ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2018 року м.Дніпро Справа № 904/540/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Антоніка С.Г.

при секретарі: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: Ковш Д.В., довіреність № 1 від 17.08.2018 р., адвокат;

від відповідача: Конох Я.В., довіреність № 36 від 08.08.2018 р., представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Криворізького орендного автопідприємства 14170 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.07.2018, ухвалене суддею Воронько В.Д., повний текст рішення складено 13.07.2018, по справі № 904/540/18

за позовом Криворізького орендного автопідприємства 14170, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, м. Дніпро

про визнання права власності та розірвання договору

ВСТАНОВИВ:

08.02.2018 Криворізьке орендне автопідприємство 14170 звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, з вимогами про:

- визнання за позивачем права власності на окремо розташовану нежитлову будівлю (будівля автомийки) під літерою "Л" загальною площею 177,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Січеславська (Кремлівська), буд. 27/1;

- розірвання договору оренди № 1 (цілісного майнового комплексу), укладеного між сторонами від 26.09.1991.

Позовні вимоги обґрунтовані укладенням між Криворізьким ТВО "Кривбастранс" і організацією орендарів, створеною на базі Криворізького АТП 14170, договору оренди цілісного майнового комплексу, що знаходився на балансі АТП 14170; укладенням між позивачем та Фондом Державного майна України додаткової угоди від 18.08.1992 № Д1083 до цього договору, за умовами яких, з метою збереження чи поліпшення орендованих основних виробничих фондів, позивачем вкладено власних коштів 1 222 370,00 грн, що на 1 008 341,95 грн перевищує залишкову вартість об`єкту оренди, таким чином, доля орендодавця витіснена власними коштами позивача. В зв`язку з виконанням обов`язків за договором шляхом викупу об`єкта оренди, договір має бути припиненим. При цьому позивач наголошує, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 частково задоволено позовні вимоги позивача та визнано право власності на нерухоме майно та автотранспорт. Однак, при зверненні до суду, позивачем не було включено окрему нежитлову будівлю (будівлю авто мийки), яка була побудована господарчим способом та не була поставлена на баланс підприємства, й відповідно не включена до майнового комплексу, що знаходиться на балансі АТП, тому у рішенні суду не була вказана зазначена окрема будівля в майновому комплексі будівель та споруд загальною площею 1733,6 кв.м., що розташований за адресою: м.Кривий Ріг, вул.Кремлівська, 27/1. Позивачем виготовлений технічний паспорт на вказану будівлю та поставлене це майно на баланс, включено до майнового комплексу будівель і споруд. Позивач звертався до відповідача з пропозицією припинити договір оренди майнового комплексу та передати майно у власність позивача, втім відповіді не отримав, а здійснити реєстрацію права власності на набутий об`єкт можливо лише за рішенням суду, що і стало підставою звернення з відповідним позовом.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.07.2018 року у справі № 904/540/18 (суддя Воронько В.Д.) відмовлено в задоволенні позовних вимог Криворізького орендного автопідприємства 14170 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області про визнання права власності та розірвання договору.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням, Криворізьке орендне автопідприємство 14170 подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення господарським судом при його прийнятті норм матеріального та процесуального права, на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення та просить рішення місцевого суду скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

При цьому в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги на підставі ч.4 ст.75 ГПК України, встановлені рішеннями Господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 та постановою Вищого господарського суду України від 23.04.2013 факти у іншій справі, зокрема, повного виконання умов договору оренди, викладених у п.1.3 та п.4.6 Статуту щодо викупу державного майна наданого в оренду, що відповідає вимогам ч.3 ст.28 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", в зв`язку з чим все майно, яке залишилось на балансі позивача та є об`єктом оренди, перейшло у власність позивача з того часу, коли сума використаних коштів для збереження або поліпшення об`єкту оренди, перевищила залишкову балансову вартість об`єкта оренди. А з урахуванням того, що відповідно до акту оцінки вартості основних засобів, що належать до передачі в оренду (додаток № 1 до договору оренди від 26.09.1991), до вказаного майна входила споруда мийки (п.5 розділу "Споруди"), вказане майно також набуте позивачем у власність на підставі вже існуючих рішень суду.

До того ж судом першої інстанції невірно зазначено, що відповідач не визнає позовних вимог, оскільки у відзиві на позовну заяву останній також погодився з вимогою про розірвання договору.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач у справі - Регіональне відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській області, вважає її необґрунтованою, а рішення таким, що відповідає закону, обставинам та матеріалам справи, зазначає, що позивачем невірно трактуються умови договору укладеного між сторонами, зокрема п.1.3, за яким, на думку, позивача, при здійснених поліпшеннях прирощується власність орендаря й витісняється власність орендодавця. Відповідач зауважує, що майно було передано позивачу в оренду, тобто користування, а не у власність, а за ст..23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передача в оренду майна не припиняє права власності на це майно. Згідно роз"ясень Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про оренду державного та комунального майна"", відповідно до ст..25 Закону орендоване майно приватизується згідно з чинним законодавством, тобто оренду з викупом як спосіб приватизації Закон не передбачає, а отже, відсутнє і переважне право орендаря на викуп об`кта оренди, за винятком тих випадків, коли право на викуп такого майна прямо передбачено договором оренди. Таким чином, орендодавець та орендар у договору та додатковій угоді мали прямо передбачити умови, за якої орендар мав би переважне право на викуп об`єкта оренди.

Хибним також є припущення позивача щодо обставин, за яких у нього настає право власності на орендоване майно, оскільки останнім викладені мотиви безоплатної приватизації, втім. Договором не передбачено жодного пункту, в якому б прямо вказувалось на те, що за настання певних обставин у орендаря виникає право власності на об`єкт оренди - витіснення долі орендодавця та прирощення долі орендаря, перехід права власності на майно після його повної амортизації. При цьому приватизацією є платне відчуження державного майна на користь фізичних та юридичних осіб у порядку, встановленому законом; відповідно до ст.15 Закону України "Про приватизацію державного майна", приватизація державного майна здійснюється шляхом продажу або викупу, таким чином, чинним законодавством не передбачена можливість набуття права власності на державне майно шляхом витіснення майном орендаря.

Також відповідач зазначає, що умовами договору (п.3.5 договору) передбачений обов`язок орендаря здійснювати поточний та капітальний ремонт основних фондів, необхідну реконструкцію виробництва та будівництва житла, об`єктів соціально-культурного побуту за рахунок власних або залучених коштів. Але і в цьому пункті не передбачено. Що після здійсненого ремонту, реконструкції частка власності орендодавця може бути витіснена та право власності перейде до орендаря.

Відповідач зауважує, що право власності на майно, придбане орендарем за рахунок амортизаційних відрахувань, належить власнику орендованого майна.

При цьому Регіональне відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській області зазначає, що для надання згоди орендодавця на здійснення невід"ємних поліпшень орендованого майна відбувається за певною процедурою, яку позивачем дотримано не було, з відповідними заявами про отримання згоди орендодавця позивач до відповідача не звертався.

Відповідач також стверджує, що орендар за договором оренди від 26.06.1991 № 1 має організаційно-правову форму орендного підприємства, заснованого на орендованому майні, яке перебуває у державній власності, тому майно, передане в оренду, не може бути передано у приватну власність.

Посилання скаржника на рішення у справі № 21/5005/111162/2011 від 20.06.2012 є безпідставним, оскільки право власності на майно визнано за Криворізьким орендним підприємством 14170, а не за організацією орендарів, при цьому, відповідно до ч.2 ст.86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо звіту про оцінку майна окремо розташованої будівлі (будівлі автомийки), то оцінка ЦМК здійснюється відповідно до постанови КМУ від 29.11.2006 № 1655 "Про затвердження Національного стандарту "Оцінка цілісних майнових комплексів" і є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки цілісного майнового комплексу суб`єктами оціночної діяльності й іншими особами. Які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку. Таким чином, за договором від 26.06.1991 позивачу передавалось майно ЦМК, тому й оцінка даного об`єкту мала бути здійснена в цілому , а не окремої частини.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.08.2018 ( головуючий, доповідач - суддя Дармін М.О.) апеляційну скаргу залишено без руху, з наданням скаржнику строку на усунення недоліків апеляційної скарги - сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.08.2018 року (головуючий суддя - Антонік С.Г., судді - Іванов О.Г., Широбокова Л.П.) відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою позивача; розгляд справи призначено на 17.09.2018.

Розпорядженням керівника апарату суду від 10.09.2018 року у зв'язку із виходом з відпустки судді-доповідача Дарміна М.О. призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи.

Автоматизованою системою документообігу визначено для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя - Дармін М.О. (доповідач), судді - Іванов О.Г., Широбокова Л.П. та в подальшому згідно протоколу від 12.09.2018 у зв`язку з відпусткою судді Широбокової Л.П. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: Дармін М.О. (головуючий, доповідач), судді Іванов О.Г., Антонік С.Г.

Ухвалою суду від 12.09.2018 справу прийнято до провадження вказаною колегією суддів.

Ухвалою суду від 17.09.2018 розгляд апеляційної скарги відкладений на 09.10.2018.

Указом Президента України від 29.12.2017 № 454/2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" ліквідовано Дніпропетровський апеляційний господарський суд та Донецький апеляційний господарський суд; утворено Центральний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, з місцезнаходженням у місті Дніпрі.

Дніпропетровський апеляційний господарський суд з 03.10.2018 року припинив здійснення правосуддя у зв'язку із публікацією в газеті "Голос України" повідомлення про початок роботи Центрального апеляційного господарського суду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.

Відповідно до частин 5, 7 ст. 31 ГПК України, у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

На виконання вказаних правових норм забезпечено передачу справи № 904/540/18 з Дніпропетровського апеляційного господарського суду до Центрального апеляційного господарського суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Центрального апеляційного господарського суду від 17.10.2018 для розгляду справи № 904/540/18 визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач), суддів: Дарміна М.О., Антоніка С.Г.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.10.2018 справу № 904/540/18 прийнято до провадження вище вказаною колегією суддів; судове засідання з розгляду апеляційної скарги призначене на 12.11.2018.

Судове засідання 12.11.2018 не відбулось через відпустку суддя члена колегії суддів Дарміна М.О., тому ухвалою суду від 08.11.2018 визначена нова дата судового засідання - 04.12.2018.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 04.12.2018 розгляд апеляційної скарги відкладений на 19.12.2018, в межах строку розгляду апеляційної скарги, визначеного ст.273 ГПК України.

В судовому засіданні 19.12.2018 Центральним апеляційним господарським судом оголошена вступна та резолютивна частина постанови по справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

26 вересня 1991 року між Криворізьким ТВО "Кривбастранс" (далі - орендодавець) та організацією орендарів, створеною на базі Криворізького АТП 14170 (далі - орендар) було укладено договір оренди № 1 цілісного майнового комплексу, що знаходиться на балансі АТП 14170 (далі - договір).

Рішенням Виконкому Тернівської районної ради народних депутатів міста Кривого Рогу № 253/7 від 27.09.1991 зареєстровано Криворізьке орендне автопідприємство 14170 (далі - позивач), тобто організація орендарів Криворізького АТП 14170 набула статусу орендного підприємства, яке є орендарем державного майна згідно вищевказаного договору.

На виконання Закону України "Про оренду майна державних підприємств" та Постанови Верховної Ради України № 2270-ХІІ від 10.04.1992 сторонами договору 18.08.1992 було укладено додаткову угоду № Д-1083 до цього договору, відповідно до якої Фонд державного майна України прийняв на себе виконання зобов'язань орендодавця за договором оренди.

Відповідно до наказу Фонду державного майна України від 25.09.2001 № 1729 "Про передачу повноважень орендодавця" зі змінами і доповненнями згідно наказу № 2005 від 01.11.2001 повноваження орендодавця по договору оренди № 1 від 26.09.1991 передано Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (далі - відповідач).

Так, відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає у оренду виробничі будівлі, споруди, обладнання, транспортні засоби та інше майно, яке відноситься до основних фондів і знаходяться на балансі АТП 14170.

Пунктом 6.5. договору визначено, що статут орендного підприємства, акт приймання-передачі майна є невід'ємними частинами договору.

Відносини між орендарем та орендодавцем регулюються цим договором на орендний строк 10 років (п. 1.7. договору).

За умовами п. 6.1. договору при відсутності заяви однієї із сторін за договором про припинення дії договору за один місяць до закінчення дії договору, він вважається продовженим на той же строк.

Згідно з п. 1.2. договору, майно, яке передане в оренду, до закінчення технічного строку експлуатації та до погашення його вартості за рахунок амортизаційних відрахувань, залишається вартістю орендодавця.

Пунктом 1.3. договору встановлено, що обов'язок по підтримці першочергового виробничо-економічного потенціалу майна цілковито покладається на орендаря, у зв'язку з чим уся сума амортизаційних відрахувань залишається у його розпорядженні. У разі, якщо орендар вкладає кошти для збереження або поліпшення орендних основних виробничих фондів, то витісняється власність орендодавця та прирощується власність орендаря. Орендар самостійно вирішує подальші питання використання прирощених у власність майна, його списання та продажу.

Згідно з п. 1.4. договору, у власності орендаря знаходиться:

- продукція виробництва орендаря;

- госпрозрахунковий дохід, а також усі фонди що утворені ним у тому ж числі і фонд розвитку виробництва, майно повністю замортизоване балансовою вартістю 560,2 тис. карб.

Пунктом 1.5. договору визначено, що діяльність орендаря ґрунтується на принципах повного господарського відання.

Відповідно до п. 4.6. статуту, орендар може повністю або частково викупити об'єкт оренди і розпоряджатися їм на підставі колективної власності.

Як стверджує позивач, за період дії договору оренди з 26.09.1991 до цього часу орендарем здійснювались усі залежні від нього заходи по раціональному використанню, збереженню, здійсненню поточного та капітального ремонту об'єкта оренди - залишкова вартість об'єкту оренди на 01.07.2011 складає 214028,05 грн. Станом на 01.07.2011 з метою збереження чи поліпшення орендованих основних виробничих фондів, орендатором використано 1222370,00 грн власних коштів, що на 1008341,95 грн перевищує залишкову вартість об'єкту оренди.

Так, на балансі Криворізького орендного автопідприємства 14170 знаходяться транспортні засоби балансовою вартістю 3545,34 грн та нерухоме майно залишковою вартістю 210482,71 грн, комплекс будівель та споруд загальною площею 1733,6 кв.м., який розташований за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Кремлівська 27/1 - та складається з: будівлі профілакторію по ремонту автомобілів під літ. "Д-2" загальною площею 1557 кв.м. первісною вартістю 195860,28 грн., залишковою вартістю 0 грн; будівлі диспетчерської під літ. "Н-1" загальною площею 161,1 кв.м. первісною вартістю 21859,86 грн, залишковою вартістю 0 грн; площа твердого покриття 500 кв.м. первісною вартістю 61392,54 грн, залишковою вартістю 1764,87 грн; огорожа первісною вартістю 8477,37 грн, залишковою вартістю 0 грн; комплекс будівель та споруд, який розташований за адресою: м. Кривий Ріг, 80 - та складається з будівлі матеріального складу загальною площею 576 кв.м. первісною вартістю 57356,31 грн, залишковою вартістю 14470,85 грн., будівлі адміністративно-побутового комплексу загальною площею 288 кв.м. первісною вартістю 85370,67 грн, залишковою вартістю 21538,59 грн, будівлі головного корпусу цеху загальною площею 1440 кв.м. первісною вартістю 203749,26 грн, залишковою вартістю 51405,01 грн, будівлі лісосушилки загальною площею 108 кв.м. первісною вартістю 52766,34 грн, залишковою вартістю 13312,65 грн, склад лісу відкритий загальною площею 200 кв.м., первісною вартістю 6783,48 грн, залишковою вартістю 1059,35 грн, свинокомплекс за адресою: с. Чумаки П'ятихатського району Дніпропетровської області - загальною площею 960 кв.м. первісною вартістю 380320,00 грн, залишковою вартістю 97651,06 грн.

Відповідно до державних актів на право постійного користування земельними ділянками, виданих Виконкомом Криворізької міської Ради народних депутатів 05.12.1994 та Саксаганською сільською Радою П'ятихатського району 06.07.1993, земельні ділянки, на яких розташовані комплекси будівель та споруд, належать на праві постійного користування Криворізькому орендному автопідприємству 14170.

Отже, за твердженнями позивача, з метою збереження чи поліпшення орендованих основних виробничих фондів використано власних грошових коштів на суму 1222370,00 грн, що перевищує вартість орендованого майна на суму 1008341,95 грн, тобто в 5 раз. Тож, позивач зазначає, що доля орендодавця в цілісному майновому комплексі, що знаходився на балансі АТП 14170 витіснена.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 у справі № 21/5005/11162/2011 за позовом Криворізького орендного автопідприємства 14170 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області про визнання права власності на нерухоме майно та автотранспорт позовні вимоги задоволено частково. Судом було встановлено, що сума використаних коштів для збереження або поліпшення об'єкту оренди, перевищила залишкову балансову вартість об'єкта оренди, тобто приріст права власності позивача склав 100% складу об'єкта оренди, а одночасно з цією обставиною в об'єкті оренди не залишилося жодної частки права власності відповідача. Дана обставина встановлює той факт, що зобов'язання позивача за договором виконані шляхом викупу об'єкта оренди, у зв'язку з чим, договір має бути припинений. Отже, у зв'язку із викупом (приватизацією) об'єкта оренди, згідно ч. 2 ст. 291 ГК України договір оренди припинив свою дію.

Однак, при звернені до суду з позовною заявою, вимоги якої були предметом розгляду спору у справі № 21/5005/11162/2011, позивачем не було заявлено вимог щодо побудованої господарчим способом окремої нежитлової будівлі "будівля автомийки", яка не була поставлена на баланс та не включена до майнового комплексу, що знаходиться на балансі АТП 14170.

У 2017 році позивач поставив вказану будівлю на баланс та включив її до майнового комплексу будівель та споруд загальною площею 1733,6 кв.м., розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Січеславська (Кремлівська) 27/1, що підтверджується технічним паспортом на громадський будинок нежитлову будівлю "будівля автомийки", виготовленим Товариством з обмеженою відповідальністю "Бюро технічної інвентаризації та експертизи" від 03.10.2017. Відповідно до висновку звіту про оцінку майна від 2017 року вартість окремо розташованої нежитлової будівлі (будівля автомийки) становить 64870,00 грн..

24.05.2017 позивач звернувся до відповідача з пропозицією про розірвання договору оренди № 1 від 22.05.2017, пославшись на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 у справі № 21/5005/11162/2011 щодо визнання за Криворізьким орендним автопідприємством 14170 права власності на нерухоме майно та автотранспорт, відповідь на яку не отримав.

Вказані обставини і стали підставою звернення позивача до суду з відповідним позовом, предметом якого є визнання права власності на нерухоме майно (будівлю автомийки) та розірвання договору оренди.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив із того, що доказів сплати орендної плати за вказаний позивачем період (01.04.2017-01.01.2018) матеріали справи не містять, відповідачем не надано, тобто, вимога позивача в порядку ст.782 ЦК України про відмову від договору, є законною, а факт розірвання договору є підставою для повернення обладнання згідно вимог ст.785 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Згідно з ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За вимогами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ст. 144 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майнові права суб'єктів господарювання виникають внаслідок створення та придбання майна з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Захист цивільних прав та інтересів забезпечується застосуванням передбачених Цивільним і Господарським кодексами України засобів захисту.

Згідно з частинами 3, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Позивач із посиланням на пункт 1.3. договору від 26.06.1991, яким передбачений обов'язок орендаря підтримувати первинний виробничо-економічний потенціал майна, з урахуванням чого вся сума амортизаційних відрахувань залишається в його розпорядженні, зазначив в судових засіданнях суду першої інстанції, що спірне нерухоме майно (будівля автомийки) була перебудована позивачем за власний кошт внаслідок руйнування первинної будівлі, а, отже, якщо орендар вкладає зароблені кошти для збереження або поліпшення орендованих основних виробничих фондів, придбання нового обладнання понад орендоване, то прирощується власність орендаря і одночасно витісняється власність орендодавця, тому оскільки цей об'єкт (будівля автомийки) входить до цілісного майнового комплексу, право власності на об`єкти якого вже визнані рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 у справі № 21/5005/11162/2011, він має право власності і на цей об`єкт.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди державного майна, що регулюється §1 глави 58 Цивільного кодексу України, §5 глави 30 Господарського кодексу України, Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

За приписами ст. 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передача майна в оренду не припиняє права власності на це майно.

Згідно з ч. 2 та абз. 4, 5 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендареві належить право власності на виготовлену продукцію, в тому числі у незавершеному виробництві, та доход (прибуток), отриманий від орендованого майна, амортизаційні відрахування на майно, що є власністю орендаря, а також на набуте орендарем відповідно до законодавства інше майно. Орендар має право за погодженням з орендодавцем, якщо інше не передбачено договором оренди, за рахунок власних коштів здійснювати реконструкцію, технічне переоснащення, поліпшення орендованого майна. Право власності на майно, придбане орендарем за рахунок амортизаційних відрахувань, належить власнику орендованого майна.

Пунктом 3.5. договору передбачений обов'язок орендаря щодо здійснення в установлені строки поточного та капітального ремонту основних фондів, здійснення необхідної реконструкції виробництва та будівництва житла, об'єктів соціально-культурного побуту за рахунок власних та займаних коштів.

Пунктом 4.5 статуту позивача, поліпшення, як окремі, так і невіддільні, а також цілісне майно, створене за рахунок амортизаційних відрахувань, що увійшли до орендної плати є власністю орендодавця та збільшує залишкову вартість зданого в оренду майна.

Відповідно до пункту 9 Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 07.08.1997 № 847, зареєстрованого Міністерством юстиції України 25.09.2007 за № 446/2250, до державної частки в цілісному майновому комплексі орендованого підприємства на етапі інвентаризації і складання передавального балансу слід віднести, зокрема: майно, придбане за рахунок амортизаційних відрахувань на орендоване державне майно, якщо інше не передбачено договором оренди; залишок коштів амортизаційного фонду на повне відновлення орендованого державного майна і майна, придбаного за кошти цього фонду раніше; вартість невідокремлюваних поліпшень орендованого майна, здійснених орендарем без погодження з орендодавцем.

Таким чином, зарахування до використання амортизаційних відрахувань суми, витраченої орендарем на поліпшення основних засобів, яка зазначена Криворізьким орендним автопідприємством 14170, не приймається судом.

Отже, набуття права власності на майно, яке знаходиться у державній власності можливе лише після процедури приватизації.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про приватизацію державного майна" від 04.03.1992 №2163-ХІІ приватизація державного майна здійснюється шляхом продажу або викупу.

Колегія суддів зазначає, що зі змісту договору оренди та додаткової угоди до нього не вбачається, що орендодавець та орендар прямо передбачили умову, за якої орендар мав би переважне право на викуп об'єкта оренди.

Припущення позивача щодо обставин, за яких у нього настає право власності на орендоване майно, та посилання на те, що договором підтверджені наміри сторін щодо розпорядження об'єктом оренди та чітко обумовлені обставини, за настанням яких у орендаря виникає право власності на об'єкт оренди - витіснення долі орендодавця та прирощення долі орендаря, перехід права власності на майно після його повної амортизації, є невірним, оскільки в даному випадку йдеться про мотиви безоплатної приватизації. Втім, договором не передбачено жодного пункту, в якому б прямо вказувалось на те, що за настанням певних обставин у орендаря виникає право власності на об'єкт оренди - витіснення долі орендодавця та прирощення долі орендаря, перехід права власності на майно після його повної амортизації.

З огляду на правову природу приватизації, якою є платне відчуження державного майна на користь фізичних та юридичних осіб у порядку встановленому законом, можливість набуття права власності на державне майно шляхом витіснення майном орендаря не передбачено чинним законодавством України.

При цьому слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з необхідними документами для отримання згоди на здійснення поліпшень, тому суд обґрунтовано дійшов висновку, що позивач, порушуючи норми чинного законодавства та порядку отримання згоди на здійснення поліпшень, самовільно здійснив такі поліпшення, привласнивши майно, яке знаходиться у державній власності.

Твердження позивача щодо припинення договору оренди через виконання зобов'язань за договором шляхом викупу об'єкта оренди також не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та нормах чинного законодавства України.

Невірне тлумачення умов спірного договору, яке не відповідає основним принципам (оплатності) та способам приватизації стало наслідок невірного тлумачення понять володіння, розпорядження та користування майном, з порушенням прав та обов'язків орендодавця.

При цьому колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги рішення суду по справі № 21/5005/11162/2011, на яке посилається позивач, як на підставу визнання права власності, оскільки предметом розгляду у справі № 21/5005/11162/2011 не була окремо розташована нежитлова будівля (будівля автомийки) під літерою "Л" загальною площею 177,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Січеславська (Кремлівська), буд. 27/1. До того ж правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для господарського суду, як передбачено ч. 7 ст. 75 ГПК України.

Також колегія суддів наголошує, що позивачем безпідставно здійснено посилання на ст.392 ЦК України, як матеріально-правову підставу позову, відповідно до якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, оскільки за змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього права, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Такої правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові по справі №5011-74/9393-2012/3-191гс14 від 23.12.2014.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ст. 144 ГК України майнові права суб'єктів господарювання виникають внаслідок створення та придбання майна з підстав, не заборонених законом.

Судом підставно зауважено позивачу, що посилання на ст. 392 ЦК України є помилковим ще й тому, що приписами зазначеної статті передбачено захист прав існуючого власника, право власності якого не визнається та/або оспорюється іншою особою, в той час як позивач у спорі про визнання права власності, не будучи власником спірного об'єкта нерухомості, звертається до суду з метою набуття права власності на таке майно. Тобто визнання в судовому порядку права власності на річ за загальним правилом є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення.

З огляду на викладене судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовної вимоги щодо визнання за позивачем права власності на окремо розташовану нежитлову будівлю (будівля автомийки) під літерою "Л" загальною прощею 177,6 кв.м., що входить до цілісного майнового комплексу.

Стосовно вимоги позивача про розірвання договору оренди від 26.06.1991 року № 1, слід зазначити наступне.

Частинами 1, 4 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 1 ст. 181 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Разом з тим, ч. 2 ст. 640 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно матеріалів справи, підставою для розірвання оспорюваного договору, позивачем зазначено про перехід до нього права власності на частину об'єкту цілісного немайнового комплексу та, як незаперечний факт, встановлений у рішенні господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 у справі № 21/5005/11162/2011 щодо припинення дії цього договору.

Судом встановлено, що за своєю правовою природою оспорюваний договір є договором оренди державного майна.

При цьому відповідачем у відзиві на позов не заперечено такої позовної вимоги, як розірвання договору оренди, втім, останній наполягав на задоволенні цієї вимоги, з умовою про повернення орендованого майна, посилаючись на Порядок повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 07.08.1997 № 847.

Умовами ст. 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Приписами ст. 652 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Як вбачається із змісту ст. 653 ЦК України, що у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Пунктом 1 ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Положеннями п. 1 ст. 761 ЦК України встановлено, що право передання у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Згідно з п.п. 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 784 ЦК України передбачено право наймача вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймодавець передав у користування річ, якість якої не відповідає умовам договору та призначенню речі; 2) наймодавець не виконує свого обов'язку щодо проведення капітального ремонту речі.

Порядок повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди (далі - Порядок) забезпечує реалізацію положень статей 26, 27, 28 і 29 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" і регулює здійснення комплексу заходів і процедур, пов'язаних з поверненням орендованого державного майна: інвентаризації і оцінки майна орендованих підприємств, визначення часток держави і орендаря у цьому майні, врахування заборгованості орендарів по орендних платежах, приймання-передавання майна, вибору організаційно-правової форми підприємства, заснованого на поверненому після оренди державному майні і, при необхідності та за згодою орендаря, майні орендаря.

Цей Порядок поширюється на випадки повернення цілісних майнових комплексів державних підприємств та організацій, їх структурних підрозділів, цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів (далі - орендовані підприємства) після припинення (внаслідок закінчення строку) договору оренди, розірвання договору оренди за погодженням сторін або за рішенням суду.

Статтею 782 ЦК України передбачено спеціальний спосіб розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість дострокового розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін цього договору. Таке розірвання може ініціюватися як з підстав, визначених сторонами у спірному договорі, так і у випадках, визначених законом.

Оскільки орендоване майно є державним, то на спірні правовідносини поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна", згідно з ч. 3 ст. 26 якого підставою для дострокового розірвання договору оренди за рішенням суду може бути невиконання сторонами своїх зобов'язань.

До вимоги про розірвання договору оренди державного майна слід застосовувати положення ч. 3 ст. 291 ГК України, ч. 2 ст. 651, ст.ст. 782, 783 ЦК України та ч. 3 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 8 травня 2012 року.

Таким чином, правовою підставою для розірвання договору оренди є встановлення факту несплати орендної плати протягом трьох місяців поспіль. Однак, матеріали справи не містять таких посилань. Ані позивачем, ані відповідачем взагалі не зазначено жодної обґрунтованої підстави відповідно до чинного законодавства, яка б хоч у невеликій мірі дозволила суду дослідити та розглянути позовну вимогу про розірвання договору оренди.

Як зазначалось вище, позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі посилався на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 у справі № 21/5005/11162/2011, яким визнано право власності на орендоване державне майно у зв'язку з тим, що сума використаних коштів для збереження або поліпшення об'єкту оренди, перевищила залишкову балансову вартість об'єкта оренди, тобто, приріст права власності позивача склав 100% складу об'єкту оренди, але у згаданому рішенні не йшлося про такий об'єкт нерухомості, як будівля автомийки.

Оскільки судом не знайдено підстав для переходу права власності на цей об'єкт нерухомості до позивача, тому є невірним посилання позивача на безперечне припинення договору оренди.

Умовами п. 6.1 договору оренди сторони узгодили, що при відсутності заяви однієї із сторін за договором про припинення дії договору за один місяць до закінчення дії договору, він вважається продовженим на той же строк. В той же час, п. 1.7 договору передбачений строк дії відносин між орендарем та орендодавцем на орендний строк 10 років.

Матеріалами справи підтверджена відсутність доказів стосовно наявності відповідних заяв жодної із сторін договору, тому суд правомірно дійшов висновку, що сторони не скористалася правом, передбаченим п. 6.1. договору, в результаті чого договір був автоматично пролонгований на той же термін.

За викладеного, у місцевого господарського суду були відсутні правові підстави для застосування ст.ст. 782-784 ЦК України, а тому при відсутності в діях сторін істотного порушення умов договору оренди, які б зумовили його розірвання, судом обґрунтовано відмовлено і в цій вимозі позивача.

З огляду на викладене, доводи скаржника про наявність преюдиціального факту - рішення господарського суду від 20.06.2012 - для цієї справи, не зайшли свого підтвердження в матеріалах справи, спростовані фактичними обставинами та матеріалами справи.

При цьому доводи апеляційної скарги зводяться лише до неврахування рішення суду по іншій справі, в якій визначено зовсім інше майно, що не може мати преюдиціального характеру у вказаній справі.

Стосовно ж доводів про не заперечення відповідачем позовної вимоги про розірвання договору, колегія суддів зазначає, що відповідач посилався на іншу підставу для розірвання договору та вимагав повернення майна,та судом підставно відмовлено, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів суттєвого порушення договору позивачем для розірвання договору оренди державного майна.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 281, 282, 283 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Криворізького орендного автопідприємства 14170, м.Кривий Ріг Дніпропетровської області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.07.2018 року у справі № 904/540/18 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.07.2018 року у справі № 904/540/18 - залишити без змін.

Судові витрати Криворізького орендного автопідприємства 14170 за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 26.12.2018.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя С.Г. Антонік