ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2018 р. Справа№ 910/3834/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Денисюк І.Г.,

за участю представників сторін:

від позивача не з'явилися

від відповідача Стафійчук В.В.

розглянувши апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Банк "Траст"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2018 (повний текст складено 11.10.2018)

у справі №910/3834/18 (суддя О.В. Котков)

За позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Траст"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телент Едвайзорс"

про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Банк "Траст" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телент Едвайзорс" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час проведення перевірки на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, у відповідності до ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 826 від 26.05.2016 р. "Про затвердження Порядку виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними", а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення", було виявлено ознаки нікчемності, передбачені ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", щодо договору про надання послуг з підбору персоналу №19/05/16 від 19.05.2016 року. Наведене дає підстави для застосування наслідків недійсності вказаного правочину.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2018 року у справі №910/3834/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний правочин (договір №19/05/2016 від 19.05.2016р.) містить обсяг прав та обов'язків як щодо позивача, так і щодо відповідача, положеннями оскаржуваного договору відповідач не може бути звільнений від належного виконання своїх обов'язків, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Банк "Траст" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2018 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції здійснив вибіркову оцінку доводів сторін і доказів, які є у справі. На думку апелянта місцевим господарським судом допущені суттєві порушення норм процесуального права, які унеможливили правильне встановлення фактичних обставин справи щодо наявності підстав для визнання недійсним договору №19/05/2016 від 19.05.2016 року і застосування наслідків його недійсності, які у свою чергу призвели до помилкової відмови у позові.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2018 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Хрипун О.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Банк "Траст" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2018 року у справі №910/3834/18 та призначено її розгляд на 13.12.2018 року.

27.11.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні 13.12.2018 року представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 19.05.2016 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Траст" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Телент Едвайзорс" було укладено договір №19/05/2016 про надання послуг з підбору персоналу. (далі договір; т. 1, а.с. 36-38).

Відповідно до пункту 1.1 договору позивач доручив, а відповідач прийняв на себе зобов'язання надати послуги по пошуку та підбору персоналу у відповідності з вимогами позивача. Назва посади, а також вимоги до кандидата, узгоджуються між сторонами додатково у відповідному додатку до даного договору.

Як вбачається з додатку №1 від 19.05.2016 року до договору №19/05/2016 від 19.05.2016 року про надання послуг по підбору персоналу відповідач прийняв на себе зобов'язання надати послуги по дослідженню ринку фахівців та підбору кандидата на позицію: Голова правління у відповідності з вимогами та умовами позивача. (далі додаток №1; т.1, а.с. 39-40).

Відповідно до пункту 2 додатку №1 позивач прийняв на себе зобов'язання перерахувати на користь відповідача винагороду за виконану послугу двома платежами. Перший платіж в розмірі 100 000, 00 грн. здійснюється протягом 5 банківських днів з моменту підписання договору та додатку на основі виставленого рахунку. Другий платіж, який буде складати різницю між повним гонораром та першим платежем, здійснюється позивачем протягом 5 банківських днів відповідно до рахунку, який виставляється в день виходу відібраного кандидата на роботу. Перший платіж є безповоротним платежем, який використовується на часткове покриття витрат відповідача на виконання умов даного додатку.

В матеріалах справи наявний рахунок №23 від 24.05.2016 року та меморіальний ордер №92938 від 25.05.2016 року, з яких вбачається, що позивач сплатив на користь відповідача 120 000, 00 грн. за послуги з дослідження ринку і підбору кандидатів, як обумовлено п. 2 додатку №1. (т.1, а.с. 41-42).

Разом з цим, відповідно до рішення Правління Національного банку України від 29.12.2016 р. № 559-рш Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 3085 від 30.12.2016 р. "Про початок процедури ліквідації ПАТ Банк "Траст" та делегування повноважень ліквідатора банку", яким запроваджено процедуру ліквідації ПАТ Банк "Траст" з 30.12.2016 р. до 29.12.2018 р. включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ Банк "Траст". (т.1, а.с. 21, 24-25).

В процесі проведення перевірки на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, у відповідності до ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 826 від 26.05.2016 р. "Про затвердження Порядку виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними", а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення", було виявлено ознаки нікчемності, передбачені ч. 3 ст. 38 Закону Укоаїни "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" щодо договору про надання послуг по підбору персоналу №19/05/16 від 19.05.2016 року.

В матеріалах справи наявний акт перевірки комісії з перевірки договір від 13.06.2017 року відповідно до кого комісія виклала свої пропозиції та висновки у тому числі рекомендувала визнати нікчемним договір №19/05/2016 від 19.05.2016 року з відповідачем. (т.1, а.с. 47-48).

Відповідно до витягу з наказу № 143-ЛТ від 15.06.2017 р. ПАТ Банк "Траст", Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Банк "Траст" на підставі п. 4 ч. 2 ст. 37, ч. 2 та ч. 4 ст. 38 Закону України України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", акту комісії з перевірки договорів від 13.06.2017 р. було визнано нікчемним договір про надання послуг по підбору персоналу №19/05/16 від 19.05.2016 року, укладений між ПАТ Банк "Траст" та ТОВ "Телент Едвайзорс". (т.1, а.с. 49).

15.06.2017 р. позивач направив на адресу відповідача повідомлення № 1482 про визнання нікчемними договору, у якому містились також і вимоги про повернення грошових коштів в сумі 120 000, 00 грн., які отримані ним за вищевказаним договором. (т.1, а.с. 50-51).

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що договір № 19/05/16 від 19.05.2016 року, на думку позивача, укладено з порушенням вимог п. 1, п.7, ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та тягне його нікчемність, адже з боку відповідача банку не були надані послуги за вказаним договором, а безпідставно отримані переваги за договором у вигляді передплати та за відсутності умов про відповідальність виконавця, дали можливість відповідачу отримати оплату за договором на суму 120 000, 00 грн. та після ненадання передбачених послуг, уникнути повернення вказаних коштів із посиланням саме на умови про безповоротність платежу.

Відповідно до ст. 87 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ліквідація банку з ініціативи Національного банку України здійснюється відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Згідно зі ст. 91 вказаного Закону з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається такими, що настав. Ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та розпорядження майном банку, складає перелік акцептованих ним вимог для затвердження Національним банком України.

Як передбачено ч. ч. 1, 4 ст. 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність". Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за виключенням випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

Як зазначалось вище, Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 3085 від 30.12.2016 р. "Про початок процедури ліквідації ПАТ Банк "Траст" та делегування повноважень ліквідатора банку", яким запроваджено у ПАТ Банк "Траст" процедуру ліквідації з 30 грудня 2016 року до 29 грудня 2018 року включно.

На підставі положень п. 4 ст. 37, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 826 від 26.05.2016 р., наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Банк "Траст" № 143-ЛТ від 15.06.2017 р. укладений між сторонами по справі договір визнано нікчемним, про що складено відповідне повідомлення №1482 від 15.06.2017 р.

Згідно з ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Згідно з п. 1, п.7, ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Однак, за змістом наведених норм право Уповноваженої особи Фонду визнавати правочини (договори) нікчемними не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення щодо цього обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Як передбачено п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Отже виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсними укладеного між сторонами договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як на підставу для визнання недійсним договору позивач вказує на те, що такий правочин є нікчемним, тобто таким, недійсність якого встановлена приписами ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки договір було укладено без наміру досягти реальних наслідків у вигляді надання банку визначених договором послуг.

Так, позивач вказує на те, що передбачені договором послуги він не отримував, а відповідачем такі послуги не надавались, проте банком безпідставно оплачено такі послуги.

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" нікчемним є правочин, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, банк прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, банк відмовився від власних майнових вимог.

Встановлено, що укладений між сторонами договір не містить умов про прийняття банком на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, як і не вбачається зі змісту договору, що банк здійснив відчуження свого майна або відмовився від власних майнових вимог.

Посилаючись на п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як на підставу своїх вимог, позивач вказує на те, що укладення договору відбулось без наміру досягти реальних наслідків у вигляді надання банку визначених договором послуг, а лише з метою протиправного отримання коштів банку.

Тобто, обґрунтування позовних вимог зводиться до встановлення у даному випадку ознак фіктивності укладеного між сторонами договору, визнання його недійсним та застосування відповідних правових наслідків.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними № 11 від 29.05.2013 р. фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Отже, позивач, не довів, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення спірного правочину, та відповідно не довів його фіктивність.

Також, позивачем не доведено, що укладений договір не був спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних правовідносин між сторонами, умислу сторін при його укладенні.

Матеріалами справи підтверджується факт укладення договору та його часткове виконання з боку позивача, зокрема оплата позивачем так званої передоплати на часткове покриття витрат відповідача на виконання умов даного додатку.

Колегія суддів також зазначає, що місцевий господарський суд вірно встановив, що оспорюваний правочин не містить положень щодо безоплатного відчуження майна, на відповідача покладено обов'язки, а саме розробити стратегію та провести пошук кандидатів, провести відбір кандидатів та надати їх позивачу для проведення співбесід, надати позивачу резюме з даними кандидатів, скласти список потенційних кандидатів на відповідну вакансію з зазначенням прізвищ, посад та назв компаній, де працюють кандидати (п.2.1 договору). Таким чином, положеннями оспорюваного договору встановлено обов'язок відповідача щодо вчинення ним дій на користь позивача.

Як зазначалось вище, згідно з п. 2.3 Додатку №1 перший платіж (100 000,00 грн.) є безповоротним платежем, який використовується на часткове погашення витрат відповідача на виконання умов даного додатку.

Тобто, суд першої інстанції вірно встановив, що вказаний платіж може бути визнаним безповоротним лише за умови доведення відповідачем понесення ним витрат на виконання своїх зобов'язань за договором, а тому вказане положення оспорюваного договору не може свідчити про відмову банку від власних майнових вимог чи кваліфікуватись як надання відповідачу пільг.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що наявність передбачених законом підстав для визнання спірного договору недійсним позивачем не доведено, а під час розгляду справи судом не встановлено.

Враховуючи ті обставини, що спірний договір не суперечать положенням ст. 203 ЦК України, іншим вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови, встановленні законодавством для даного виду правочинів, підстави для визнання його недійсним відсутні.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про визнання недійсним договору про надання послуг №19/05/16 від 19.05.2016 року є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Вимога позивача про застосування наслідків його недійсності у вигляді стягнення грошових коштів у розмірі 120 000, 00 грн. також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2018 року прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Публічного акіонерного товариства Банк "Траст" задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Траст" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2018 року у справі №910/3834/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2018 року у справі № 910/3834/18 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/3834/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.12.2018 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді О.О. Хрипун

М.Г. Чорногуз