ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/1242/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Катеринчук Л.Й. - головуючий, Білоус В.В., Пєсков В.Г.

учасники справи:

позивач - Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод"

відповідач - Державне агентство резерву України

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного агентства резерву України,

на постанову Київського апеляційного господарського суду

від 21.08.2018

у складі колегії суддів: Хрипун О.О. (головуючий), Тарасенко К.В., Яковлєв М.Л.

та на рішення Господарського суду міста Києва

від 04.06.2018

у складі судді Літвінової М.Є.

у справі № 910/1242/18

за позовом Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод"

до Державного агентства резерву України

про стягнення 128 931, 78 грн.

ПРОЦЕДУРА КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ

1. 07.09.2018 поштовим відправленням, направленим на адресу Київського апеляційного господарського суду, Державне агентство резерву України звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.08.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2018 у справі №910/1242/18 в порядку статей 286, 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

2. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №910/1242/18 було визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: головуючий суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Білоус В.В., суддя - Пєсков В.Г., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.09.2018.

3. Ухвалою від 08.10.2018 Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Державного агентства резерву України та ухвалив здійснити перегляд постанови Київського апеляційного господарського суду від 21.08.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2018 у справі №910/1242/18 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

4. Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" (далі - позивач) подало відзив на касаційну скаргу Державного агентства резерву України (далі - відповідач).

ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Короткий зміст позовних вимог

5. Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення 111 178, 98 грн., що складається із 3% річних на суму 22 720, 50 грн. та інфляційних втрат на суму 88 458, 48 грн., нарахованих за період з 03.04.2017 по 23.01.2018.

5.1. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що ним понесені витрати на зберігання матеріальних цінностей державного резерву за 2015 рік на суму 436 882, 12 грн., за 2016 рік на суму 500 178,14 грн.; позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за 2014 рік на суму 236 447, 45 грн., за 2015 рік на суму 436 882, 12 грн., за 2016 рік на суму 500 178, 14 грн., всього на суму 1 173 507, 71 грн. Відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2017 у справі №910/9706/17 позовні вимоги Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" задоволено, стягнено з Державного агентства резерву України на користь позивача 1 173 507, 71 грн. Станом на час подання позову рішення суду відповідачем не виконано, у зв'язку з чим позивачем нараховано відповідачу суму річних та інфляційні втрати на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст рішення першої інстанції

6. Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.06.2018 позовні вимоги задоволено, стягнено з відповідача на користь позивача 26 417, 40 грн. - 3% річних, 102 514, 38 грн. інфляційних втрат та 1 933, 98 грн. витрат зі сплати судового збору.

6.1. Суд першої інстанції, встановивши, що позивач відповідно до Закону України "Про державний матеріальний резерв" є відповідальним зберігачем матеріальних цінностей державного резерву України, а за результатами розгляду справи №910/9706/17 Господарським судом міста Києва 30.11.2017 прийнято рішення, яким задоволено його позовні вимоги до відповідача про стягнення 1 173 507, 71 грн. боргу за зберігання матеріальних цінностей, а також встановивши факт невиконання зазначеного рішення суду та нездійснення оплати, перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, визнав їх обґрунтованими і погодився з правильністю нарахування позивачем в порядку статті 625 ЦК України 26 417, 40 грн. - 3% річних та інфляційних втрат на суму 102 514, 38 грн. на суму боргу (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) за період з 03.04.2017 по 12.03.2018.

При цьому, місцевий суд керувався положеннями статей 1, 2, 4, 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв", Указу Президента України від 09.12.2010 №1085/2010 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади", пунктами 4, 5 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1129 від 08.10.1997, статтею 11 ЦК України, статтею 174 ГК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

7. Постановою від 21.08.2018 Київський апеляційний господарський суд апеляційну скаргу Державного агентства резерву України залишив без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2018 у справі №910/1242/18 залишив без змін.

7.1. Апеляційний суд, погодившись з правильністю встановлених обставин місцевим судом, з посиланням на положення статей 11, 208, 625, 937, 947 ЦК України, статей 7, 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв", Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 №532, статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мотивував своє рішення тим, що доказів оплати грошової суми за зберігання цінностей матеріального резерву відповідно до судового рішення від 30.11.2017 у справі №910/9706/17 відповідачем суду не надано, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про сплату інфляційних втрат і 3% річних (вимога від 15.12.2017 №01-11/4606, вимога від 24.01.2018 №01-11/210).

Отже, місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та стягнення спірних сум 3% річних, інфляційних втрат та витрат зі сплати судового збору.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ В КАСАЦІЙНОМУ СУДІ

Доводи скаржника (відповідач у справі)

8. Скаржник доводив, що посилання на статтю 625 ЦК України з вимогами відшкодувати заборгованість з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат не є правильними, оскільки зазначеною статтею передбачено відшкодування процентів із застереженням щодо інших розмірів процентів, які передбачені законом або договором. При цьому, між позивачем та відповідачем взагалі відсутній договір, а законом не встановлено підстав та розміру нарахування неустойки.

8.1. Скаржник зазначив, що суд, в порушення статті 86 ГПК України, не надав належної оцінки та не врахував тієї обставини, що матеріали справи №910/9706/17, на які посилається суд в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, перебувають в провадженні Верховного Суду, спір про стягнення коштів за зберігання остаточно не вирішено.

8.2. Скаржник аргументував, що між Державним агентством резерву України та ДП "Житомирський бронетанковий завод" не були погоджені кошториси витрат та звіти про фактичні витрати на утримання майна мобілізаційного резерву, тому, як наслідок, не було прострочено виконання грошового зобов'язання. При цьому, строк зобов'язання щодо сплати витрат на матеріальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, на думку скаржника, настав 11.12.2017, тобто з моменту набрання рішенням місцевого суду від 30.11.2017 у справі №910/9706/17 законної сили.

Доводи інших учасників справи

9. У відзиві ДП "Житомирський бронетанковий завод" на касаційну скаргу зазначено, що враховуючи факт набрання законної сили рішенням місцевого суду від 30.11.2017 у справі №910/9706/17, де встановлено судом розмір грошових сум, що підлягають відшкодуванню/стягненню на користь позивача, незгода відповідача з розміром встановлених сум не може бути підставою для задоволення касаційної скарги. Крім того, передбачені наслідки порушення боржником грошового зобов'язання не є неустойкою, а Законом України "Про державний матеріальний резерв" передбачена відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, що визначена в статті 625 ЦК України.

НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ

10. Цивільний кодекс України

Частина 5 статті 11 - у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Частина 1 статті 625 - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частина 2 статті 625 - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

11. Закон України "Про державний матеріальний резерв"

Частина 3 статті 7 - фінансування витрат підприємств, установ і організацій, пов'язаних з обслуговуванням і зберіганням, списання збитків від уцінки і природних втрат матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, зокрема коштів, одержаних від позичання матеріальних цінностей державного резерву, а також коштів, одержаних від реалізації розброньованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Частина 1 статті 11 - запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об'єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частина 2 статті 11 - частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах. Для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи і організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності), а також для суб'єктів господарської діяльності всіх форм власності, визнаних відповідно до законодавства України монополістами, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов'язковим, якщо це не завдає їм збитків.

Частина 5 статті 11 - відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частина 1 статті 12 - державний резерв матеріальних цінностей є недоторканним і може використовуватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Частина 1 статті 14 - у разі необґрунтованої відмови від відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву керівники відповідних суб'єктів господарської діяльності несуть відповідальність, передбачену законодавством.

12. Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 №532

Пункт 1 - цей Порядок запроваджує механізм відшкодування підприємствам, установам та організаціям (далі - відповідальні зберігачі) витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, у тому числі мобілізаційного, і визначення суми цих витрат.

Пункт 2 - сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

Частина 1 пункту 5 - держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тонни зернових культур в зерносховищі.

Пункт 6 - сума витрат (Вз), що підлягають відшкодуванню, залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології зберігання визначається Держрезервом за найкращою ціновою пропозицією згідно з додатками 2 і 3 або за формулою:

Bз = Kз х Sз + Dв, де Kз - середній розмір суми витрат на зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища, 1 тонну зернових культур; Sз - площа складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), об'єм холодильної камери (резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища), тонн зернових культур; Dв - додаткові витрати.

Пункт 7 - відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

13. Господарський процесуальний кодекс України

Частина 1 статті 74 - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частина 4 статті 74 - суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Частина 1 статті 76 - належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частина 2 статті 76 - предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частина 1 статті 77 - обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 86 - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

14. З урахуванням повноважень касаційного суду відповідно до статті 300 ГПК України, Верховний Суд вважає прийнятною касаційну скаргу щодо доводів відповідача про неправильне застосування судами положень статті 129 Конституції України, частини 2 статті 22, статей 551, 625 ЦК України, статей 7, 76-79, 86 ГПК України, статей 11, 12, 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" та здійснює касаційний перегляд в межах доводів касаційної скарги.

А.2. Щодо застосування норм матеріального та процесуального права

15. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), і у зазначеній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт, зобов'язання в силу закону). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Верховний Суд у даній справі враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у Постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, відповідно до яких приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, а грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

16. Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, що встановлено та підтверджено рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2017 у справі №910/9706/17, яким задоволено позовні вимоги ДП "Житомирський бронетанковий завод" до Державного агентства резерву України про стягнення 1 173 507, 71 грн. боргу за зберігання матеріальних цінностей за період 2014-2016 років.

Верховний Суд звертає увагу на те, що Постановою Верховного Суду у справі №910/9706/17 від 08.08.2018 зазначене рішення місцевого суду та постанова апеляційного суду залишені без змін, отже, доводи скаржника згідно з пунктом 8.1. описової частини цієї постанови Верховного Суду про те, що спір про стягнення основної суми заборгованості за зберігання цінностей матеріального резерву не вирішено остаточно, є необґрунтованими.

Під час розгляду справи №910/9706/17 між тими ж сторонами судами встановлено, що здійснюючи відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, позивач за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 поніс фактичні видатки, що складаються з оплати праці складських працівників, нарахувань на зарплату; вартості електроенергії, послуг охорони матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву, амортизаційних відрахувань від вартості складських приміщень, придбання малоцінного інвентарю для обслуговування державного (мобілізаційного) резерву, поточного ремонту відокремлених складів мобілізаційного резерву та підтверджуються відповідними кошторисами фактичних витрат на загальну суму 1 173 507, 71 грн., що підтверджується кошторисами фактичних витрат зі зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на ДП "Житомирський бронетанковий завод" за 2014 рік на суму 236 447, 45 грн.; за 2015 рік на суму 436 882, 12 грн.; за 2016 рік на суму 500 178, 14 грн., які й було стягнено судами на користь позивача. Зазначені фактичні обставини, встановлені у справі №910/9706/17, мають преюдиційне значення у даній справі №910/1242/18 відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України та не доказуються повторно, отже, доводи позивача про відсутність правових підстав для стягнення основної заборгованості за зберігання матеріальних цінностей за відсутності укладеного договору, Верховний Суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовані судовими рішеннями у справі №910/9706/17.

17. Відповідно до встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин у даній справі №910/1242/18, позивач листами №1566 від 16.06.2015, №01-11/692 від 20.02.2017 направляв відповідачу кошториси фактичних витрат із зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву, отже, суди дійшли правильного висновку про доведення факту звернення позивача до відповідача з грошовими вимогами, які не були задоволені у визначеному законодавством порядку. Суди встановили, що у відповідь на зазначені листи відповідач повідомив про відсутність укладеного в письмовій формі договору на відповідальне зберігання. При цьому, відповідач належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості підписання такого договору та подальшого узгодження суми витрат відповідно до направлених кошторисів не надав.

З огляду на встановлене судами, Верховний Суд погоджується з правильністю висновків судів про можливість стягнення інфляційних втрат та 3% річних у даній справі за період з 03.04.2017 по 12.03.2018 на зазначені суми відповідно до статті 625 ЦК України.

Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи скаржника щодо відсутності правових підстав для стягнення спірних сум інфляційних втрат та 3% річних до моменту набрання рішенням суду від 30.11.2017 у справі №910/9706/17 законної сили, оскільки таке рішення лише підтверджує наявність заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання відповідачем положень Закону України "Про державний матеріальний резерв", а грошові вимоги про її стягнення, як встановили суди, заявлялися позивачем листами №1566 від 16.06.2015 та №01-11/692 від 20.02.2017.

18. Колегія суддів касаційного суду зазначає про те, що прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є неустойкою в розумінні статті 551 ЦК України, на яку посилається в касаційній скарзі відповідач, а є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника відповідно до статті 625 ЦК України.

Отже, у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини 2 статті 625 ЦК України.

19. Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію та несе негативні наслідки відсутності такого правового регулювання.

З огляду на таке, доводи скаржника щодо нанесення прийнятими судами попередніх інстанцій рішеннями значних збитків державному бюджету в особі Державного агентства резерву України є безпідставними, оскільки частиною 3 статті 7 Закону України "Про державний матеріальний резерв" прямо передбачено, що фінансування витрат підприємств, установ і організацій, пов'язаних з обслуговуванням і зберіганням, списання збитків від уцінки і природних втрат матеріальних цінностей державного резерву здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, а нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань передбачено статтею 625 ЦК України.

20. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В рішеннях ЄСПЛ від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (пункти 48 та 40 цих рішень, відповідно).

Отже, суди попередніх інстанцій, встановивши факт невиконання рішення суду від 30.11.2017 у справі №910/9706/17 та нездійснення оплати витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, встановивши звернення позивача до відповідача про оплату спірних грошових сум основного боргу, перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, правильно застосували положення статті 625 ЦК України щодо стягнення 26 417, 40 грн. - 3% річних та інфляційних втрат на суму 102 514, 38 грн. за період 03.04.2017-12.03.2018.

А.3. Мотиви прийняття (відхилення) доводів касаційної скарги

21. Доводи скаржника, зазначені в пунктах 8-8.2. описової частини даної постанови, Суд вважає необґрунтованими з підстав, зазначених у пунктах 15-20 мотивувальної частини цієї постанови.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

22. З огляду на зазначене та відсутність порушень норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення судами, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги відповідача та залишення без змін постанови апеляційного суду від 21.08.2018 та рішення суду першої інстанції від 04.06.2018 у справі №910/1242/18.

В. Судові витрати

23. У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання і розгляд залишаються за скаржником.

На підставі викладеного та керуючись статтями 301, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного агентства резерву України залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.08.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2018 у справі №910/1242/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді В.В. Білоус

В.Г. Пєсков