ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2018 р. Справа№ 910/5282/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Смірнової Л.Г.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Пономаренко А.Є., адвокат, ордер №105765 від 10.12.2018;

від відповідача - Дубчак С.Є., адвокат, довіреність № 01/01/07/01-167/д від 17.01.2018;

від третьої особи - представник не прибув,

розглянувши апеляційні скарги публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" та публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2018 у справі №910/5282/18 (суддя Спичак О.М., повний текст складено - 11.10.2018) за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" до публічного акціонерного товариства "Укрнафта", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про стягнення 44 884,83 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Надра України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про стягнення 3% річних в сумі 8 013,91 грн. та інфляційних втрат у розмірі 36 870,92 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань з оплати заборгованості, стягнутої рішенням суду, за Договором про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування №7/2961-Р-116М/13 від 19.12.2013 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.10.2018 у справі №910/5282/18 позов задоволено частково, вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 4 741,84 грн. 3% річних та 21 846,76 грн. інфляційних втрат; у задоволенні решти вимог відмовлено.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що у разі коли судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

При цьому, часткове задоволення позову мотивовано тим, що позивачем при здійсненні розрахунків неправильно застосовано положення ст. 625 Цивільного кодексу України у частині нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму пені, інфляційних втрат та 3 % річних та суми судового збору, які було вирішено стягнути рішенням Господарського суду міста Києва.

Крім цього, місцевим господарським судом було встановлено помилку у визначенні позивачем періоду прострочення.

Не погодившись, з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач звернулися до Північного апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати оскаржуване рішення.

Так, позивач просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, а відповідач - відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга позивача мотивована обґрунтованістю здійснення нарахування 3% річних та інфляційних на суми 3% річних та інфляційних, стягнутих за рішенням Господарського суду м. Києва від 16.11.2015 у справі №910/24750/15.

В свою чергу, в обґрунтування своєї апеляційної скарги відповідач посилається на те, що моментом фактичного виконання рішення є списання (надходження) коштів з рахунку ПАТ "Укрнафта" на рахунок виконавчої служби, що на думку скаржника, відбулось ще 11.11.2016 року.

Представники апелянтів в судовому засіданні надали пояснення, якими підтримали кожен свою апеляційну скаргу.

Третя особа правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористалася, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином; про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутньою у даному судовому засіданні від третьої особи до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін та третьої особи не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи належне повідомлення третьої особи, а також з урахуванням того, що неявка її представника у судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" (виконавець) та публічним акціонерним товариством "Укрнафта" (замовник) 19.12.2013 укладено договір про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування № 7/2961-Р-116М/13, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується виконати для замовника, а замовник зобов'язується прийняти й оплатити роботи з проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування з метою видобування корисних копалин на Тростянецькому родовищі, відповідно до умов цього договору. Обсяг робіт, етапи (підетапи) та строки їх виконання наведені в календарному плані (додаток № 1), який є невід'ємною частиною цього договору та складається виконавцем щорічно (п. п. 1.1, 1.2 договору).

На виконання умов договору, позивач виконав роботи, вартість яких у строки, обумовлені сторонами у договорі, відповідачем не була оплачена.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою про стягнення з відповідача наявної заборгованості та нарахованих інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.11.2015 у справі №910/24750/15 позов публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" задоволено частково: стягнуто з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" заборгованість у розмірі 79 906,28 грн., 3% річних у розмірі 1799,53 грн., інфляційні втрати у розмірі 33 825,35 коп., пеню у розмірі 17 334,19 грн. та судовий збір у розмірі 1 992,98 грн.

На виконання вказаного рішення суду 14.12.2015 року Господарським судом міста Києва видано Наказ (а.с.35).

Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві 11.02.2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №50105237 з примусового виконання наказу №910/24750/15, виданого Господарським судом міста Києва 14.12.2015 року про стягнення з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" боргу у розмірі 134 858 грн. 33 коп. (а.с. 36-37).

Державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві 20.11.2017 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №50105237 з примусового виконання наказу №910/24750/15, виданого Господарським судом міста Києва 14.12.2015 року про стягнення з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" боргу у розмірі 134 858 грн. 33 коп., у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду (а.с.51).

Враховуючи неналежне виконання відповідачем умов договору та вказаного рішення, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 3% річних в сумі 8 013,91 грн. та інфляційних втрат у розмірі 36 870,92 грн., нарахованих за період прострочки з 29.11.2015 р. по 20.11.2017 р.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Внаслідок укладення Договору про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування №7/2961-Р-116М/13 від 19.12.2013 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем зобов'язання з оплати виконаних позивачем робіт за договором про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування №7/2961-Р-116М/13 від 19.12.2013 року виконувались неналежним чином, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" грошових коштів.

Як вже було вказано, рішенням Господарського суду міста Києва від 16.11.2015 у справі №910/24750/15 позов публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" задоволено частково: стягнуто з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" заборгованість у розмірі 79 906,28 грн., 3% річних у розмірі 1799,53 грн., інфляційні втрати у розмірі 33 825,35 коп., пеню у розмірі 17 334,19 грн. та судовий збір у розмірі 1 992,98 грн.

Частою 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вказаним рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено факт виконання позивачем робіт за Договором про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування №7/2961-Р-116М/13 від 19.12.2013 року на суму 79 906,28 грн., факт настання строку оплати за вказаним договором та факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 79 906,28 грн.

Згідно п. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві 11.02.2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №50105237 з примусового виконання наказу №910/24750/15, виданого Господарським судом міста Києва 14.12.2015 року про стягнення з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" боргу у розмірі 134 858 грн. 33 коп., а 20.11.2017 - постанову про закінчення виконавчого провадження №50105237 з примусового виконання цього наказу, у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду.

Враховуючи те, що заборгованість зі сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування №7/2961-Р-116М/13 від 19.12.2013 року, яка становила 79 906,28 грн., була оплачена відповідачем з простроченням, позивач набув права на нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних за період прострочки виконання ним грошового зобов'язання.

Як вбачається з виписки по рахунку публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" за 20.11.2017 року, грошові кошти у розмірі 134 858 грн. 33 коп. надійшли на рахунок позивача із зазначенням призначення платежу: "пер.боргу стягнутого з ВАТ "Укрнафта", на користь ПАТ НАК "Надра України", згідно ВП№50105237/12".

Таким чином, рішення Господарського суду м. Києва від 16.11.2015 у справі №910/24750/15 було виконано публічним акціонерним товариством "Укрнафта" лише 20.11.2017 року.

Доводи апелянта про те, що моментом фактичного виконання рішення є списання (надходження) коштів з рахунку ПАТ "Укрнафта" на рахунок виконавчої служби, що на думку скаржника, відбулось 11.11.2016 року, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" № 2346-III від 05.04.2001 переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Пунктом 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", роз'яснено, що з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Враховуючи викладене, доводи апелянта про те, що моментом фактичного виконання рішення є списання (надходження) коштів з рахунку ПАТ "Укрнафта" на рахунок виконавчої служби, є необґрунтованими, оскільки таким моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Стосовно посилань апелянта - відповідача у справі на те, що саме 11.11.2016 року відповідачем було перераховано на рахунок виконавчої служби заборгованість, присуджену до стягнення судовим рішенням у справі №910/24750/15, слід зазначити наступне.

Так, стягнення грошових коштів 11.11.2016 з рахунку відповідача Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що підтверджується меморіальним ордером за № 227/12 від 11.11.2016, відбулось на підставі платіжної вимоги № 227/12 від 31.10.2016, копія якої міститься у матеріалах справи (а.с.105-106).

При цьому, те, що в призначенні платежу зазначеної платіжної вимоги є посилання на номер справи 910/24750/15 не підтверджує фактичного списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості на виконання рішення суду по зазначеній справі.

Так, в платіжній вимозі № 227/12 від 31.10.2016 сумою, зазначеною до стягнення є 8 597 427,34 грн., тоді як фактично було стягнуто з рахунку відповідача 5 449 542,31 грн., що підтверджується меморіальним ордером за № 227/12 від 11.11.2016 та 1 068 149,86 грн., що підтверджується меморіальним ордером за № 227/12 від 16.11.2016. Загальна сума грошових коштів, стягнута в примусовому порядку є меншою ніж зазначено в платіжній вимозі № 227/12 від 31.10.2016.

Крім того, у призначенні платежу зазначених меморіальних ордерів від 11.11.2016 та від 16.11.2016 не вказано ані безпосередньо номеру справи 910/24750/15, ані номеру виконавчого провадження, відкритого на примусове виконання наказу №910/24750/15, виданого Господарським судом міста Києва 14.12.2015 року.

В свою чергу, як вже вказувалося, позивачем було надано виписку по рахунку за 20.11.2017 року, з якої вбачається, що грошові кошти, присуджені до стягнення судовим рішенням у справі №910/24750/15, у розмірі 134 858 грн. 33 коп. надійшли на рахунок позивача у вказану дату.

При цьому, у вказаній виписці значиться номер виконавчого провадження - 50105237/12, яке було відкрито на примусове виконання наказу №910/24750/15, виданого Господарським судом міста Києва 14.12.2015 року.

Отже, вказані вище доводи скаржника не можуть бути підставою для задоволення вимог апеляційної скарги.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Колегія суддів погоджується із частковим задоволенням судом першої інстанції вимог позивача про стягнення 3% річних та інфляційних, у зв'язку з невірним розрахунком позивача.

При здійсненні нарахування 3% річних та інфляційних позивачем до складу основної суми заборгованості, стягнутої рішенням від 16.11.2015 у справі №910/24750/15, було включено 3% річних, інфляційні, пеню та судовий збір, й на вказану суму було здійснено розрахунок 3% річних та інфляційних, що є неприпустимим відповідно до вимог чинного законодавства України, оскільки 3% річних, інфляційні, пеня не є основним боргом відповідача, на який відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України можуть нараховуватися 3% річних та інфляційні.

Так, пеня є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, а 3% річних та інфляційні не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, обов'язок сплатити суму неустойки (пені), інфляційних втрат та 3% річних за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин ст. 625 Цивільного кодексу України.

Отже, доводи апелянта - позивача у справі про обгрунтованість здійснення нарахування 3% річних та інфляційних на суми 3% річних та інфляційних, стягнутих за рішенням Господарського суду м. Києва від 16.11.2015 у справі №910/24750/15 є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів, з огляду на зазначене вище.

Крім того, судовий збір також не є заборгованістю, оскільки включається до складу судових витрат.

Таким чином, нарахування 3% річних та інфляційних слід здійснювати лише на суму основної заборгованості відповідача.

Крім того, як вже було зазначено вище, згідно з доданою до матеріалів справи банківською випискою з особового рахунку позивача, стягнуту рішенням Господарського суду міста Києва суму зараховано на рахунок позивача 20.11.2017. Враховуючи те, що день фактичного виконання грошового зобов'язання не включається у період, за який може бути здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат, позивачем також допущено помилку у визначенні періоду прострочення (день оплати - 20.11.2017 включено до періоду прострочення).

Таким чином, за вірним перерахунком суду першої інстанції з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 4 741,84 грн. 3% річних та 21 846,76 грн. інфляційних втрат.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційних скарг відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покладаються на їх заявників (апелянтів).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" та публічного акціонерного товариства "Укрнафта" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2018 у справі №910/5282/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційних скарг покласти на їх заявників - позивача та відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 17.12.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.Г. Смірнова

М.А. Дідиченко