Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2018 р.

м. Житомир

Справа № 906/765/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Терлецької-Байдюк Н.Я.

секретар судового засідання: Стретович Н.К.

за участю представників сторін:

від позивача: Сачок А.В. - адвокат (посвідчення №000746 від 20.07.2015);

від відповідача: Шевчук В.В. - довіреність від 10.12.2018,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Корпорації "Таско" (м. Київ)

до Військової частини А-1979 (с. Вільшанка Чуднівський район)

про визнання дій протиправними

Корпорація "Таско" звернулась до Господарського суду Житомирської області з позовом про визнання дій військової частини А-1979 щодо не повернення майна, переданого по актах приймання-передачі: №1 від 14.01.2016, б/н від 15.09.2016, №57 від 02.10.2017, №58 від 02.10.2017, б/н від 30.10.2017 до договору зберігання №05/1/ОРІС від 14 січня 2016 року, протиправними. Також просить стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив (а.с.82). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач всупереч вимогам договору не повертає майно, передане останньому на зберігання за договором №05/1/ОРІС від 14 січня 2016 року.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві (а.с.49-52). Вказує, що відповідачем вживаються заходи щодо забезпечення повернення переданого на зберігання майна корпорації "Таско". Зокрема, відповідно до розпорядження командувача Сухотних військ Збройних сил України від 03.08.2018 №24536 щодо надання дозволу на передачу до Корпорації "Таско" майна; згідно відомості 1, 2 Корпорація "Таско" з 06.08.2018 почала здійснювати відвантаження майна (боєприпасів).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 14.01.2016 між Корпорацією "Таско" (поклажодавець/позивач) та Військовою частиною А-1979 Міністерства оборони України (зберігач/відповідач) укладено договір зберігання №05/1/ОРІС (а.с.14-16), за умовами якого поклажодавець передає, а зберігач приймає та зобов'язується зберігати вироби, надалі - "майно", та повернути майно поклажодавцеві у схоронності згідно з умовами цього договору. Передача поклажодавцем зберігачу майна здійснюється за актами приймання - передачі (додатки 2 до договору) (п.1.1 договору).

Майно, здане на зберігання поклажодавцем (п.1.1 договору), не переходить у власність зберігача (п.1.3 договору).

За умовами п.2.1.4 договору зберігач зобов'язаний повернути покпажодавцю те ж саме майно в такому стані, в якому воно було прийняте на зберігання, після закінчення терміну зберігання, або на першу вимогу поклажодавця, навіть якщо строк зберігання цього майна не закінчився.

Поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення майна, яке знаходиться на зберіганні, повністю або частково (п.2.5.1 договору).

Приймання-передача майна на зберігання проводиться на території зберігача (п.4.1 договору).

Майно вважається прийнятим на зберігання згідно з умовами цього договору з моменту підписання сторонами акта приймання - передачі майна (додаток №2 до договору), в якому вказується перелік, кількість майна і його фактичний стан (п.4.2 договору).

Майно вважається поверненим поклажодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання - передачі майна (п.4.3 договору).

Відповідно до п.5.1 договору термін зберігання майна - з терміну підписання акту прийому - передачі майна до надання поклажодавцем письмового повідомлення про його повернення.

У разі невиконання або неналежного виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України (п.6.1 договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по цьому договору (п.9.1 договору).

За даними позивача, на виконання умов договору Корпорацією "Таско" передано відповідачу на зберігання майно (боєприпаси), що підтверджується актами приймання - передачі №1 від 14.01.2016, № б/н від 15.09.2016 та №57 та №58 від 02.10.2017, №8/4 від 30.10.2017 р. (а.с.21-27).

16.01.2018 Корпорація "Таско" направила командиру військової частини А-1979 листа за вих.№80 про підготовку для відвантаження боєприпасів, які зберігаються військовою частиною А-1979 згідно договору зберігання №05/1/ОР1С від 14.01.2016 (а.с.18), який залишений без відповіді.

10.04.2018 позивач повторно направив на адресу військової частини А-1979 листа з повідомленням про намір розірвати договір зберігання №05/1/ОРІС від 14.01.2016, а тому просив відповідача повідомити дату, коли корпорація може надати транспортні засоби для навантаження майна (а.с.19).

Оскільки на день звернення до суду передача майна військовою частиною не відбулася, позивач вважає, що відповідач не виконує умови договору та безпідставно володіє майном, що належить нa праві власності Корпорації "Таско", тим самим протиправно позбавляє корпорацію використовувати майно за потребами.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних і правових підстав позовних вимог та заперечень проти них, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

За змістом положень статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами ч.1 ст.629 цього Кодексу договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частинами 1, 2 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Згідно з ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та згідно з частиною 2 ст.20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути направлений на припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, відповідати матеріально-правовим способам захисту права.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Законодавцем передбачено, що такий перелік, зазначений в частині 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статті 16 Цивільного кодексу України).

Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону установила інший, ніж визначений статтею 16 Цивільного кодексу України спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення статті 16 Цивільного кодексу України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадку, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія Цивільного кодексу України.

За загальним правилом (ч.1 ст.5 ГПК України) суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Тобто, суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачено нормою матеріального права або договором.

Разом з тим, позивачем у позовній заяві не наведено відповідного правового обґрунтування необхідності застосування такого способу захисту, як визнання дій протиправними. При цьому, положення ст.16 ЦК України та умови договору зберігання теж не передбачають даного виду відповідальності за неповернення переданого на зберігання майна.

На думку суду, за обставинами справи ефективним способом захисту буде вимога про повернення, витребування майна. Проте суд не вправі визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права є не ефективним.

Предмет даного позову - про визнання дій щодо не повернення майна, переданого на зберігання, протиправними, не відповідає способам захисту права, передбачених законом. Крім того, обраний позивачем спосіб захисту (визнання дій протиправними) не призведе до відновлення його порушеного права, зокрема, повернення майна.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем невірно було обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, тобто предмет позову не відповідає встановленим законом способам захисту прав, а тому позовні вимоги останнього не призведуть до усунення порушень і захисту його прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Корпорації "Таско" до Військової частини А-1979 про визнання дій протиправними відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 20.12.18

Суддя Терлецька-Байдюк Н.Я.

Віддрукувати:

1 - в справу

2, 3 - сторонам (рек. з повід.)