ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2018 р. Справа№ 927/679/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Смірнової Л.Г.

при секретар: Ігнатюк Г.В.

представники сторін у судове засідання не з'явилися

розглянувши матеріали апеляційної скарги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на ухвалу господарського суду Чернігівської області від 12.09.2018 р.

у справі № 927/679/18 (суддя - Фесюра М.В.)

за завою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про видачу судового наказу в порядку наказного провадження за вимогою про стягнення з фізичної особи-підприємця Мартиновича Миколи Андрійовича 49 611,53 грн. заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до господарського суду Чернігівської області із заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з фізичної особи-підприємця Мартиновича Миколи Андрійовича 49 611,53 грн. заборгованості, з яких: 6 467,01 грн. заборгованості за кредитом станом на 23.07.2018 р., 15 247,77 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 02.12.2013 р. по 21.06.2018 р., 5 004,26 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом за період з 25.12.2013 р. по 21.06.2018 р., 22 892,49 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором за період з 08.05.2013 р. по 21.06.2018 р.

12.09.2018 р. господарським судом Чернігівської області видано судовий наказ (а.с.1-2), яким стягнуто з фізичної особи-підприємця Мартиновича Миколи Андрійовича на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 26 719,04 грн. заборгованості за договором від 22.09.2011 р. та 176,20 грн. судового збору за подання заяви.

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 12.09.2018 р. (а.с. 48-50) відмовлено акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» у видачі судового наказу про стягнення з фізичної особи-підприємця Мартиновича Миколи Андрійовича 22 892,49 грн пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності у зв'язку з порушенням боржником прийнятих на себе зобов'язань (нарахування пені), не є заборгованістю у розумінні статті 148 Господарського процесуального кодексу України і така вимога може бути вирішена у позовному провадженні, тому наявні підстави для відмови акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" у видачі наказу в цій частині.

Не погодившись з вказаною ухвалою, акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу господарського суду Чернігівської області від 12.09.2018 р. та видати судовий наказ, яким стягнути з особи-підприємця Мартиновича Миколи Андрійовича на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за договором від 22.09.2011 р. в розмірі 49 611,53 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказував на те, що нарахування банком пені на суму заборгованості передбачено умовами кредитного договору та є грошовим зобов'язанням, а отже видача судового наказу відповідає нормам статті 148 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий суддя), Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А., прийнято до розгляду апеляційну скаргу та призначено розгляд справи на 11.12.2018 р.

11.12.2018 р. до Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням представника в іншому судовому засіданні.

Вказане клопотання залишено без задоволення з огляду на те, що апелянт не позбавлений можливості залучити іншого представника для участі у судовому засіданні та за висновками суду, його неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

В судове засіданні 11.12.2018 р. представники сторін не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, поважних причин неявки суду не повідомили.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представників сторін.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до приписів статті 271 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 22.09.2011 р. фізичною особою-підприємцем Мартиновичем Миколою Андрійовичем (клієнт) підписано (накладено електронно-цифровий підпис у системі інтернет-клієнт-банкінгу Приват) заяву акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про здійснення обслуговування кредитного ліміту за рахунком № 0841 (а.с. 13 том 1), згідно якої користування кредитним лімітом регламентується Умовами та правилами надання банківських послуг, що розміщені у мережі інтернет на сайті http://privatbank.ua і разом із заявою складають договір банківського обслуговування від 22.09.2011 р.

Згідно умов договору від 22.09.2011 р. клієнту було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок № 0841, який змінювався протягом 2011-2013 років, а саме: 22.09.2011 р. встановлено ліміт у розмірі 1000,00 грн.; 04.02.2013 р. - 1 500,00 грн.; 04.03.2013 р. - 3 000,00 грн.; 24.07.2013 р. - 0 грн.; 27.08.2013 р. - 3 000,00 грн.; 23.09.2013 р. - 7 000,00 грн., що підтверджується банківською довідкою № 08.7.0.0.0/01 від 23.07.2018 р. (а.с. 32 том 1).

Банк стверджував, що виконував зобов'язання за вказаним договором та надавав клієнту необхідний кредитний ліміт, проте клієнт несвоєчасно та не в повному обсязі повертав кредитні кошти, у зв'язку з чим виникла заборгованість за договором від 22.09.2011 р. у заявленому заявником розмірі, що підтверджується виписками по рахунку № 0841 за період з 28.08.2013 р. по 03.12.2013 р., з 04.12.2013 р. по 23.07.2018 р. та розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 21.06.2018 р. (а.с. 33-41 том 1).

Відмовляючи у видачі судового наказу в частині стягнення з боржника 22 892,49 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором від 22.09.2011 р. за період з 08.05.2013 р. по 21.06.2018 р., суд першої інстанції дійшов висновку, що пеня за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а являється видом штрафних санкцій, яку сторона сплачує у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання та у випадку, якщо відповідальність у вигляді пені передбачена договором, отже така вимога не відповідає статті 148 Господарського процесуального кодексу України та підлягає вирішенню у позовному провадженні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Частиною 1, 2 статті 147 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Відповідно до статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Статтею 150 Господарського процесуального кодексу України наведено вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу.

Згідно до пунктом 3 частини 1 та частиною 2 статті 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, зокрема, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу. Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, за яким праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу приписів частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафні санкції визначаються ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України як господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Нормами статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 3.2.1.5.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачена відповідальність клієнта у вигляді пені при порушенні зобов'язань за договором.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що пеня за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а являється видом штрафних санкцій, яку сторона зобов'язання сплачує у разі невиконання/неналежного виконання зобов'язань та у випадку, якщо відповідальність у вигляді пені передбачена Законом або договором.

Таким чином, пеня не є заборгованістю за договором, а є штрафною санкцією, вимоги про сплату пені у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що стягнення пені є заходом відповідальності за прострочення/порушення стороною договірних зобов'язань, тож враховуючи можливість розгляду стягнення тільки неоспорюваної заборгованості в порядку наказного провадження, заявлені банком вимоги про стягнення пені у сумі 22 892,49 грн. за період з 08.05.2013 року по 21.06.2018 року не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, тому висновок суду першої інстанції про відмову у видачі наказу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України є обґрунтованим.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог частини 2 статті 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із ухвалою господарського суду Чернігівської області від 12.09.2018 р. у справі № 927/679/18, отже підстав для її скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 271, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на ухвалу господарського суду Чернігівської області від 12.09.2018 р. у справі № 927/679/18 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Чернігівської області від 12.09.2018 р. у справі № 927/679/18 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали справи № 927/679/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13.12.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Л.Г. Смірнова