АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року

м. Одеса

Справа № 915/292/18

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Мишкіної М.А., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

Представники учасників справи у судове засідання не з’явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства “Миколаївський морський торговельний порт”

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2018

по справі №915/292/18

за позовом Державного підприємства “Миколаївський морський торговельний порт”

до Товариства з обмеженою відповідальністю “ТРАССПЕЦАВТО”

про стягнення 1 427 807, 58 грн.

ВСТАНОВИВ

У квітні 2018 Державне підприємство “Миколаївський морський торговельний порт” (далі – ДП “Миколаївський морський торговельний порт”) звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “ТРАССПЕЦАВТО” (далі – ТОВ “ТРАССПЕЦАВТО”) в якому, з урахування заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з орендної плати за договором оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 20.12.2012 №14-А та штрафні санкції у сумі 1 588 291,22 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач з посиланням на умови укладеного між сторонами договору оренди та приписи Закону України «Про оренду державного та комунального майна» зазначив, що станом на час подання позову за відповідачем рахується заборгованість з орендної плати за листопад та грудень 2017 та січень і лютий 2018. У заяві про збільшення позовних вимог позивач зазначив, що після подання позову у відповідача також виникла заборгованість за березень та квітень 2018. У зв’язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе обов’язків за договором позивач також нараховано та заявлено до стягнення з відповідача штраф на підставі п.9.4. договору, пеню, три проценти річних та інфляційні. Крім того, позивачем заявлено до стягнення штрафні санкції за несвоєчасну сплату суми орендної плати з січня по жовтень 2017.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2018 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 790307,16 грн. заборгованість з орендної плати за період з грудня 2017 по лютий 2018 (включно) за договором оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 20.12.2012 №14-А, 104777,59 грн. – штраф, 72387,07 грн. – пеня, 6481 грн. – три проценти річних, 23902,18 грн. – втрати від інфляції, відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошових коштів у сумі 198182,27 грн., закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за листопад 2017 у сумі 257468,77 грн.

В мотивах оскаржуваного рішення, з приводу заяви позивача про збільшення позовних вимог, судом першої інстанції зазначено, що представнику позивача роз’яснено, що зазначені вимоги, а саме включення до позову вимог про стягнення заборгованості за інші місяці, трьох процентів річних, втрат від інфляції та штрафу, ані ж ті, які зазначені у позові, є зміною підстав позову, а тому відповідно до ч.3 ст. 46 ГПК України позивач до закінчення підготовчого засідання має право звернутися до суду з відповідною письмовою заявою про зміну підстав позову, проте, позивач своїм правом на подання письмової заяви про зміну підстав позову не скористався, а тому судом розглядались позовні вимоги без урахування заявленої у заяві про збільшення позовних вимог суми заборгованості за березень та квітень 2018 та нарахованих на цю суму штрафних санкцій.

Щодо заявленої до стягнення суми заборгованості за листопад 2017 судом першої інстанції було зазначено, що дана заборгованість була сплачена відповідачем 10.04.2018, а тому з урахуванням приписів ст. 231 ГПК України судом закрито провадження в частині вказаних вимог за відсутністю предмету спору.

З приводу заборгованості у період з грудня 2017 по лютий 2018 місцевий господарський суд зазначив, що доказів оплати заборгованості за вказаний період відповідачем не надано, а тому, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції також визнано обґрунтованими та арифметично правильним наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 98267,97 грн. за період з 16.12.2017 по 25.05.2018. А також відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у сумі 90835,36 грн. за період прострочення внесення орендних платежів з січня по жовтень 2017 включно, оскільки позивачем не надано доказів наявності у відповідача заборгованості з орендної плати у вказаний період, а тому у суду не було можливості перевірити правильність даного розрахунку.

Також посилаючись на п. 9.4. укладеного між сторонами договору судом першої інстанції визнано обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу у сумі 104777,59 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та втрат від інфляції судом першої інстанції зазначено, що нараховані позивачем три проценти річних у сумі 8936 грн. за період з 16.12.2017 по 25.05.2018 за порушення строків внесення орендних платежів за користування майном у період з листопада 2017 по лютий 2018 та інфляційні втрати у розмірі 35682,53 грн. є обґрунтованими та здійсненні у відповідності до вимог чинного законодавства, а то підлягають задоволенню. У задоволенні вимог про стягнення трьох процентів річних у сумі 9982 грн. нарахованих за період з 16.02.2017 по 29.03.2018 та інфляційних втрат в сумі 97364,91 грн. за період з лютого 2017 по лютий 2018 за порушення строків внесення орендних платежів за користування майном у період з січня 2017 по лютий 2018 судом відмовлено, з тих підстав, що позивачем не надано доказів наявності у відповідача заборгованості за вказаний період.

Не погодившись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулось ДП “Миколаївський морський торговельний порт” з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2018 по справі №915/292/18 в частині відмови ДП “Миколаївський морський торговельний порт” та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ДП “Миколаївський морський торговельний порт” задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача на користь позивача 1124180,81 грн. заборгованості з орендної плати за період з грудня 2017 по квітень 2018 (включно) за договором оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 20.12.2012 №14-А, 112418,08 грн. – штрафу вигляді 10% від суми заборгованості за прострочення понад три місяці, 19856 грн. – три проценти річних (9982 грн. за період з січня по жовтень 2017, 2455 грн. за листопад 2017 та 7419 грн. за період з грудня 2017 по квітень 2018), 196 634,90 грн. пені (90835,36 грн. за період з січня по жовтень 2017, 25 880,90 грн. за листопад 2017 та 79918,64 грн. за період з грудня 2017 по квітень 2018), 135 201,43 грн. – втрат від інфляції (97364,91 грн. за період з січня по жовтень 2017, 11780,35 грн. за листопад 2017 та 26056,17 грн. за період з грудня 2017 по квітень 2018 включено), а також стягнути з відповідача судові витрати.

Апелянт зазначає, що не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог та вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Так, за твердженням скаржника, він скориставшись своїм правом визначеним п.2 ч. 2 ст. 46 ГПК України на етапі підготовчого засідання звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, яка була розглянута судом частково та по суті вимог, вказаних в ній, рішення прийняте було також частково. Так, судом задоволено вищевказану заяву в частині збільшення розміру штрафних санкцій за прострочення орендної плати за період з грудня 2017 по лютий 2018 року, перерахованих на дату підписання даної заяви, проте залишено без уваги та задоволення вимогу про стягнення заборгованості, яка виникла на момент подачі даної заяви, за березень та квітень 2018 року та про збільшення штрафу у розмірі 10% від суми заборгованості при її наявності понад 3 місяці нарахованого відповідно до умов договору. Апелянт вважає, що залишення судом частини вимог, вказаних у заяві про збільшення позовних вимог без задоволення, призвело до того, що права та інтереси апелянта залишились порушеними.

Стосовно відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій у розмірі 198 182,27 грн., апелянт зазначає, що вказані штрафні санкції нараховані позивачем за несвоєчасну сплату відповідачем суми орендної плати по договору оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності за період з січня по жовтень 2017 року включно. В оскаржуваному рішенні суд обґрунтовує свою відмову тим, що позивачем не надано доказів наявності у відповідача заборгованості з орендної плати у період з січня по жовтень 2017 року (копії актів наданих послуг (виконаних робіт), рахунків на оплату, доказів здійснення відповідачем оплати тощо).

Разом з цим апелянт вважає, що судом першої інстанції не було врахованого того, що під час спроби досудового врегулювання спору позивачем було направлено відповідачеві претензію про сплату заборгованості, у якій також було включено суму штрафних санкцій за період з січня по вересень 2017, а також сума заборгованості та штрафні санкції за прострочення орендної плати за жовтень 2017. Факт наявності заборгованість за період з січня 2017 по жовтень 2017, за твердженням апелянта, була визнана відповідачем у відповіді на претензію, а також у відзиві на позов. Проте, вже під час розгляду справи по суті представником відповідача було заявлено про відсутність факту прострочення орендної плати за період з січня по жовтень 2017, але, відповідачем, як стверджує апелянт, не було надано, а судом не було витребувано, доказів своєчасної оплати ним орендної плати за вказаний період.

Скаржник стверджує, що для надання доказів, що підтверджують наявність заборгованості за вищевказаний період, представником позивача в судовому засіданні від 31.07.2018 було надано письмове клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні для надання додаткових доказів, проте судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні цього клопотання з причин неподання доказів разом із позовною заявою або до початку розгляду справи по суті. Апелянт зазначає, що під час відкриття провадження по справі та під час підготовчого засідання судом не було витребувано від позивача додаткових доказів, крім тих, які були подані разом з позовною заявою, попри те, що згідно з п.3 ч.1 ст. 177 ГПК України завданням підготовчого провадження є визначення обставин справи, які підлягають встановленню та збирання відповідних доказів.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2018 по справі №915/292/18.

Указом Президента України №454/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» ліквідовано Одеський апеляційний господарський суд та утворено Південно-західний апеляційний господарський суд.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» опубліковано повідомлення про початок роботи Південного-західного апеляційного господарського суду.

На виконання положень абз. 2 ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України, матеріали справи №915/292/18 передані до Південно-західного апеляційного господарського суду.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 25.10.2018, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів : Мишкіної М.А., Філінюка І.Г.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.10.2018 прийнято справу №915/292/18 до провадження та розпочати апеляційний розгляд справи колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Мишкіної М.А., Філінюка І.Г. та призначено справу до розгляду на 12.12.2018.

У судове засідання від 12.12.2018 представники учасників справи не з’явились, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи про що свідчать поштові повідомлення про вручення поштового відправлення від 31.10.2018, яке вручено позивачеві – 06.11.2018, а відповідачеві – 05.11.2018.

10.12.2018 Південно-західним апеляційним господарським судом отримано клопотання апелянта про розгляд справи за відсутності його представника.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Миколаївської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ДП “Миколаївський морський торговельний порт” підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2012 року між позивачем, як орендодавцем та відповідачем, як орендарем був укладений договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 14-а (далі Договір), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування групу об’єктів окремого індивідуально визначеного державного рухомого майна автоспецтехніка 49 одиниць згідно Переліку (додаток № 1, що є невід’ємною частиною Договору) (далі майно), що знаходиться на балансі орендодавця, і вартість якого визначена відповідно до Звіту про незалежну експерту оцінку, виконаного ТОВ «Приват-Південь», станом на 31.10.2012 року і становить 5433000,00 грн. без ПДВ (а.с. 12-14).

Відповідно до п. 2.1 Договору орендар вступає у строкове платне користування майном після підписання сторонами цього Договору, але не раніше дати підписання сторонами акту приймання-передачі майна.

Згідно з п. 3.1 Договору (з урахуванням додаткової угоди № 1 до Договору від 01.10.2013 року) орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою КМУ від 04.10.1995 року № 786 із змінами та доповненнями, за ставкою 23,5% від вартості майна, зазначеної в п. 1.1 цього Договору і становить згідно з розрахунком (додаток № 2, який є невід’ємною частиною Договору) без ПДВ за базовий місяць розрахунку (серпень 2013 року) 105864,27 грн.

У відповідності до п. 3.2., 3.3. Договору нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України. Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції від базового до першого місяця оренди включно. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за звітний місяць.

За умовами п. 3.6 Договору орендна плата перераховується орендарем на поточний рахунок орендодавця до 15 числа місяця, наступного за місяцем нарахування, на підставі рахунку, виставленого орендодавцем до 10 числа місяця, наступного за місяцем нарахування, але не раніше оголошення індексу інфляції за звітний місяць.

Відповідно до п. 5.3 Договору орендар зобов’язаний в тому числі своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату відповідно до рахунків, наданих орендодавцем.

Пунктом 9.3 Договору визначено, що орендар несе відповідальність за прострочення оплати орендної плати та сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно з п. 9.4 Договору у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

У відповідності до п. 11.1 Договору Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов’язань.

Так, за оренду майна у листопаді 2017 року позивачем нараховано відповідачеві 257468,77 грн., що підтверджується актом наданих послуг (виконаних робіт) № 24822666 від 30.11.2017 року, який підписаний представниками сторін без зауважень (а.с. 35) та виставленим позивачем рахунком № 24822666 від 30.11.2017 року (а.с. 34).

За оренду майна у грудні 2017 року позивачем нараховано відповідачу 260043,46 грн., що підтверджується актом наданих послуг (виконаних робіт) № 27452666 від 31.12.2017 року, який підписаний представниками сторін без зауважень (а.с. 37) та виставленим позивачем рахунком № 27452666 від 31.12.2017 року (а.с. 36).

За оренду майна у січні 2018 року позивачем нараховано відповідачу 263944,10 грн., що підтверджується актом наданих послуг (виконаних робіт) №01822666 від 31.01.2018 року, який підписаний представниками сторін без зауважень (а.с. 39) та виставленим позивачем рахунком № 01822666 від 31.01.2018 року (а.с. 38).

За оренду майна у лютому 2018 року позивачем нараховано відповідачу 266319,60 грн., що підтверджується виставленим позивачем рахунком №03672666 від 28.02.2018 року (а.с. 40).

21.02.2018 року позивач звернувся до відповідача з претензією № 06/295 від 20.02.2018 року про сплату заборгованості з орендної плати за період з жовтня 2017 року по січень 2018 року включно, штрафу та 3% річних, пені та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості з орендної плати за період з січня 2017 року по січень 2018 року включно, у загальній сумі 1172284,11 грн. (а.с. 17-18)

У відповіді на претензію № 2018-02-27/140 від 27.02.2018 року (а.с. 19) відповідач вимоги визнав частково у сумі 691950,77 грн. (заборгованість з орендної плати за період з жовтня по грудень 2017 року включно в сумі 592684,46 грн., пеня у розмірі 39997,86 грн., штраф у розмірі 59268,45 грн.) та зобов’язався сплатити визнану заборгованість у найближчий термін.

Невиконання відповідачем взятих на себе обов’язків щодо повної та вчасної плати орендних платежів за договором стало підставою для звернення позивача із позовом до суду.

При цьому, звертаючись із позовом ДП “Миколаївський морський торговельний порт” було визначено період заборгованості з листопада 2017 по лютий 2018. Проте, 30.05.2018 позивач звернувся до суду першої інстанції з заявою про збільшення позовних вимог в якій зазначив, що після подачі позову у відповідача утворилась заборгованість за березень та квітень 2018 та просив суд стягнути заборгованість також за вказаний період.

Суд першої інстанції дані вимоги позивача не розглянув, при цьому зазначивши, що представнику позивача роз’яснено, що зазначені вимоги, а саме включення до позову вимог про стягнення заборгованості за інші місяці, трьох процентів річних, втрат від інфляції та штрафу, ані ж ті, які зазначені у позові, є зміною підстав позову, а тому відповідно до ч.3 ст. 46 ГПК України позивач до закінчення підготовчого засідання мав право звернутися до суду з відповідною письмовою заявою про зміну підстав позову, проте, позивач своїм правом на подання письмової заяви про зміну підстав позову не скористався, а тому судом розглядались позовні вимоги без урахування заявленої у заяві про збільшення позовних вимог суми заборгованості за березень та квітень 2018 та нарахованих на цю суму штрафних санкцій.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з таким висновком Господарського суду Миколаївської області з наступних підстав.

За приписами ст. 46 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов'язків, визначених у статті 42 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

При цьому судова колегія виходить з того, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

До того ж, приписами ст. 42 ГПК України визначено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі.

При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Так колегія суддів відзначає, що підставою для звернення позивача із позовом до суду першої інстанції стало невиконання відповідачем взятих на себе обов’язків за договором оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності. У заяві про збільшення позовних вимог позивач також посилався на невиконання відповідачем умов договору, при цьому збільшивши кількісні показники за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

При цьому подана позивачем заява про збільшення позовних вимог відповідає приписам ч. 5 ст. 46 та ч.3 ст. 163 ГПК України, зокрема щодо сплати судового збору за збільшення розміру позовних вимог (т.1, а.с. 118) та направлення заяви відповідачеві (т.1, а.с. 117).

Отже, виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивач скористався своїм правом на збільшення розміру позовних вимог, а висновок суду першої інстанції про необхідність, у даному випадку, додатково звернутись із відповідною письмовою заявою є помилковим та таким, що не узгоджується із вищевикладеними законодавчими приписами.

З урахуванням наведеного колегією суддів позовні вимоги ДП “Миколаївський морський торговельний порт” в частині стягнення заборгованості з орендної плати розглядаються з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 6 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

На підставі ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов’язання, яке в силу ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ч. 3 ст. 285 ГК України та ч. 3 ст. 18 Закону України Про оренду державного та комунального майна орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Наявними матеріалами справи підтверджується, та не заперечується учасниками справи, що заборгованість за листопад 2017 року в сумі 257468,77 грн. була погашена відповідачем 10.04.2018 року, що підтверджується платіжним дорученням №2203 (т.1, а.с. 84).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі у тому числі якщо відсутній предмет спору.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо закриття провадження в цій частині.

Разом з цим, відповідачем у порушення взятих на себе зобов’язань за договором оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності не було сплачено заборгованості за грудень 2017, січень-квітень 2018 у загальному розмірі 1 124 180,81 грн. (грудень 2017 – 260043,46 грн., січень 2018 – 263944,10 грн., лютий 2018 – 266319,60 грн., березень 2018 - 269249,11 грн. та квітень 2018 – 64624,54 грн.).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за період з грудня 2017 року по квітень 2018 року включно в сумі 1 124 180,81 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також у відповідності до п. 9.4. договору, яким сторони погодили сплату орендарем штрафу у розмірі 10 % від суми заборгованості у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить не менше ніж три місяці, колегія суддів вважає, що є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення штрафу у сумі 112 418,08 грн. (10% від 1 124 180,81 грн.), оскільки заборгованість за відповідачем рахується з грудня 2017 та станом на час звернення із позовом до суду сплачена не була (квітень 2018), що складає більше ніж три місяці.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних нарахованих за прострочення оплати орендних платежів у період з листопада 2017 по квітень 2018 колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 3.6. договору орендна плата перераховується орендарем на поточний рахунок орендодавця до 15 числа місяця, наступного за місяцем нарахування, на підставі рахунку, виставленого орендодавцем до 10 числа місяця, наступного за місяцем нарахування, але не раніше оголошення індексу інфляції за звітний місяць

Таким чином відповідач мав сплатити оренду плату за листопад 2017, згідно виставленого позивачем рахунку, у строк до 15.12.2017. Разом з цим, наявними матеріалами справи підтверджується, що вказана заборгованість була погашена відповідачем лише 10.04.2018, що підтверджується платіжним дорученням №2203 (т.1, а.с. 84).

Судом апеляційної інстанції здійснено власний розрахунок пені, трьох процентів річних та інфляційних за вказаний період, у відповідності до якого розмір пені складає 25880,90 грн., трьох процентів річних 2454,77 грн., інфляційних 9114,52 грн.

Колегією суддів також було здійснено розрахунок пені, трьох процентів річних та інфляційних за грудень 2017 та січень-квітень 2018.

Так з урахуванням п. 3.6. договору та згідно виставленого рахунку, відповідач мав сплатити оренду плату за грудень 2017 до 15.01.2018, проте станом на час звернення позивача із позовом, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, заборгованість не сплатив. Отже, період заборгованості складає з 16.01.2018 (кінцевий термін сплати рахунку) по 25.05.2018 (дата звернення з заявою про збільшення позовних вимог). За вказаний період пеня складає 30635,26 грн., три проценти річних 2778,55 грн. та інфляційні 7348,77 грн.

Рахунок за січень 2018 мав бути сплачений відповідачем до 15.02.2018. Отже, період заборгованості складає з 16.02.2018 по 25.05.2018. За вказаний період пеня складає 24138,23 грн., три проценти річних 2147,71 грн. та інфляційні 5038,16 грн.

Рахунок за лютий 2018 мав бути сплачений відповідачем до 15.03.2018. Отже, період заборгованості складає з 16.03.2018 по 25.05.2018. За вказаний період пеня складає 17613,58 грн., три проценти річних 1554,14 грн. та інфляційні 2130,56 грн.

Рахунок за березень 2018 мав бути сплачений відповідачем до 15.04.2018. Отже, період заборгованості складає з 16.04.2018 по 25.05.2018. За вказаний період пеня складає 10032,30 грн., три проценти річних 885,20 грн. та інфляційні складають 0 грн., оскільки індекс інфляції за заданий період складає 1.000.

Рахунок за квітень 2018 мав бути сплачений відповідачем до 15.05.2018. Отже, період заборгованості складає з 16.05.2018 по 25.05.2018. За вказаний період пеня складає 601,98 грн., три проценти річних 53,12 грн. та інфляційні не нараховуються, оскільки термін прострочення зобов’язань становить 9 днів, а індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат. Отже при стягненні інфляційних за прострочення виконання боржником грошового зобов’язання, якщо термін прострочення становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується.

Таким чином колегією суддів при здійсненні розрахунку пені, трьох процентів річних та інфляційних встановлено, що надані позивачем розрахунки штрафних санкцій містять арифметичні помилки. При цьому, судова колегія відзначає, що за деякими з розрахунків суду сума штрафних санкцій перевищує заявлені позивачем до стягнення, проте, виходячи із засад господарського судочинства, зокрема, диспозитивності господарського процесу (ст. 14 ГПК України), дані вимоги задовольняються у розмірі заявленому позивачем.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача та користь позивача пені у розмірі 105799,54 грн., трьох процентів річних у розмірі 9873,03 грн. та інфляційних у розмірі 23632,01 грн.

При цьому колегія суддів відхиляє заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 198182,27 грн. суми штрафних санкцій за несвоєчасну сплату відповідачем суми орендної плати з січня 2017 по жовтень 2017, з наступних підстав.

За приписами ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 80 ГПК України визначено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, виходячи із наведених законодавчих приписів на позивача покладено обов’язок надання доказів разом із поданням позовної заяви.

Разом з цим, звертаючись із позовом позивачем не було надано суду першої інстанції доказів наявності у відповідача заборгованості з орендної плати у період з січня по жовтень 2017 року, зокрема не надано доказів на підтвердження розміру заборгованості, її періоду, чи було відповідачем частково або повністю погашено означену заборгованість, що, в свою чергу, унеможливило здійснення перевірки обґрунтованість розрахунку штрафних санкцій за вказаний період.

Судова колегія також зауважує, що ані у прохальній частині заяви про збільшення позовних вимог, ані в апеляційній скарзі ДП “Миколаївський морський торговельний порт” не просить стягнути з відповідача на свою користь 198182,27 грн., яка складає суму штрафних санкцій за несвоєчасну сплату відповідачем суми орендної плати з січня 2017 по жовтень 2017.

До того ж, колегія суддів відзначає, що скаржником до апеляційної скарги було додано копії актів наданих послуг, платіжних доручень та рахунків за вищевказаний період, які не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте, звертаючись з апеляційною скаргою ДП “Миколаївський морський торговельний порт” взагалі не заявлялось клопотання про залучення вищевказаних доказів до матеріалів справи із належним обґрунтуванням неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від апелянта.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що для надання доказів, що підтверджують наявність заборгованості за вищевказаний період, представником позивача в судовому засіданні від 31.07.2018 було надано письмове клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні, у задоволенні якого судом першої інстанції було відмовлено, оскільки по-перше з урахуванням приписів ст. 80 ГПК України такі докази повинні були бути надані позивачем разом із позовом, по-друге у судовому засіданні від 09.07.2018 Господарський суд Миколаївської області закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 31.07.2018, у той час як клопотання про оголошення перерви для надання додаткових доказів було заявлено позивачем 31.07.2018, тобто в день прийняття оскаржуваного рішення.

Не є обґрунтованими й доводи апелянта з приводу того, що під час відкриття провадження по справі та під час підготовчого засідання судом не було витребувано від позивача додаткових доказів, крім тих, які були подані разом з позовною заявою, оскільки саме на позивача покладено обов’язок надання доказів разом із поданням позовної заяви.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Статтею 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного апеляційна скарга ДП “Миколаївський морський торговельний порт” підлягає задоволенню частково, рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2018 у справі №915/292/18 скасуванню частково, з частковим задоволенням позову.

Розподіл судових витрат у даній справі здійснено відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства “Миколаївський морський торговельний порт” задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Миколаївської області від 31.07.2018 р. у справі №915/292/18 скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТРАССПЕЦАВТО” 435467,71 грн., в іншій частині рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину у наступні редакції:

«Провадження у справі у частині позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати листопад 2017 за договором оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 20.12.2012 №14-А у сумі 257468,77 грн. – закрити.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТРАССПЕЦАВТО” (54020, м. Миколаїв, Громадянський узвіз, 1/1, ) на користь Державного підприємства “Миколаївський морський торговельний порт” (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/14, ) 1 124 180 (один мільйон сто двадцять чотири тисячі сто вісімдесят) грн. 81 коп. заборгованості з орендної плати за період з грудня 2017 по квітень 2018 (включно) за договором оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 20.12.2012 №14-А, 112 418 (сто дванадцять тисяч чотириста вісімнадцять) грн. 08 коп. штрафу, 105 799 (сто п’ять тисяч сімсот дев’яносто дев’ять) грн. 54 коп. пені, 9873 (дев’ять тисяч вісімсот сімдесят три) грн. 03 коп. три проценти річних та 23 632 (двадцять три тисячі шістсот тридцять дві) грн. 01 коп. інфляційних.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТРАССПЕЦАВТО” (54020, м. Миколаїв, Громадянський узвіз, 1/1, ) на користь Державного підприємства “Миколаївський морський торговельний порт” (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/14, ) грн. 89 коп. судового збору за подання позову».

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТРАССПЕЦАВТО” (54020, м. Миколаїв, Громадянський узвіз, 1/1, ) на користь Державного підприємства “Миколаївський морський торговельний порт” (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/14, ) 30 947 (тридцять тисяч дев’ятсот сорок сім) грн. 84 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Доручити господарському суду Миколаївської області видати відповідний наказ із зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено та підписано 17.12.2018.

Головуючий суддя                                                            Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                 Мишкіна М.А.

Суддя                                                                                 Філінюк І.Г.