ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2018 р. Справа№ 910/7656/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Київ Ре»

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018

у справі №910/7656/18 (суддя Джарти В.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Київ Ре»

про стягнення 95 760,29 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» (надалі - ПрАТ «УПСК», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Київ Ре» (надалі - ТДВ «СК «Київ Ре», відповідач) про стягнення 95 760,29 грн, з яких 90 610,50 грн відшкодування збитків в порядку регресу, 3 958,20 грн інфляційних втрат та 1 191,59 грн 3% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язання щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) транспортному засобу, який є предметом договору добровільного страхування, водієм транспортного засобу, який є предметом договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного з відповідачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 у справі №910/7656/18 позов ПрАТ «УПСК» до ТДВ «СК «Київ Ре» про стягнення 95 760,29 грн задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 90 610,50 грн страхового відшкодування, 3 958,20 грн інфляційних втрат, 1 191,59 грн 3% річних, 3 000,00 грн витрат на правову допомогу та судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, до позивача у в межах ліміту відповідальності та суми фактичних затрат перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, а саме, до відповідача, як страховика, яким було застраховано цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу, водія якого було визнано винним у ДТП; достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжні доручення та рахунки на сплату послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, а звіт про оцінку автомобіля є лише попереднім оціночним документом; правовідносини, в яких страховик у разі настання страхового випадку зобов'язаний здійснити страхову виплату є грошовим зобов'язанням, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих на суму виплаченого страхового відшкодування.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТДВ «СК «Київ Ре» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального та матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач наголошував на тому, що обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з чим відповідач здійснює виплати страхового відшкодування виключно за шкоду, розмір якої повинен бути оцінений, включаючи в себе розрахунок зносу транспортного засобу; судом не враховано, що значна кількість деталей під час ремонту була замінена на нові, а тому відповідач не повинен відшкодовувати повну вартість цих складових частин без урахування коефіцієнта фізичного зносу; позивачем не надано доказів, що підтверджують суму заявленої ним вимоги, а саме, Звіту про оцінку майна та Акта виконаних робіт за ремонт автомобіля; рахунок на сплату послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу не є належним та допустимим доказом розміру страхового відшкодування; прийнявши в якості доказу ремонтну калькуляцію, яка не містить обов'язкових реквізитів, таких як підпис, печатка, які б давали змогу ідентифікувати особу, яка її склала, суд порушив ст. 78 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) щодо достовірності доказів; суд безпідставно визнав встановленими обставини, які б підтверджували витрати позивача на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн; розмір вказаних судових витрат є неспіврозмірним, завищеним та необґрунтованим, оскільки не підтверджений жодними доказами.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТДВ «СК «Київ Ре» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 у справі №910/7656/18 та призначено її до розгляду на 22.10.2018.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач наголошував на безпідставності доводів апелянта про наявність підстав для застосування фізичного зносу на замінені складові частини автомобіля, оскільки на момент ДТП строк його експлуатації складав менше 7 років, подвійний перепробіг відсутній, як і докази відновлення складових частин, а також відсутні пошкодження у вигляді деформації; звіт про оцінку є лише попереднім оціночним документом, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати; ремонтна калькуляція не підписувалася та не засвідчувалася печаткою, оскільки подавалася до суду як додаток до рахунку; твердження апелянта щодо неправомірності нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму страхового відшкодування в порядку регресу спростовуються правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07.02.2018 у справі №910/18319/16; витрати на правову допомогу підтверджені актом виконаних робіт, договором про надання правої допомоги та платіжним дорученням; клопотань про зменшення судових витрат відповідачем не заявлялося.

У зв'язку з розпочатою процедурою ліквідації та припиненням здійснення правосуддя Київським апеляційним господарським судом матеріали даної справи було передано до новоутвореного Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2018 апеляційну скаргу ТДВ «СК «Київ Ре» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2018 апеляційну скаргу ТДВ «СК «Київ Ре» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 у справі №910/7656/18 прийнято до провадження вищевказаним складом суду, відкрито Північним апеляційним господарським судом апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, призначено до розгляду на 05.11.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2018, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №910/7656/18 оголошено перерву на 10.12.2018.

У судове засідання позивач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та встановлено місцевим господарським судом, що 27.10.2016 між ПрАТ «УПСК» (у тексті договору - страховик) та ОСОБА_2 (у тексті договору - страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту (Автокаско) №АЗ-000/054/16 0000420 (далі - договір добровільного страхування), за яким застраховано майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням або розпорядженням транспортним засобом марки/модель «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі - застрахований автомобіль). Строк дії договору добровільного страхування встановлений з 30.10.2016 по 29.10.2017 (а.с. 28-35).

10.09.2017 о 04 год. 30 хв. в місті Києві на проспекті Героїв Сталінграду відбулася ДТП за участю автомобіля «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, автомобіля «Renault scenic», державний номерний знак НОМЕР_3, що належить ОСОБА_5, автомобіля «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2, автомобіля «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_4, що належить ОСОБА_6, автомобіля «Hyundai Accent», державний номерний знак НОМЕР_5, що належить ОСОБА_7, що підтверджується довідкою про ДТП №793971, виданою 18.10.2017 Управлінням патрульної поліції у м. Києві (а.с. 51-53).

З даної довідки слідує, що ДТП сталася в результаті порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_4, якого постановою Оболонського районного суду міста Києва від 14.11.2017 у справі №756/12222/17 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с. 54-55).

У результаті вказаної ДТП автомобіль «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_1, було пошкоджено, а його власнику, страхувальнику та вигодонабувачу за договором добровільного страхування - ОСОБА_2 завдано матеріальної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.09.2017 страхувальник звернувся до ПрАТ «УПСК» із заявою-повідомленням (автокаско) про подію, що має ознаки страхового випадку та 15.09.2017 із заявою про виплату страхового відшкодування, в якій просив позивача виплатити страхове відшкодування на рахунок СТО - ФОП Дієсперов В.В., р/р НОМЕР_7 в ПАТ «Вернум Банк», МФО 380689, код НОМЕР_6 (а.с. 25-27).

Згідно з рахунком № 123032577 від 12.09.2017, виставленим ФОП Дієсперовим В.В. та доданою до нього ремонтною калькуляцією №АА7277МІ від 12.09.2017, фактична вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_1, становить 93 215,50 грн (а.с. 44-50).

На підставі вищевказаних документів позивачем було здійснено розрахунок страхового відшкодування та складено страховий акт №КАСКО/054/000/17/0024 від 19.09.2017, відповідно до якого розмір страхового відшкодування складає 90 610,50 грн (а.с. 23).

Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання своїх зобов'язань перед страхувальником за договором добровільного страхування позивач перерахував на рахунок ФОП Дієсперова В.В. 90 610,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням №884 від 20.07.2017 з призначенням платежу: «за ремонт автом. Volkswagen держ. НОМЕР_1 зг. рахунку №123032577 від 19.09.17 (ОСОБА_2) страх. випл. зг. страх. акту №Каско/054/000/17/0024 від 19.09.17 без ПДВ» (а.с. 24).

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ч. 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Отже, виконавши свої зобов'язання перед страхувальником за договором добровільного страхування шляхом виплати страхового відшкодування, позивач набув право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток в порядку регресу.

За приписами пункту 5.3. Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 09.07.2010 №566, інформація, отримана з бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України (надалі - МТСБУ), використовується з метою отримання відомостей про наявність чи відсутність договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на дату скоєння ДТП та отримання відомостей про страховика, який застрахував цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу на дату ДТП або на дату укладення договору обов'язкового страхування.

Відповідно до відомостей з Централізованої бази даних МТСБУ (а.с. 81), станом на дату ДТП, цивільна відповідальність власника транспортного засобу «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_2, була застрахована ТДВ «СК «Київ Ре» згідно з Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ 433196 з встановленим розміром страхової суми за шкоду заподіяну майну - 100 000,00 грн, франшизи - 0,00 грн, строком дії з 26.05.2017 по 25.05.2018 (а.с. 81).

У зв'язку з вищезазначеним, позивач у порядку регресу звернувся до ТДВ «СК «Київ Ре» з претензією вих. №4544/17 від 29.11.2017 щодо сплати страхового відшкодування у розмірі 90 610,50 грн протягом 30 днів з моменту отримання цього листа (а.с. 20).

Вказана претензія була отримана відповідачем 04.12.2017, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 22), однак, залишена останнім без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення ПрАТ «УПСК» з вимогою про стягнення суми страхового відшкодування, а також нарахованих на неї 3% річних та інфляційних втрат у судовому порядку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Предметом спору у даній справі є стягнення зі страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів суми виплаченого страховиком за договором добровільного страхування наземного транспорту страхового відшкодування в порядку регресу.

Відповідно до ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

При цьому, з урахуванням приписів ст.ст. 993, 1191 ЦК України, визначальним моментом для звернення з вимогою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу є сам факт виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі, з вини іншої особи відшкодовується винною особою.

Нормами статті 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

За приписами ст.ст. 1.7, 1.8 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Як було зазначено вище, цивільна відповідальність власника транспортного засобу «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_2, була застрахована ТДВ «СК «Київ Ре» згідно з Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ 433196.

Враховуючи викладене, особою відповідальною за завдані збитки у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є ТДВ «СК «Київ Ре».

За приписами частини 2 статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

При цьому, з положень п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що під оціненою шкодою в ньому розуміється також і шкода, щодо якої страховик і потерпілий досягли згоди про розмір страхового відшкодування без проведення оцінки та експертизи пошкодженого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, страхувальник за договором добровільного страхування не заперечував проти розміру виплаченого позивачем страхового відшкодування та порядку його виплати, що свідчить про досягнення відповідної згоди між сторонами договору.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що проведення оцінки майна є обов'язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Приписами ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлено імперативного обов'язку щодо проведення такої оцінки саме суб'єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а отже така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

Доводи апелянта про те, що позивачем не надано доказів, які підтверджують суму заявленої ним вимоги, а саме, Звіту про оцінку майна та Акта виконаних робіт за ремонт автомобіля, колегія суддів відхиляє.

Як правильно зауважив місцевий господарський суд, достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжні доручення та рахунки на сплату послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, а звіт про оцінку автомобіля є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

При цьому, колегія суддів в силу ч. 4. ст. 236 ГПК України враховує аналогічну правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/9396/17.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Відповідно до п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (КТЗ), затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.2009 №1335/5/1159) (надалі в тексті - Методика) значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових колісних транспортних засобів.

Згідно п. 7.39 Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувався в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про наявність підстав для застосування у даному випадку коефіцієнту фізичного зносу, з огляду на те, що на момент ДТП строк експлуатації автомобіля «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску (а.с. 56), не перевищував 7 років, при цьому, доказів щодо наявності, передбачених п.7.39 Методики винятків щодо застосування коефіцієнту зносу до складників автомобіля, пошкоджених вищевказаною ДТП, суду не надано.

Крім того, Верховним Судом України у листі «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» від 19.07.2011 роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявні в матеріалах справи рахунок № 123032577 від 12.09.2017, виставлений ФОП Дієсперовим В.В., який надав послуги з ремонту пошкодженого автомобіля, та додана до нього ремонтна калькуляція №АА7277МІ від 12.09.2017, а також платіжне доручення №884 від 20.09.2017 є належними доказами фактично здійснених позивачем витрат, зумовлених ДТП, по виплаті страхового відшкодування.

При цьому, доводи апелянта про порушення судом ст. 78 ГПК України та прийняття в якості доказу ремонтної калькуляції, яка не містить обов'язкових реквізитів, таких як підпис, печатка, які б давали змогу ідентифікувати особу, яка її склала, колегія суддів відхиляє, оскільки дана ремонтна калькуляція подавалася до суду не як окремий документ, а як додаток до рахунку, у зв'язку з тим, що форма останнього не передбачає найменування кожної окремої запчастини чи виду робіт, які вказуються в калькуляції.

Також судова колегія зазначає, що у додатку 8 до Методики міститься перелік рекомендованої нормативно-технічної, методичної, довідкової літератури та комп'ютерних програм, серед яких, зокрема, комп'ютерні програми «Audatex M21», «Audatex M95», «Audatex».

Як вбачається з ремонтної калькуляції №АА7277МІ від 12.09.2017, остання була складена саме за допомогою комп'ютерної програми для складання калькуляцій відновлювального ремонту транспортних засобів «Audatex», що виключає сумніви щодо невідповідності ремонтно-відновлювальних робіт характеру пошкоджень.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника третьою особою.

Згідно з нормами статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому, строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Таким чином, від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування у межах загального строку позовної давності та у межах фактичних витрат незалежно від коефіцієнту зносу, ПДВ, оцінки транспортного засобу, право вимоги переходить до особи, яка відповідальна за завдані страхувальнику збитки.

За таких обставин до позивача (нового кредитора) - ПрАТ «УПСК» перейшло право вимоги на страхове відшкодування від ТДВ «СК «Київ Ре» у сумі 90 610,50 грн (у фактично перерахованій сумі).

Водночас, вирішуючи питання про суму стягнення в порядку регресу, необхідно враховувати положення п. 6 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

З огляду на те, що згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ 433196 сторонами встановлено франшизу у розмірі 0,00 грн, а ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну - 100 000,00 грн, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з ТДВ «СК «Київ Ре» на користь ПрАТ «УПСК» суми страхового відшкодування підлягають задоволенню в розмірі 90 610,50 грн.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3 958,20 грн інфляційних втрат та 1 191,59 грн 3% річних, нарахованих на суму невиплаченого страхового відшкодування в порядку регресу за період з 03.01.2017 по 11.06.2018.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов'язання є грошовими.

Грошовим, за змістом статей 524, 533, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Тобто грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи, що правовідносини з відшкодування шкоди в порядку регресу, які склалися між сторонами у справі, є грошовим зобов'язанням, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку щодо застосування до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України та наявності підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 07.02.2018 Верховного Суду по справі №910/18319/16.

При цьому, чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику, до якого перейшло право вимоги внаслідок виплати ним страхового відшкодування, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) вимоги до відповідача.

За приписами частини 2 статті 530 ЦК України в разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Враховуючи, що відповідно до претензії від 29.11.2017 ПрАТ «УПСК» вимагало сплати суми страхового відшкодування від ТДВ «СК «Київ Ре» протягом 30 (тридцяти) днів з моменту її отримання, з урахуванням того, що зазначена вимога отримана останнім 04.12.2017, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що відповідач повинен був здійснити виплату страхового відшкодування на користь позивача до 03.01.2018.

З огляду на те, що відповідач, отримавши вимогу позивача, не виплатив суму страхового відшкодування у визначений ст. 530 ЦК України строк, перевіривши здійснені позивачем розрахунки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ТДВ «СК «Київ Ре» на користь ПрАТ «УПСК» 3 958,20 грн інфляційних втрат та 1 191,59 грн 3% річних.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом ст.ст. 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову у повному обсязі, а саме, стягнення з ТДВ «СК «Київ Ре» на користь ПрАТ «УПСК» 90 610,50 грн страхового відшкодування, 3 958,20 грн інфляційних втрат та 1 191,59 грн 3% річних.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд безпідставно визнав встановленими обставини, які б підтверджували витрати позивача на правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За приписами статті 126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн позивачем надано суду копію договору про надання правової допомоги № 2/17 від 01.12.2017, копію додаткової угоди № 1 до договору від 01.12.2017, копію ордеру про надання правової допомоги серія КВ № 209503, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1345, копію акту приймання-передачі наданих послуг № 10 від 11.06.2018, а також копію платіжного доручення №111 від 06.06.2018 на суму 23 000,00 грн (а.с. 64-74).

З огляду на вищевикладене, враховуючи співрозмірність ціни позову, розміру наданих позивачеві адвокатських послуг, а також той факт, що у судових засіданнях 12.07.2018 та 14.08.2018 представництво позивача здійснював ОСОБА_9 (за довіреністю), а не адвокат ОСОБА_10, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про обмеження розміру відшкодування позивачеві витрат на оплату послуг адвоката на 50 відсотків та стягнення з ТДВ «СК «Київ Ре» на користь ПрАТ «УПСК» 3 000,00 грн витрат на правову допомогу.

При цьому, доводи апелянта про порушення судом норм процесуального права, а саме, п. 1 ч. 5 ст. 238 ГПК України, які, на його думку, проявились в тому, що суд, задовольнивши частково вимогу позивача про стягнення витрат на правову допомогу, зазначив у резолютивній частині рішення про задоволення позову повністю, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вимога про стягнення витрат на правову допомогу не є позовною вимогою.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 14.08.2018 у справі №910/7656/18 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ТДВ «СК «Київ Ре» - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Київ Ре» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 у справі №910/7656/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 у справі №910/7656/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/7656/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.12.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук