РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.12.2018Справа № 910/12869/18

За позовомТовариство з обмеженою відповідальністю "Інтеко Констракшн"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Ріст"
простягнення 718259,73 грн

Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники сторін:

від позивачаСеменець І.В., довіреність №12 від 18.01.2018;
від відповідачане з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтеко Констракшн" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріст" 718259,73 грн, з яких: 582036,50 грн основної заборгованості, 89230,85 грн пені та 20% річних у розмірі 49992,38 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №10-18 від 19.03.2018 в частині здійснення розрахунків за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/12869/18, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі на 25.10.2018; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

Підготовче засідання, призначене на 25.10.2018, не відбулося у зв'язку із перебуванням судді Смирнової Ю.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2018 підготовче засідання у справі №910/12869/18 призначено на 15.11.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.12.2018.

Представник позивача в судове засідання, призначене на 06.12.2017 з'явився, позовні вимоги підтримав.

Відповідач у судові засідання свого представника не направив, про причини його неявки суд не повідомив. Про проведення судових засідань відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Частиною 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідач у строк, встановлений Господарським судом міста Києва, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами.

В судовому засіданні 06.12.2018 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

19.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеко Констракшн" (постачальник, позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріст" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки №10-18 (договір), у відповідності до умов якого постачальник зобов'язується за замовленням покупця виготовити та передати у власність останнього профнастил, металочерепицю, сендвіч-панелі та інший товар (надалі - товар), а покупець - оплатити вартість товару та прийняти його на умовах цього договору (п.1.1), перелік найменувань товару, його асортимент, одиниця виміру, кількість та ціна за одиницю товару узгоджуються сторонами по мірі замовлення покупцем конкретних партій товару у специфікаціях до цього договору, що оформлюються у формі додатків до цього договору та після підписання уповноваженими представниками сторін становлять невід'ємну частину договору. Кожна наступна специфікація не відміняє і не припиняє дію попередніх специфікацій ні повністю, ні частково, якщо інше не зазначено в ній. Якщо між сторонами відбулась поставка товару, але не була підписана відповідна специфікація, то відповідний рахунок-фактура та видаткова накладна на такий товар, підписана уповноваженими представниками сторін прирівнюється до специфікації, якою погоджено асортимент, ціну та кількість товару, що поставляється покупцеві, а покупець зобов'язується оплатити такий товар на умовах, у строки та в порядку, визначеному цим договором. Факт оплати рахунка-фактури означає взаємну згоду постачальника і покупця з умовами поставки та умовами оплати товару (п.1.2), перехід права власності, а також ризиків випадкового знищення та/або пошкодження на кожну партій товару відбувається з моменту здійснення приймання -передачі товару від постачальника до покупця, що засвідчується підписанням уповноваженими представниками сторін видаткових накладних на відповідну партію товару. Датою поставки товару вважається дата передачі товару у власність покупця згідно видаткової накладної, в т.ч. передача перевізнику (дата видаткових, товаро - транспортних накладних на відпуск товару автомобільним транспортом тощо) (п.2.3), ціна на товар формується постачальником кожний день і, обумовлена сторонами на день укладання договору або підписання специфікації, та зазначається у специфікації. Загальна вартість договору складає суму цін товарів, що поставляються за узгодженими і підписаними сторонами специфікаціями (п.3.1), якщо інші умови оплати товару не зазначені в специфікації до цього договору, покупець оплачує товар на умовах 100% попередньої оплати: 80% протягом 3 (трьох) банківських днів від дати підписання сторонами відповідної специфікації, чи протягом строку дії відповідного рахунку - фактури, 20% протягом 3 (трьох) банківських днів після виготовлення товару (п.п.3.2, 3.1.1, 3.2.2), товар поставляється партіями. Під партією товару сторони розуміють кількість товару, вказану в одній видатковій накладній (п.3.3), за порушення строку оплати товару, постачальник має право нарахувати, а покупець, в такому випадку, зобов'язується сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (що діяла у період, за який сплачується пеня) від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення. Нарахування штрафних санкцій припиняється тільки після виконання зобов'язання в натурі. Нарахування штрафних санкцій (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання здійснюється за весь час прострочення, без врахування обмежень у шість місяців, встановлених ст.232 Господарського кодексу України (п.5.8), цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2018, а в частині розрахунку за товар до повного його виконання (п.8.1).

Згідно специфікації №1 від 19.03.2018 до договору сторони погодили поставку відповідачу товару на загальну суму 211913,30 грн (п.2), покупець оплачує товар, зазначений у цій специфікації протягом 14 календарних днів з дати поставки (п.3), у разі порушення покупцем положень п.3 цієї специфікації щодо оплати, покупець, на вимогу постачальника, за користування чужими грошовими коштами постачальника зобов'язується сплатити постачальнику 20% річних від суми коштів, несвоєчасно сплачених покупцем за період з дня, наступного за днем оплати товару, визначеним даною специфікацією, і до дня фактичної оплати товару (п.4).

Відповідно специфікації №2 від 19.03.2018 до договору сторони погодили поставку відповідачу товару на загальну суму 370123,19 грн (п.2), покупець оплачує товар, зазначений у цій специфікації протягом 14 календарних днів з дати поставки (п.3), у разі порушення покупцем положень п.3 цієї специфікації щодо оплати, покупець, на вимогу постачальника, за користування чужими грошовими коштами постачальника зобов'язується сплатити постачальнику 20% річних від суми коштів, несвоєчасно сплачених покупцем за період з дня, наступного за днем оплати товару, визначеним даною специфікацією, і до дня фактичної оплати товару (п.4).

Згідно видаткових накладних №128 від 26.03.2018 на суму 211913,30 грн, №129 від 26.03.2018 на суму 61149,05 грн та №148 від 03.04.2018 на суму 308974,15 грн позивачем було поставлено, а представником відповідача за довіреностями №19 від 26.03.2018, №20 від 26.03.2018 було отримано товар на загальну суму 582036,50 грн.

04.07.2018 позивач звернувся до відповідача з претензією №91 від 03.07.2018, у якій просив сплатити заборгованість за договором поставки №10-18 від 19.03.2018.

Як зазначив позивач у позовній заяві, відповідач відповіді на вказану претензію не надав, заборгованість не оплатив.

Спір у справі виник внаслідок невиконання відповідачем обов'язку щодо оплати поставленого позивачем товару у визначений договором строк, внаслідок чого позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача основного боргу, пені та 20% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст.662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи, позивач свій обов'язок щодо передачі відповідачу товару, загальна вартість якого склала 582036,50 грн, виконав належним чином, однак відповідач, всупереч п.3 специфікацій №1 від 19.03.2018 та №2 від 19.03.2018 до договору поставки №10-18 від 19.03.2018 за поставлений позивачем товар у строки, погоджені між контрагентами не оплатив, внаслідок чого у Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріст" виникла заборгованість. Строк виконання відповідачем обов'язку з оплати товару є таким, що настав. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відтак, за висновками суду, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 582036,50 грн основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також за прострочення виконання зобов'язання по оплаті поставленого товару, позивач просив суд стягнути з відповідача 86230,85 грн пені та 20% річних у розмірі 49992,38 грн за загальний період прострочки з 10.04.2018 по 17.09.2018 з урахуванням умов специфікацій до договору щодо строків оплати поставленого товару.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п.4 специфікацій №1 від 19.03.2018 та №2 від 19.03.2018 до договору сторони погодили, що у разі порушення покупцем положень п.3 цієї специфікації щодо оплати, покупець, на вимогу постачальника, за користування чужими грошовими коштами постачальника зобов'язується сплатити постачальнику 20% річних від суми коштів, несвоєчасно сплачених покупцем за період з дня, наступного за днем оплати товару, визначеним даною специфікацією, і до дня фактичної оплати товару.

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов'язання по оплаті товару, поставленого позивачем, сторонами у п.4 №1 від 19.03.2018 та №2 від 19.03.2018 до договору погоджено інший розмір річних від простроченої суми, то вимоги позивача про стягнення з відповідача 20% річних є законними та обґрунтованими.

За висновками суду, розрахунок 20% річних, який наданий позивачем, є обґрунтованим та арифметично вірним, у зв'язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 20% річних у розмірі 49992,38 грн.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України вказано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст.548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, умовами п.5.8 договору передбачено, що за порушення строку оплати товару, постачальник має право нарахувати, а покупець, в такому випадку, зобов'язується сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (що діяла у період, за який сплачується пеня) від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення. Нарахування штрафних санкцій припиняється тільки після виконання зобов'язання в натурі. Нарахування штрафних санкцій (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання здійснюється за весь час прострочення, без врахування обмежень у шість місяців, встановлених ст.232 Господарського кодексу України.

Враховуючи, що судом встановлено факт прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем, то вимоги позивача про стягнення пені визнаються судом обґрунтованими та задовольняються на суму 86230,85 грн за розрахунком позивача, який перевірено судом.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 10773,90 грн покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріст" (03134, м.Київ, вул.Симиренка, будинок 36, ідентифікаційний код 25412904) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеко Констракшн" (09145, Київська обл., Білоцерківський район, село Іванівка, вул.Пролетарська, будинок 34-А, ідентифікаційний код 35679185) 582036 (п'ятсот вісімдесят дві тисячі тридцять шість) грн 50 коп основного боргу, 20% річних на суму 49992 (сорок дев'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто дві) грн 38 коп, пеню в сумі 86230 (вісімдесят шість тисяч двісті тридцять) грн 85 коп, 10773 (десять тисяч сімсот сімдесят три) грн 90 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п.17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 21.12.2017

Суддя Ю.М. Смирнова