ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.12.2018 Справа № 917/1224/18
м.Полтава
про стягнення 28 707,13грн.
Суддя Паламарчук В.В.
Секретар судового засідання Рожко О.П.
Представники сторін :
від позивача: не з'явився
від відповідача: ОСОБА_1
Обставини справи: Обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства "Лубнитеплоенерго" звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" в особі Полтавської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу теплової енергії від 04.03.2013 за № 220 у розмірі 28 707,31грн. з них: 14 118,84грн. - борг за теплову енергію, спожиту в період з січня 2017р. по квітень 2018р., 14 118,84грн.- пені, 469,45 грн. - інфляційних нарахувань.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу теплової енергії від 04.03.2013 за № 220.
Ухвалою господарського суду від 09.10.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено у підготовче засідання на 08.11.2018.
У судовому засіданні 08.11.2018 судом оголошено перерву у розгляді справи на 27.11.2018.
Ухвалою від 27.11.2018 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив її до розгляду по суті на 13.12.2018.
Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:
Між ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» (Теплопостачальна організація, позивач) та Центр ДЗК в особі Полтавської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» (Споживач, відповідач) укладено договір купівлі-продажу теплової енергії від 04.03.2013 №220 (далі - Договір), відповідно до якого Теплопостачальна організація зобов'язується надавати Споживачу теплову енергію, а Споживач зобов'язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим договором.
Відповідно до п. 9.1 Договору, даний договір набирає чинності з моменту його підписання, поширює свою дію на відносини, що склалися між сторонами з 01.02.2013 і діє в частині поставки теплової енергії до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення. Даний договір вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії, одна із сторін письмово не повідомить іншу сторону, про припинення його дії (п.9.2.).
Додатком 1 до Договору визначено, що теплова енергія постачається Споживачу на опалення об'єкта за адресою: м. Лубни, вул. Монастирська, 19, об'ємом 183,4 м3, площею 40,7 м2, з плановим розподілом обсягів теплової енергії в Гкал по місяцях, з тепловим, навантаженням на опалення - 0.003608 Гкал/год.
Кількість спожитої теплової енергії визначається на межі, балансової належності мереж за показниками приладів комерційного обліку (абз.1 пункту 3.1. Договору). У разі відсутності приладів обліку, обсяги споживання визначаються розрахунковим способом, відповідно до теплового навантаження визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості діб роботи тепловикористовуючого обладнання у місяці в якому постачалася теплова енергія (абз.2 пункту 3.1. Договору).
Згідно пункту 4.1. Договору, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на підставі показань приладів обліку або розрахункових навантажень, згідно з тарифами, затвердженими уповноваженими органами. На момент укладення Договору діє тариф затверджений постановою НКРКП від 30.09.2011 № 84 - 1016,99 грн. (з ПДВ). В період дії Договору можлива зміна тарифів на теплову енергію. Строки їх введення та розміри затверджуються уповноваженими органами та не підлягають узгодженню між сторонами Договору (п. 4.2.).
Статтею 20 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що тарифи на теплову енергію є регульованими. У пункті 3 ст. 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» зазначено, що зміна рівня державних регульованих цін здійснюється в порядку і строки, що визначаються органами, які відповідно до цього Закону здійснюють державне регулювання цін.
У відповідності до п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» та згідно з абз. 7 ст. 16 Закону України «Про теплопостачання» - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг встановлює тарифи на теплову енергію суб'єктам природних монополій та суб'єктам господарювання на суміжних ринках у сфері теплопостачання.
З 30.12.2016 тариф на теплову енергію для потреб інших споживачів встановлені постановою НКРЕКП № 2126 від 02.02.2016 року в розмірі 1728,18грн/Гкал. (з ПДВ) за 1 Гкал.
З 24.02.2017 тариф на теплову енергію для потреб інших споживачів встановлені постановою НКРЕКП № 151 від 01.02.2017 року в розмірі 1888,27грн/Гкал. (з ПДВ) за 1 Гкал.
Порядок розрахунків за поставлену теплову енергію визначається умовами додатку 3 до Договору (пункт 4.5. Договору), Додатком 3 до договору узгоджено порядок розрахунків за теплову енергію, згідно з якими:
- споживач самостійно розраховує та, до першого числа розрахункового періоду, сплачує Теплопостачальній організації повну вартість заявленого у Додатку 1 до Договору обсягу споживання теплової енергії за розрахунковий період (пункт 5);
- якщо обсяг спожитої теплової енергії, визначеної з урахуванням фактичної середньомісячної температури зовнішнього повітря у розрахунковому періоді, перевищує сплачений заявлений обсяг, вартість такого перевищення сплачується Споживачем не пізніше 10 -го числа періоду, наступного за розрахунковим, відповідно до рахунку, наданого Теплопостачальною організацією (п/пункт 5.2.).
При винесенні рішення суд виходить з наступного:
Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно до приписів статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Згідно із ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з частиною 1 статті 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, отримувачеві) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.
Відповідно до статей 526-527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Доказів в спростування вищевикладеного відповідач суду не надав.
Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.
На підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу до стягнення 469,45грн. інфляційних за період грудень 2017 - серпень 2018. Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків, суд прийшов до висновку про задоволення вимог в частині стягнення 469,45рн. інфляційних збитків (розрахунок здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга: Закон 4 9.1.3").
Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).
Пунктом 6.1.1 договору передбачено, що у разі порушення Споживачем строків оплати теплової енергії, Споживач зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та три відсотки річних від простроченої суми, а також сплатити пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу, згідно Закону України №686 від 20.05.1999 "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій".
Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені, суд прийшов до висновку, що заявлений розмір пені є правомірним.
Відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Таким чином, суд має право, виходячи з конкретних обставин справи, зменшити розмір штрафних санкцій, але не звільняти повністю боржника від їх сплати.
Відповідно до ч.1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Судові витрати згідно ст.129 ГПК України покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 129, 232-233, 237-238 ГПК України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.
3. В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 21.12.2018р.

Суддя Паламарчук В.В.