ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року Справа № 918/1395/15

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Максютинська Д.В.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився

відповідача: Янкевич Л.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариство по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" на рішення господарського суду Рівненської області, від 17.10.18р. у справі № 918/1395/15

(повне судове рішення складено 18 жовтня 2018 року, суддею Н.Ф. Церковна)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз"

про стягнення в сумі 1 770 866,41 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" про стягнення 1 514 423, 49 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 256 442, 92 грн.

Справа розглядалась неодноразово. Зокрема, Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.04.2018 року рішення Господарського суду Рівненської області від 21.08.2017 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.10.2017 року у справі №918/1395/15 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.

Верховний суд вказав, що несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є відкладною умовою в розумінні ст.. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в силу ст.. 613 ЦК України, тобто наявність або відсутність актів не звільняє відповідача від обов’язку сплатити вартість фактично поставленого йому природного газу відповідно до п. 6.1 договору, що також не суперечить ч. 1 ст. 692 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року (т. 3, а.с. 179-184) позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 250 835, 85 грн 3% річних, 1 460 402, 42 грн. інфляційних втрат. В частині стягнення 5 607, 07 грн. 3% річних та 54 021, 07 грн. інфляційних втрат відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що покупець був обізнаний про момент набуття ним права власності на отриманий товар (перехід газу через пункти приймання-передачі), а також про обсяг спожитого природного газу у відповідному місяці за показниками лічильників та пов’язане з цим виникнення обов’язку щодо оплати вартості товару, а тому відповідач мав усі дані щодо фактичних щомісячних обсягів отриманого природного газу для проведення розрахунків з постачальником.

Здійснивши розрахунок річних та інфляційних, суд першої інстанції прийшов до висновку, що розрахунок позивача не відповідає вимогам ст.. 625 ЦК України, а тому задовольнив позовні вимоги частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій, просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року та прийняти нове, яким змінити оскаржуване рішення в частині стягнення 1460402,42 грн. інфляційних, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що підрахунок індексу інфляції здійснюється не за окремі інтервали часу, а в цілому, за весь період прострочення. Однак, при нарахуванні інфляційних втрат, позивачем було вибірково обрано період нарахування, а саме, лише ті місяці, в яких була інфляція, місяці в яких була дефляція, позивачем не обраховувалась. Індекс інфляції є помісячною величиною та не може бути застосований до періодів існування заборгованості, які є меншими за місяць.

В судове засідання від 19.01.18 р. представник позивача не з’явився. Однак, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника сторін, оскільки останні не скористались своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

31 січня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу природного газу № 13/397-ПР (т. 1, а.с. 10-14).

Відповідно до пункту 1.1 договору продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації промисловим споживачам та іншим суб'єктам господарювання, які є кінцевими споживачами газу.

За умовами пункту 3.3 наведеної угоди приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до умов пункту 3.4 зазначеного правочину не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що ціна за 1 000 куб. м газу становить 3 509 грн. 00 коп. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом, крім того податок на додану вартість за ставкою - 20%. До сплати ціна за 1 000 куб. м. газу - 3 509 грн.00 коп., крім того ПДВ - 20% - 701 грн. 80 коп., усього з ПДВ 4 210 грн. 80 коп.

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень пункту 6.2 договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання передачі (пункт 6.1 договору).

Згідно пункту 7.1 договору за невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Пунктом 11.1 договору визначено, що останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 1 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відтисками печаток суб'єктів господарювання.

Додатковими угодами від 10.07.2013 № 1, від 15.05.2014 № 4, від 05.09.2014 № 5, від 10.11.2014 № 6, від 08.12.2014 № 7, від 22.12.2014 № 8, від 05.02.2015 № 9, від 10.03.2015 № 10, від 03.04.2015 № 12, від 12.05.2015 № 13, від 03.06.2015 № 14, від 19.06.2015 № 15 сторони, серед іншого, змінили ціну газу, строк дії договору. Так, угодою № 9 сторони визначили, що у період з 01.01.2013 по 31.03.2015 ціна за 1 000 м3 газу становить 5 700 грн., у тому числі ПДВ 20 % - 1 140 грн., (усього з ПДВ - 6 840 грн.) (пункти 2.1, 5.2 додаткової угоди). При цьому, угодою № 11 продовжено дію договору до 31.12.2015, а в частині розрахунків - до повного їх проведення (пункт 2.1 додаткової угоди), а угодою № 15 визначили строк дії договору в частині реалізації газу до 30.06.2016 (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення (пункт 2.1 додаткової угоди).

Додатковими угодами від 31.12.2013 № 2, від 28.04.2014 № 3 сторони двічі змінювали умови договору, щодо процедури здійснення оплати вартості газу.

Так додатковою угодою № 2 "пункт 6.1 викладено у новій редакції: "оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу", а редакцією додаткової угоди № 3 змістом пункту 6.1 визначено, що "оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць".

Наведені додаткові угоди також підписані повноважними представниками сторін та скріплені відтисками печаток юридичних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору № 13-397-ПР позивач у період з січня 2013 року по квітень 2014 року передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 83 447 669 грн. 75 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами прийому-передачі природного газу від 31.01.2013р., 30.06.2013р., 31.07.2013р., 31.08.2013р., 28.02.2014р., 31.03.2014р. та 30.04.2014р. (т. 1, а.с. 32-38).

Відповідач повністю розрахувався за поставлений природний газ на суму 83 447 669 грн. 75 коп., однак, з порушенням строків розрахунку.

Несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов’язань в частині оплати природного газу, стало підставою для звернення в господарський суд з позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат на суму 1 514 423,49 грн. та 3 % річних на суму 256 442,92 грн. за період 2013-2014 років.

Аналізуючи встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 6.1 договору № 13-397-ПР (в редакції додаткових угод №№ 2, 3) сторони погодили строк остаточного розрахунку за фактично переданий газ - до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць. Застережень щодо настання обов'язку відповідача з оплати газу після повернення одного примірника оригінала акта покупцю, що може свідчити про неналежне виконання умов договору позивачем договір та зміни до нього не містить.

Умовами Договору передбачено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач був обізнаний про момент набуття ним права власності на отриманий природний газ (перехід газу через пункти приймання-передачі), а також про обсяг спожитого природного газу у відповідному місяці за показниками лічильників та пов'язане з цим виникнення обов'язку щодо оплати вартості товару (п. 3.4, 4.1 Договору).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач мав усі дані щодо фактичних щомісячних обсягів отриманого природного газу для проведення розрахунків з позивачем.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в силу ст. 613 цього Кодексу, тобто наявність або відсутність актів не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично поставленого йому природного газу відповідно до п. 6.1 договору.

Водночас, п. 6.1 договору № 13-397-ПР оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу".

Пунктом 7.1 договору №13-397-ПР передбачена відповідальність сторін за невиконання/неналежне виконання умов договору згідно з чинним законодавством України та договором.

А відтак, умовами договору сторони погодили оплату за газ після його фактичного отримання шляхом здійснення поточної оплати, а не передоплати, у визначені договором терміни, які порушились відповідачем.

Крім того, порушення договірних зобов'язань передбачає настання правових наслідків, визначених ст. 625 ЦК України, зокрема, сплату інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми.

Так, відповідно до приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Для нарахування інфляційних втрат необхідно, щоб прострочення виконання зобов'язання у місяці, в якому діє відповідний індекс інфляції, мало місце.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Таким чином, здійснивши розрахунок інфляційних, апеляційний суд погоджується з розрахунком суду (т. 3 а.с. 161), а відповідно і з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 1 460 402, 42 грн.. інфляційного збільшення. При цьому суд вважає обгрунтованою відмову в позові в частині стягнення 54021,07 грн.

Заперечення відповідача, викладені в апеляційній скарзі та судовому засіданні щодо неправильного розрахунку інфляційних втрат, оскільки не взято до уваги проплати, здійснені відповідачем, судом до уваги не беруться. При цьому судом досліджено контррозрахунок, наданий стороною відповідача (т. 3 а.с.108), згідно якого суми інфляційних втрат розраховано за період з квітня 2014 по вересень 2014. Разом з тим остаточна оплата отриманого газу за договором № 13-397-ПР відбулася лише 27.11.2014. А відтак, відповідачем не враховано заборгованість, яка існувала станом на жовтень-листопад 2014 року, на яку позивач правомірно здійснив нарахування інфляційних, а тому твердження відповідача про неправильність розрахунку спростовується матеріалами та обставинами справи.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що їх нарахування може проводитись лише з дати виникнення простроченої заборгованості до дня її фактичної сплати, при цьому день фактичної сплати до розрахунку 3 % річних не включається.

Здійснивши розрахунок 3% річних, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 250 835, 85 грн., в частині стягнення 5 607, 07 грн. 3% річних слід відмовити.

З огляду на п.п. 1.1, 1.2 постанови НКРЕ № 1000, апеляційний суд вважає необґрунтованими твердження відповідача про те, що останній позбавлений можливості впливати на процес розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд, у зв'язку з їх автоматичним перерахунком зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами, оскільки категорія вини боржника не досліджується судом у даному спорі. Предметом спору є стягнення інфляційних та річних, які за своєю правовою природою не є штрафними санкціями, а вважаються способом захисту матеріального права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з’ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариство по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" на рішення господарського суду Рівненської області від 17.10.18р. у справі № 918/1395/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року у справі №918/1395/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/1395/15 повернути господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "20" грудня 2018 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.