ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 909/1193/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Мамалуй О.О., Ткач І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Національного природного парку "Гуцульщина",

на рішення Господарського суду Івано - Франківської області

(суддя - Ткаченко І.В.)

від 16.04.2018,

та постанову Львівського апеляційного господарського суду

(головуючий - Галушко Н.А., судді - Данко Л.С., Орищин Г.В.)

від 11.06.2018,

за позовом Державної екологічної інспекції в Івано - Франківській області,

до Національного природного парку "Гуцульщина",

про відшкодування шкоди в розмірі 23 174, 00 грн,

В С Т А Н О В И В:

Державна екологічна інспекція в Івано-Франківській області звернулася із позовом до Господарського суду Івано-Франківської області про стягнення з Національного природного парку "Гуцульщина" (надалі - НПП "Гуцульщина") 23 174,00 грн шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу шляхом незаконної рубки 5 дерев. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, здійснивши позапланову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства на території НПП "Гуцульщина", виявив факт незаконної рубки дерев. Шкода була завдана внаслідок протиправної бездіяльності відповідача та полягала у незабезпеченні ним охорони і захисту лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 16.04.2018 у справі №909/1193/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.06.2018, позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, НПП "Гуцульщина" подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки доводам представника відповідача про те, що акт позапланової перевірки не є належним та допустимим доказом, не доводить наявності складу правопорушення в діях відповідача та вини парку у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу.

В аспекті зазначеного відповідач наголошує на тому, що згаданий акт позапланової перевірки здобуто у кримінальному провадженні, в якому не прийнято рішення по суті. Відтак цей акт не є належним та допустимим доказом у господарській справі. Суди дали неправильну оцінку доводам стосовно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23.01.2018 у справі №2а/1270/8688/2012, згідно з якою матеріали позапланової перевірки на виконання постанови слідчого можуть бути підставою для прийняття податкового-повідмолення рішення лише після винесення судом обвинувального вироку, що набрав законної сили, або винесення рішення про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами. На думку скаржника, правові ситуації у справі, що розглядається, та в згаданій адміністративній справі є аналогічними, у зв'язку з чим судам попередніх інстанцій необхідно було застосувати висновки, здійснені у справі №2а/1270/8688/2012, за аналогією права.

Висновки суду першої та апеляційної інстанції, що відповідач є постійним лісокористувачем є помилковими, оскільки право на постійне користування земельною ділянкою підтверджується державним актом на право постійного користування, а такий у відповідача відсутній.

У відзиві на касаційну скаргу Державна екологічна інспекція в Івано - Франківській області просить залишити рішення та постанову судів попередніх інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи і перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 - 09 серпня 2017 на підставі листа Управління захисту економіки в Івано-Франківській області ДЗЕ НП України від 31 липня 2017 № 7061/39-108/03-2017, листа Коломийської місцевої прокуратури від 27.07.2017 № 02/69/241-162017, відповідно до наказу Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області від 07.08.2017 № 272, Державна екологічна інспекція в Івано-Франківській області провела позапланову перевірку НПП "Гуцульщина".

В ході цієї перевірки були встановлені факти незаконної рубки дерев на території Косівського ПНДВ НПП "Гуцульщина", внаслідок чого навколишньому природному середовищу була завдана шкода на загальну суму 23 174 грн, зокрема: - у кварталі 14, виділ № 10 - незаконна рубка одного вітрувального дерева породи ялиця діаметром пня 10 см; розмір шкоди - 2 211 грн; - у кварталі № 14, виділ № 19 - незаконна рубка одного вітрувального дерева породи ялиця діаметром пня 60 см та одного сироростучого дерева породи ялина діаметром пня 65 см; розмір шкоди - 3 993 грн та 8 946 грн відповідно; - у кварталі 11, виділ № 29 - незаконна рубка 2 сироростучих дерев породи дуба діаметром пня 39 та 36 см; розмір шкоди - 4 422 грн та 3 602 грн відповідно.

На підставі такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства у межах територій та об'єктів природно - заповідного фонду України, затверджених постановою КМУ від 24.07.2013 № 541 "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд", Державною екологічною інспекцією у Івано-Франківській області здійснено розрахунок розміру шкоди, завданої внаслідок незаконної рубки дерев.

За результатами такої перевірки був складений акт перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства про додержання режиму територій та об'єктів природно-заповідного фонду від 09.08.2017 № 216, який відповідач підписав без жодних зауважень.

22.08.2017 позивач надіслав відповідачу претензію про сплату шкоди у сумі 23 174,00 грн.

04.09.2017 відповідач звернувся до Косівського відділу поліції із заявою, у якій повідомив про факт незаконної рубки дерев.

За результатами такого звернення було відкрито кримінальне провадження, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

07.09.2017 НПП "Гуцульщина" надіслав Державній екологічній інспекції в Івано-Франківській області відповідь на претензію від 22.08.2017, у якій висловив свою незгоду із викладеними у претензії вимогами та відмовився відшкодовувати шкоду.

Оскільки відповідач у добровільному порядку шкоду не сплатив, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до Положення про НПП "Гуцульщина" (в редакції наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 15.05.2017 №193) НПП "Гуцульщина", що створений відповідно до Указу Президента України від 14.05.2002 №456, є об'єктом природоохоронного фонду загальнодержавного значення та розташований на території Косівського району Івано-Франківської області. Загальна площа парку становить 32 271 гектари, у тому числі 7 606 гектари, що мають бути надані парку в постійне користування, та 24 665 гектарів, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами здійсненої оцінки наявних у матеріалах справи доказів суди встановили, що відповідач є лісокористувачем на спірних кварталах та виділах, у яких було здійснено незаконну вирубку. При цьому суди відхилили доводи відповідача про відсутність у нього державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, посилаючись на п.5 розділу VIII Прикінцевих положень Лісового кодексу України, в якому визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Відтак, суди дійшли висновку, що, допустивши незаконну рубку лісу, відповідач порушив вимоги пункту 1 ч. 2 ст. 19 Лісового кодексу України, оскільки не виконав свого обов'язку зі здійснення охорони лісів від незаконних рубок. На виконання положень ст.ст. 74 ГПК України та ч.2 ст.1166 Цивільного кодексу України парк не надав жодних доказів відсутності його вини та вчинення ним дій, спрямованих на збереження та охорону лісів, з метою недопущення самовільної рубки лісу. Причинний зв'язок між вчиненим порушенням та заподіяною шкодою полягає у тому, що внаслідок бездіяльності відповідача було заподіяно шкоду лісовим ресурсам.

Отже, суди попередніх інстанцій правильно зазначили про обґрунтованість позовних вимог Державної екологічної інспекції та наявність правових підстав для стягнення з відповідача шкоди відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України.

Статтею 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлено, що шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації, як правило, в повному обсязі без застосування норм зниження розміру стягнення та незалежно від збору за забруднення навколишнього природного середовища та погіршення якості природних ресурсів. Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду визначені у статті 1166 Цивільного кодексу України, з аналізу якої випливає, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 Цивільного кодексу України).

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі елементи: 1. Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії. 2. Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). 3. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. 4. Вина особи, що завдала шкоду.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Частиною другою статті 19 Лісового кодексу України визначено, що обов'язок забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, вжиття інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку, а також дотримання правил і норм використання лісових ресурсів покладено на постійних лісокористувачів.

Положеннями статті 63 Лісового кодексу України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 64 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов'язані здійснювати охорону лісів від незаконних рубок та інших пошкоджень.

Відповідно до статті 86 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.

За змістом пункту 5 частини другої статті 105 Лісового кодексу України відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Згідно зі статтею 107 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів.

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, неважливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.

Таким чином, обов'язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов'язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що відповідач як лісокористувач не забезпечив охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив самовільну вирубку лісу, чим заподіяно матеріальну шкоду лісовому фонду України, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів, що нарахований розмір шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу шляхом незаконної рубки дерев підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові об'єднаної палати Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 909/976/17.

Колегія суддів відхиляє доводи заявника касаційної скарги про те, що акт позапланової перевірки є неналежним доказом у справі та не доводить наявності встановленого судами в діях відповідача складу правопорушення, оскільки, по-перше, відповідач не заперечує встановлений факт виявлення незаконної вирубки на підконтрольних йому лісових ділянках, по-друге, такі доводи не спростовують факту порушення ним вимог щодо ведення лісового господарства стосовно забезпечення охорони лісових насаджень від незаконної вирубки.

Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 23.01.2018 в адміністративній справі №2а/1270/8688/2012 є непереконливим, оскільки, правова позиція, викладена у вказаній постанові, стосується відносин у сфері справляння податків та зборів. Тобто обставини, які формували зміст правовідносин і вплинули на застосування норм права в адміністративній справі та у справі, яка розглядається, не є подібними. Відтак висновки щодо застосування норм Податкового кодексу України не можуть бути застосовані до інших видів здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності. Недоречним є й посилання скаржника на аналогію права, підстави для застосування якої у цій справі відсутні.

Суд касаційної інстанції також відхиляє доводи скаржника, що відповідач не є постійним лісокористувачем, оскільки судами попередніх інстанцій правильно застосовано приписи п.5 розділу VIII Прикінцевих положень Лісового кодексу України, а також встановлені судами обставини надання відповідачу у постійне користування лісового фонду відповідно до Указу Президента України №456 від 14.05.2002 згідно з актом приймання-передачі цінностей лісового фонду та документації від 23.08.2002.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції не встановив порушення чи неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, які б призвели до прийняття ними неправильного судового рішення у справі.

За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції прийняті з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не має.

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу Національного природного парку "Гуцульщина" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Івано - Франківської області від 16.04.2018 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 11.06.2018 у справі № 909/1193/17- без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О. Мамалуй

І. Ткач