляху Олександру Володимировичу (1/2), фізичній особі-підприємцю Хвастунову Ігорю Васильовичу (1/2) в оренду земельної ділянки на вул. Електрометалургів, 224 за фактичним розміщенням нежитлових будівель спеціалізованого непродовольчого магазину».

Вказаним рішенням надано в оренду земельну ділянку площею 0,4977 га терміном на 3 роки із ставкою орендної плати 4%, за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦГІЗ 03.07).

Не погоджуючись зі ставкою орендної плати, позивач 20.01.2017 року звернувся до відповідача з письмовим клопотанням про перегляд орендної ставки з 4% на 3% , а саме - внести відповідні зміни до рішення від 31.08.2016 № 34-11/УІІ.

В обґрунтування клопотання позивач зазначав, що земельна ділянка знаходиться у віддаленому районі міста, де купівельна спроможність населення мізерна і з ростом податків і витрат на заробітну плату унеможливлюється ведення прибуткової підприємницької діяльності.

Проект рішення «Про внесення змін до рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 № 34-11/УІІ в частині зміни відсотку орендної плати з 4% на 3% громадянам Хвастунову І.В. та Лях О.В.» не було прийнято на 19 (позачерговій) сесії Нікопольської міської ради VІІ скликання, яка відбулася 27 квітня 2017 року.

Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з позовною заявою до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області про скасування пункту 3 рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 № 34-11/VII «Про наданні фізичній особі-підприємцю Ляху Олександру Володимировичу (1/2), фізичній особі-підприємцю Хвастунову Ігорю Васильовичу (1/2) в оренду земельної ділянки на вул. Електрометалургів, 224 за фактичним розміщенням нежитлових будівель спеціалізованого непродовольчого магазину».

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 3, 4 та 7 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 181 Господарського кодексу України визначено загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема ч.ч. 1-4 якої встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно з п. 12.3. ст. 12 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Відповідно до п. 14.1.147 ст. 147 Податкового кодексу України плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Пунктами 288.2 - 288.4 ст. 288 Податкового кодексу України визначено, що платником орендної плати є орендар земельної ділянки; об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду; розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно п. 288.5. ст. 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу:

- не може бути меншою за розмір земельного податку:

- для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено,

- у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;

- не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Редакція 288.5. статті 288 Податкового кодексу України, яка діяла на момент прийняття відповідачем оспорюваного рішення, передбачала, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Суд першої інстанції, надавши правильну правову оцінку правовідносинам сторін, обґрунтовано зазначив, що, приймаючи рішення, Нікопольська міська рада, з однієї сторони, як орендодавець, запропонувала свої умови саме в тому контексті, що визначено Податковим кодексом України, а інша сторона, як орендар, має право зі свого боку визначитись з істотними умовами договору оренди, приймаючи їх або врегулювати розбіжності шляхом направлення протоколу розбіжностей.

Як свідчать матеріали справи, позивач не звертався до відповідача з протоколом розбіжностей, проте звертався з клопотанням внести зміни у рішення Нікопольської міської ради стосовно ставки орендної плати, у задоволенні якого відповідачем було відмовлено.

Відповідно до положень ч.І ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо, зокрема, встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України; прийняття рішень щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах, а також земельному податку; затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

Статтею 59 Закону №280/97-ВР встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Конституційний суд України у рішенні від 16.04.2009 №7-риі (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування врегульовані Конституцією України та іншими законами України, висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовують одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Водночас, системний аналіз положень Конституції і законів України дає підстави Конституційному суду України вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну і скасування власних рішень, яке випливає із конституційного повноваженя органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

На підставі аналізу вказаних законодавчих положень, обставин справи змісту рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 року № 34-11/ «Про надання фізичній особі-підприємцю Ляху Олександру Володимир (1/2), фізичні особі-підприємцю Хвастунову Ігорю Васильовичу оренду земельної ділянки на вул. Електрометалургів, 224 за фактичним розміщенням нежитлових будівель спеціалізованого непродовольчої магазину», що Нікопольська міська рада, приймаючи оспорюване рішення, діяла у межах законодавчо наданих повноважень та у спосіб, ще передбачений чинним законодавством, оскільки згідно своїх повноважень ті вимог пп.12.3.2п.12.3 ст.12 ПК України в оскаржуваному рішенні визначив об'єкт оподаткування, платників податків і зборів, розмір ставок, податковий період, дотримавшись критеріїв, встановлених розділом XII Податкового кодексу України для земельного податку

Питання, яке просить позивач вирішити у судовому порядку, відноситься до виключної компетенції відповідача в силу вимог ст.ст.122, 124 Земельного кодексу України, про що зазначено вище. Рішення щодо розміру ставки орендної плати приймається на сесії Нікопольської міської ради.

Оскільки судовому захисту підлягає порушене право позивача, що не доведено ним при розгляді позову, суд обґрунтовано відмовив в задоволенні заявлених вимог.

Доводи апелянта про те, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми Закону України «Про захист від економічної конкуренції», оскільки позивачу створюються дискримінаційні умови господарської діяльності порівняно з конкурентами, а також посилання на рішення адміністративної колегії Дніпропетровського обласного відділення Антимонопольного комітету України від 30.01.2018 року № 3/01-14/04-18 по справі №44/04-03-3/17 не приймаються колегією суддів з огляду на наступне:

Відповідно до ч.1-3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Матеріали справи свідчать, що рішення адміністративної колегії Дніпропетровського обласного відділення Антимонопольного комітету України від 30.01.2018 року № 3/01-14/04-18 по справі №44/04-03-3/17 не було предметом дослідження у суді першої інстанції.

Позивач додав зазначене рішення до матеріалів справи лише в суді апеляційної інстанції та не обґрунтував, з якої причини не було надано це рішення при розгляді позову.

Тому колегія суддів не приймає вказаний документ як належний та допустимий доказ по даній справі.

Крім того, колегією суддів встановлено, що законність вказаного рішення була предметом розгляду у господарському суді Дніпропетровської області і на час розгляду справи судом апеляційної інстанції вказане рішення не набуло статусу остаточного. Докази іншого в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, при розгляді апеляційної скарги позивач не спростував висновки оскаржуваного судового рішення. Апеляційна скарга не доведена і задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід віднести на позивача згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2018 року у справі №904/401/18 залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги віднести на Фізичну особу-підприємця Ляха Олександра Володимировича.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: А.Є. Чередко

Суддя: Ю.Б. Парусніков

Повний текст складено 26.12.2018 року.