РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.12.2018Справа № 910/12185/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний

центр»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про стягнення 42 070, 63 грн.

Представники сторін:

від позивача: Пуляєва Ю.Д. за довіреністю;

від відповідача: Гуменюк Т.М. за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - відповідач) про стягнення 42 070, 63 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що під час ліквідації аварії на теплових мережах, розташованих на прибудинковій території житлового будинку № 1 по вулиці Йорданська у місті Києві, який перебуває на балансі позивача, працівниками відповідача було пошкоджено асфальтобетонне покриття, у зв'язку з чим позивач був вимушений укласти договір підряду з підрядною організацією на суму 42 070, 63 грн. За таких обставин, позивач направив відповідачу з вимогу про відшкодування суми відновної вартості виконаних робіт на підставі статті 19 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», проте вказані вимоги відповідачем задоволені не були. У зв'язку з цим позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.09.2018 відкрито провадження у справі № 910/12185/18, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.10.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.10.2018 підготовче засідання відкладено на 12.11.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/12185/18 до судового розгляду по суті на 03.12.2018 року.

У судовому засіданні 03.12.2018 року оголошено перерву до 12.12.2018 року.

12.12.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у судовому засіданні оголошено перерву до 19.12.2018 року.

17.12.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки умови для покладення на відповідача відповідальності за завдані позивачу збитки відсутні та не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами; протиправну поведінку відповідача недоведено, як і не надано жодних доказів на підтвердження наявності причинного зв'язку між діями відповідача та завданими збитками.

У судовому засіданні 19.12.2018 року оголошено перерву до 21.12.2018 року.

Представник позивача у судовому засіданні 21.12.2018 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.12.2018 року проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 21.12.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до рішення Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» (протокол № 29 від 15.08.2012) житловий будинок за адресою: м. Київ, вул. Йорданська (Лайоша Гавро), 1 передано експлуатуючий організації ТОВ «Перший український експертний центр» (позивач), яке прийняло означений житловий будинок у подальшу експлуатацію та обслуговування згідно з Актом приймання-передачі від 01.10.2012 року.

Як стверджує позивач, за вищевказаною адресою працівниками РТМ «Поділ» СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго» з серпня 2017 року проводились роботи з ремонту тепломережі відповідно до контрольної картки № , виданої Департаментом міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Позивачем було складено дефектний акт, де встановлено необхідність проведення поточного ремонту: відновлення встановлення бортових каменів - 4 м; встановлення бетонних поребрик - 12 м; відновлення підстильного шару основи - 15 м.кв.; відновлення покриття ФЕМ - 15 м.кв., вирівнювання поверхні цементичним розчином - 1,5 м.куб.; виконання одношарової основи із щебеню товщиною 15 см - 20 м.кв.; відновлення асфальтного покриття трьохшарового - 20 м.кв.

При цьому, позивач вказує, що через численні скарги мешканців будинку він був вимушений укласти Договір підряду № 10/18 від 07.08.2018, згідно з яким він доручив підряднику ТОВ «Жилпромбуд-Плюс» відповідно до державних будівельних норм України виконати повний комплекс загально-будівельних робіт по благоустрою майданчика за адресою: вул. Йорданська,1 в м. Києві.

За означеним Договором позивачем було сплачено за виконані роботи 42 070, 63 грн., що підтверджується банківськими виписками, копії яких наявні в матеріалах справи.

15.08.2018 року позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій просив компенсувати йому понесені витрати на виконання робіт з відновлення благоустрою місць розкриття в сумі 42 070, 63 грн.

Листом від 29.08.2018 відповідач вищевказану претензію позивача залишив без розгляду, оскільки ним не надано усіх необхідних документів для її розгляду, зокрема тих, що підтверджують обов'язки позивача з утримання житлового будинку по вул. Йорданській, 1 у м. Києві та його прибудинкової території, факт та підстави проведення та оплати підрядних робіт за зазначеною адресою та їх розрахунок.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди.

Згідно з приписами статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, перш за все потрібно з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому, слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (стаття 623 Цивільного кодексу України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 Цивільного кодексу України).

Водночас необхідно враховувати, що можуть мати місце випадки, коли сторони перебувають у договірних відносинах, але заподіяння шкоди однією із сторін іншій стороні не пов'язане з виконанням зобов'язання, що випливає з цього договору. За таких обставин, незалежно від наявності договору, при вирішенні спору слід керуватися нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України щодо відшкодування позадоговірної шкоди.

Правильне розмежування підстав відповідальності необхідне ще й тому, що розмір відшкодування збитків, завданих кредиторові невиконанням або неналежним виконанням зобов'язань за договором, може бути обмеженим (стаття 225 Господарського кодексу України), а при відшкодуванні позадоговірної шкоди, остання підлягає стягненню у повному обсязі (стаття 1166 Цивільного кодексу України).

Зазначене розмежування підстав відповідальності потрібне також тому, що збитки, заподіяні невиконанням договірних зобов'язань, повинен відшкодувати контрагент за договором, а позадоговірну шкоду відшкодовує особа, яка її завдала.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач помилково посилається на приписи статей 224, 225 Господарського кодексу України, оскільки означені норми матеріального права підлягають застосуванню до договірних правовідносин, тоді як норми ст. 1166 Цивільного кодексу України - до позадоговірних (деліктних) відносин.

Таким чином, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати приписи ст. 1166 Цивільного кодексу України, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами у справі є не договірними, а деліктними.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідна наявність повного складу правопорушення: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки - шкоди (збитків); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки. У разі відсутності, хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Статтею 19 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що збитки, завдані об'єкту благоустрою в результаті порушення законодавства з питань благоустрою населених пунктів, підлягають відшкодуванню в установленому порядку.

Оцінка завданих збитків проводиться балансоутримувачем у разі:

1) протиправного пошкодження чи знищення елементів благоустрою;

2) пошкодження чи знищення елементів благоустрою при:

а) ліквідації аварій на інженерних мережах та інших елементах благоустрою;

б) здійсненні ремонту інженерних мереж;

в) видаленні аварійних сухостійних дерев та чагарників;

г) прокладанні нових інженерних мереж;

ґ) виконанні інших суспільно необхідних робіт.

У випадках пошкодження чи знищення елементів благоустрою, визначених пунктом 2 частини другої цієї статті, винна юридична чи фізична особа усуває пошкодження (відновлює елементи благоустрою) власними силами або за домовленістю з балансоутримувачем перераховує на його рахунок суму відновної вартості.

Розмір відшкодування збитків, завданих об'єкту благоустрою, визначається балансоутримувачем за методикою визначення відновної вартості об'єктів благоустрою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

У разі якщо пошкодження чи знищення елементів благоустрою здійснюється балансоутримувачем у ході усунення аварії на власних інженерних мережах чи власних об'єктах або якщо особу, яка пошкодила чи знищила елементи благоустрою, не виявлено, відновлювальні роботи проводяться за рахунок власника об'єкта благоустрою.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Проте, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження протиправної поведінки відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими збитками.

Наданий позивачем Дефектний акт не є належним та допустимим доказом на підтвердження протиправної поведінки відповідача, оскільки він складений в односторонньому порядку (без участі представників відповідача), і з його змісту неможливо встановити, що увесь перелік робіт необхідно було виконати саме внаслідок проведених працівниками відповідача робіт з ремонту тепломереж у серпні 2017 року.

Крім того, в означеному Акті відсутня як дата його складання, так і дата його затвердження заступником директора ТОВ «Перший український експертний центр».

Таким чином, доводи позивача в частині того, що ним понесено витрати по виконанню робіт з відновлення благоустрою місць розкриття внаслідок неправомірних дій відповідача фактично є припущеннями позивача та мають оціночний характер.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем недоведено наявності протиправної поведінки відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та завданими збитками, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 22.12.2018 року.

Суддя М.Є. Літвінова