РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.12.2018Справа № 910/14430/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Сташківа Р.Б., за участю секретаря судового засідання Гукун Н.В., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось) матеріали господарської справи № 910/14430/18

за позовом Державного підприємства «Куліндорівський комбінат хлібопродуктів»

до Державного агентства резерву України

про стягнення 130984,08 грн. заборгованості за зберігання матеріальних цінностей (зерна) державного резерву

СУТЬ СПОРУ:

29 жовтня 2018 року позивач Державне підприємство «Куліндорівський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України звернулось до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом до відповідача Державного агентства резерву України про стягнення 130984,08 гривень заборгованості за зберігання матеріальних цінностей (зерна) державного резерву.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідач не виконав належним чином свої зобов'язання за укладеним між сторонами договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р., в наслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 130984,08 гривень по сплаті відшкодування витрат із зберігання матеріальних цінностей (зерна) державного резерву за листопад і грудень 2016 року та січень 2017 року.

Відповідач позов не визнав та просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У своєму відзиві на позов відповідач посилається на те, що у Держрезерву відсутні підстави для сплати заборгованості, яку позивач просить у позові стягнути з відповідача, оскільки витрати за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву позивачем за 2016 та 2017 роки не узгоджено з відповідачем та не підписано сторонами акт взаєморозрахунків фактичних витрат у заявленій позивачем сумі, що на думку відповідача є обов'язковим відповідно до пункту 2 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, та пункту 4.2. укладеного між сторонами договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р.

Дослідивши матеріали справи, у тому числі відзив відповідача на позов та відповідь позивача на відзив, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

08.01.2009 р. між позивачем Державним підприємством «Куліндорівський комбінат хлібопродуктів» (як зберігачем) та Державним комітетом України з державного матеріального резерву (комітет), правонаступником якого є відповідач, (як поклажодавцем) укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/355-2009 (надалі по тексту - Договір), відповідно до умов якого поклажодавець (комітет) передав, а зберігач прийняв на відповідальне зберігання цінності у кількості та за вартістю згідно з актами форми Р-16.

Відповідно до пункту 7.3 Договору № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 строк його дії сторони встановили з моменту підписання, протягом усього терміну зберігання цінностей.

Частиною першою статті 936 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Виходячи з наведеного, судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р. за своєю правовою природою є договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Зі змісту наявних у матеріалах справи копій складських квитанцій на зерно №80 від 10.02.2010р., №999 від 28.07.2010 р., №414 від 22.05.2010 р., №1645 від 30.12.2010 р., №1557 від 09.12.2009 р., №433 від 06.06.2010 р., №415 від 24.05.2010 р. та приймальних актів №4 від 08.02.2010 р, №16 від 28.07.2010 р., судом встановлено, що позивачем Державним підприємством «Куліндорівський комбінат хлібопродуктів» протягом 2009 - 2010 років прийнято на відповідальне зберігання за договором № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р. майно державного резерву, а саме 1556,000 тонн зерна, з яких:

- 318,900 тонн пшениці 4 класу 2007 року закладення;

- 276,100 тонн пшениці 4 класу 2008 року закладення;

- 961,000 тонн пшениці 5 класу 2005 року закладення.

26.01.2017 року відповідачем Державним агентством резерву України видано позивачу розпорядження (наряд) №0.64/18, яким зобов'язано Державне підприємство «Куліндорівський комбінат хлібопродуктів» відпустити (відвантажити) для ТОВ «Столичний млин» із державного резерву в порядку освіження такі товари і матеріали:

- 318,900 тонн пшениці 4 класу 2007 року закладення;

- 276,100 тонн пшениці 4 класу 2008 року закладення;

- 961,000 тонн пшениці 5 класу 2005 року закладення.

26.01.2017 року позивачем зазначене розпорядження відповідача виконано, про що складено відповідний акт №1 від 26.01.2017 року, копія якого наявна у матеріалах справи.

Виходячи з наведеного, судом встановлено, що в період з 01.11.2016 року по 25.01.2017 року на відповідальному зберіганні у позивача на підставі договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р. перебувало майно державного резерву, а саме 1556,000 тонн зерна.

При цьому, в ході судового розгляду справи відповідачем не заперечувався та не спростовувався факт перебування зазначеного зерна державного резерву на відповідальному зберіганні у позивача в період з 01.11.2016 року по 25.01.2017 року.

Пунктом 3.1 укладеного між сторонами договору № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р. передбачено, що відповідач зобов'язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Згідно пункту 4.2 вказаного договору № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р. відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між комітетом та зберігачем. У разі, коли комітет визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року.

Статтею 947 Цивільного кодексу України визначено, що витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами пункту 4.1 договору № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р. вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам, організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Наказом Державного агентства резерву України №14 від 29.01.2016 р. «Про встановлення розміру відшкодування витрат за зберігання 1 тонни зерна державного резерву» (копія якого знаходиться в матеріалах справи) встановлено з 01 лютого 2016 року розмір витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням зерна державного резерву, що підлягає відшкодуванню державним підприємствам, які належать до сфери управління Держрезерву України, у розмірі 30,00 гривень (з урахуванням ПДВ) за зберігання однієї тони зерна в місяць.

Враховуючи загальну кількість зерна, що на підставі договору № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р. перебувала на зберіганні у позивача у період з листопада 2016 року по січень 2017 року та враховуючи встановлений наказом Державного агентства резерву України №14 від 29.01.2016 р. розмір витрат, що підлягають відшкодуванню за зберігання зерна - 30,00 грн. за зберігання 1 тонни зерна на місяць, позивачем здійснено щомісячні розрахунки вартості відшкодування за зберігання матеріальних цінностей (зерна) за договором № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р. та складено відповідні акти про відшкодування витрат на зберігання зерна Державного резерву України за листопад 2016 року (№11 від 30.11.2016р.) на суму 46680,00 гривень, за грудень 2016 року (№12 від 31.12.2016р.) на суму 46680,00 гривень та січень 2017 року (№1 від 31.01.2017р.) на суму 37624,08 гривень.

Вказані акти про відшкодування витрат на зберігання зерна Державного резерву України за листопад 2016 року, за грудень 2016 року та січень 2017 року відповідачем підписані не були.

Разом з тим, в ході судового розгляду справи відповідач не надав суду жодного обґрунтування причин непідписання ним зазначених актів та не доводив наявності підстав для відмови від їх підписання, посилаючись при цьому у відзиві на позов на ту обставину, що позивачем витрати за зберігання матеріальних цінностей резерву позивачем за 2016 та 2017 роки не узгоджено з відповідачем та не підписано сторонами акт взаєморозрахунків фактичних витрат, як на підставу для непроведення із позивачем розрахунків за зберігання ним зерна матеріального резерву у листопаді, грудні 2016 року та січні 2017 року.

Крім того, в матеріалах справи наявні аналогічні за змістом та сумами акти про відшкодування витрат на зберігання зерна Державного резерву України за договором № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р. за червень 2016 року (№6 від 16.03.2017р.) на суму 46680,00 гривень, за липень 2016 року (№7 від 16.03.2017р.) на суму 46680,00 гривень, за серпень 2016 року (№8 від 16.03.2017р.) на суму 46680,00 гривень, за вересень 2016 року (№9 від 16.03.2017р.) на суму 46680,00 гривень та за жовтень 2016 року (№10 від 15.05.2017р.) на суму 46680,00 гривень. Зазначені акти підписані відповідачем без зауважень та вказана у них вартість зберігання позивачем зерна за період з червня по жовтень 2016 року сплачена відповідачем для позивача 23.03.2017 року та 16.05.2017 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по банківському рахунку позивача від 03.12.2018 р.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із претензією вих.№13-Ю від 08.08.2018 р., в якій просив відповідача сплатити йому заборгованість в сумі 130984,08 гривень по оплаті відшкодування витрат із зберігання матеріальних цінностей (зерна) державного резерву за листопад і грудень 2016 року та січень 2017 року за договором № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р.

З матеріалів справи вбачається, що на вказану претензію відповідач надав позивачу відповідь вих. №2559/0/4-18 від 20.08.2018 р., в якій зазначив про те, що відповідач на даний час не має можливості проводити розрахунки по відшкодуванню витрат за зберігання зерна у зв'язку з відсутністю фінансування по КПКВК 1203020 "Обслуговування державного матеріального резерву", розрахунки будуть здійснюватись по мірі надходження фінансування.

При цьому, у своїй відповіді на претензію позивача відповідач жодним чином не заперечував факту наявності у нього перед позивачем заборгованості в сумі 130984,08 гривень по оплаті відшкодування витрат із зберігання матеріальних цінностей (зерна) державного резерву за листопад і грудень 2016 року та січень 2017 року за договором № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р.

Доказів сплати грошових коштів у повному обсязі на момент розгляду спору відповідачем суду не надано. До того ж, в матеріалах справи відсутні докази наявності будь-яких заперечень (зауважень) зі сторони відповідача щодо розрахунків суми відшкодування витрат позивача на зберігання матеріальних цінностей державного резерву у спірний період.

З наведеного судом встановлено, що на момент розгляду справи судом та вирішення спору по суті у відповідача перед позивачем наявна несплачена ним заборгованість в сумі 130984,08 гривень по сплаті позивачу відшкодування витрат із зберігання матеріальних цінностей державного резерву (зерна 1556,000 тонн зерна, з яких: 318,900 тонн пшениці 4 класу 2007 року закладення; 276,100 тонн пшениці 4 класу 2008 року закладення; 961,000 тонн пшениці 5 класу 2005 року закладення) за листопад 2016 року (46680,00 гривень), грудень 2016 року (46680,00 гривень) та січень 2017 року (37624,08 гривень) за укладеним між позивачем та відповідачем договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р.

Умовами укладеного між сторонами договору № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р., Законом України «Про державний матеріальний резерв» та Порядком відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, строк виконання відповідачем обов'язку з відшкодування витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву не встановлений.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України у випадку, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Оскільки строк виконання відповідачем зобов'язання з відшкодування витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву не встановлений та з урахуванням положень частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України суд дійшов висновку про те, що відповідач повинен був виконати свій обов'язок по сплаті позивачу заборгованості в сумі 130984,08 гривень за відшкодування витрат із зберігання матеріальних цінностей (зерна) державного резерву за листопад і грудень 2016 року та січень 2017 року у семиденний строк від дня отримання відповідачем претензії позивача вих.№13-Ю від 08.08.2018 р. про сплату цієї заборгованості.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно статті 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно зі статтею 511 Цивільного кодексу України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Частиною 2 статті 194 Господарського кодексу України передбачено, що неналежне виконання зобов'язання третьою особою не звільняє сторони від обов'язку виконати зобов'язання в натурі.

Згідно з приписами частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, частини 2 статті 617 Цивільного кодексу України та з огляду на практику Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005, відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Умови чинного цивільного законодавства передбачають право сторін, не відходячи від обов'язкових вимог актів цивільного законодавства, в іншій частині погодити умови договору на власний розсуд.

Разом з тим, хоча пунктом 3.1. укладеного між сторонами договору № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р. і передбачено, що відповідач зобов'язаний відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах передбачених на ці цілі бюджетних асигнувань, проте таке «отримання фінансування» не є подією, яка має неминуче настати, а отже в розумінні ст.ст. 251-252, 530 ЦК України, строк оплати в залежності від отримання бюджетного фінансування не є строком (терміном) виконання зобов'язань.

Крім того, оплата зберігання майна не залежить від наявності бюджетного фінансування відповідача, оскільки відсутність бюджетних коштів не звільняє відповідача від обов'язку оплатити надані позивачем послуги. Вищевказане твердження неодноразово зазначалось в рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004р. та у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р., які в силу приписів ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України є джерелом права.

Виходячи з наведеного, суд відхиляє доводи відповідача про те, що відсутність бюджетного фінансування по КПКВК 1203020 "Обслуговування державного матеріального резерву" є достатньою підставою для не проведення відповідачем відшкодування позивачу витрат зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву за листопад 2016 року, грудень 2016 року та січень 2017 року за Договором.

Крім того, суд відхиляє доводи відповідача про те, що у Держрезерву відсутні підстави для сплати заборгованості, яку позивач просить у позові стягнути з відповідача, оскільки витрати за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву позивачем за 2016 та 2017 роки не узгоджено з відповідачем та не підписано сторонами акт взаєморозрахунків фактичних витрат.

Зі змісту пункту 4.2. договору № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р. вбачається, що умовами цього пункту договору виникнення обов'язку відповідача по сплаті позивачу відшкодування витрат зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву не ставиться в залежність від наявності чи відсутності підписаних сторонами актів взаєморозрахунків фактичних витрат.

Зі змісту наявної в матеріалах справи відповіді відповідача на претензію позивача вбачається, відповідач знав про наявність заборгованості за зберігання зерна за листопад -грудень 2016 року та січень 2017 року, не заперечував проти визначеної позивачем її розміру, однак посилаючись на відсутність коштів наголошував на те, що не має можливості в повному обсязі провести розрахунки у зв'язку з відсутність відповідних бюджетних асигнувань.

Разом з тим, на думку суду відсутність підпису та печатки відповідача на вказаних актах та актах взаєморозрахунків - не може бути підставою для відмови в позові, оскільки матеріалами справи підтверджується, що в період з 01.11.2016 року по 25.01.2017 року на відповідальному зберіганні у позивача на підставі договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р. перебувало майно державного резерву, а саме 1556,000 тонн зерна. При цьому, кількість майна (зерна), що перебувала на зберіганні у позивачем відповідачем не спростовувалась в ході судового розгляду справи, а доказів відвантаження позивачем матеріальних цінностей, аніж згідно розпорядження (наряду) Державного агентства резерву України № 0.64/18 від 26.01.2017 р. в обсязі 1556,000 тонн зерна матеріали справи не містять та відповідачем для суду на надано.

Виходячи з наведених обставин та підстав, суд визнає обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню повністю, позовну вимогу Державного підприємства «Куліндорівський комбінат хлібопродуктів» про стягнення з Державного агентства резерву України 130984,08 грн. (сто тридцять тисяч дев'ятсот вісімдесят чотири гривні 08 копійок) заборгованості з відшкодування витрат зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву за листопад 2016 року, грудень 2016 року та січень 2017 року згідно договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р.

Разом з тим, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України та у зв'язку з повним задоволенням позовних вимог позивача суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1964,76 грн. (одна тисяча дев'ятсот шістдесят чотири гривні 76 копійок) судового збору, який було сплачено позивачем до бюджету при зверненні до суду із цим позовом.

На підставі викладеного та керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 236-238, 240-242, 252 Господарського процесуального кодексу України , суд

В И Р І Ш И В:

Позов Державного підприємства «Куліндорівський комбінат хлібопродуктів» до Державного агентства резерву України про стягнення 130984,08 грн. заборгованості за зберігання матеріальних цінностей (зерна) державного резерву задовольнити повністю.

Стягнути з Державного агентства резерву України (місцезнаходження: 01601, місто Київ, вулиця Пушкінська, будинок 28; ідентифікаційний ) на користь Державного підприємства «Куліндорівський комбінат хлібопродуктів"Державного агенства резерву України (місцезнаходження: 65025, місто Одеса, 21-й км. Старокиївської дороги, будинок. 20; ідентифікаційний ) заборгованість з відшкодування витрат зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву за листопад 2016 року, грудень 2016 року та січень 2017 року згідно договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/355-2009 від 08.01.2009 р. у сумі 130984,08 грн. (сто тридцять тисяч дев'ятсот вісімдесят чотири гривні 08 копійок), а також 1964,76 грн. (одна тисяча дев'ятсот шістдесят чотири гривні 76 копійок) судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в порядку і строки, встановлені розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Р.Б. Сташків