ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"17" грудня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/2291/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловська Ю.М.

при секретарі судового засідання: Карагяур В.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (представник за довіреністю);

від відповідача: ОСОБА_2 (на підставі ордеру);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6);

до відповідача: Обєднання співвласників багатоквартирного будинку „Довженка, 4, 4-А (65058, м. Одеса, вул. Довженка, 4, 4-А);

про стягнення 24 335,99 грн.

ВСТАНОВИВ:

СУТЬ СПОРУ: 17.10.2018 року позивач Публічне акціонерне товариство „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО №2475/18 від 17.10.2018р.) до відповідача - Обєднання співвласників багатоквартирного будинку „Довженка, 4, 4-А, в якій просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 24 335,99 грн., з яких: 13 872,49 грн. - пеня, 2064,19 грн. 3% річних та 8399,31 грн. інфляційні втрати, а також стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №3276/16-ТЕ-23 від 21.12.2015р., в частині своєчасної сплати вартості отриманого природного газу, що стало підставою для нарахування пені відповідно до п. 8.2 договору, а також нарахувань передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду від 22.10.2018 року, за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/2291/18 за правилами спрощеного позовного провадження, із призначенням судового засідання.

12.11.2018 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву вх. ГСОО №23223/18, в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, згідно якого відповідач просить суд зменшити належну до стягнення пеню, обмежуючи її суму 1000,00 грн. В обґрунтування необхідності зменшення розміру пені відповідач, посилається на положення ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України, а також на те, що матеріали справи не містять доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення строків оплати отриманого газу. При цьому, відповідач також посилається на те, що ОСББ є неприбутковою організацією та кінцевим споживачем теплової енергії є мешканці багатоквартирного будинку.

У судовому засіданні від 19.11.2018 року судом було оголошено перерву у розгляді справи до 17.12.2018 року о 10:30.

У судовому засіданні від 17.12.2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні від 17.12.2018 року проти позову заперечує з підстав викладених у відзиві на позов та просив суд у задоволені позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 17.12.2018р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 22.12.2018р.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і обєктивно зясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобовязана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

У відповідності зі статтею 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. Аналогічні положення щодо договору поставки містяться і у ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Як встановлено матеріалами справи, 21.12.2015 року між ПАТ „НАК Нафтогаз України (надалі постачальник) та ОСББ „Довженка, 4, 4-А (надалі споживач) укладено договір постачання природного газу №3276/16-ТЕ-23 (надалі договір), згідно умов якого постачальник зобов'язався передати у власність споживача у 2016 році природний газ, а споживач зобов'язався прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.

У відповідності до п. 2.1 договору, постачальник передає споживачу з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року (включно) газ обсягом до 155,0 тис.куб.м.

За умовами п.п. 2.1.2 договору, обсяги газу, що плануються передати за цим договором (далі плановий обсяг), можуть змінюватись сторонами протягом місяця поставки в установленому порядку.

Пунктом 5.2 договору, зокрема, визначено до сплати за 1000 куб.м. природного газу 1806,15 грн., крім того ПДВ 20 % - 361,23 грн., всього з ПДВ 2167,38 грн.

Згідно п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 10.3 договору визначено, що строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 років.

Згідно положень розділу 12, договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01.01.2016 року до 30.09.2016 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (в редакції згідно додаткової угоди №4 від 30.04.2016р.).

При цьому, під час дії договору протягом періоду з 31.12.2015р. по 15.08.2016р. сторонами укладались додаткові угоди №№1, 2, 3, 4 та №5 (а.с.19-28) у відповідності до яких, вносились зміни у договір №3276/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 року, зокрема, в частині обсягів газу його вартості, порядку та умов передачі газу, строку дії договору.

На виконання умов договору №3276/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 року між сторонами у справі було складено 31.01.2016р. акт приймання-передачі природного газу у січні 2016 року на суму 139636,80 грн., 29.02.2016р. акт приймання-передачі природного газу у лютому 2016 року на суму 86092,13 грн., 31.03.2016р. акт приймання-передачі природного газу у березні 2016 року на суму 84929,81 грн., 30.04.2016р. акт приймання-передачі природного газу у квітні 2016 року на суму 32551,16 грн., 31.05.2016р. акт приймання-передачі природного газу у травні 2016 року на суму 60579,04 грн., 30.06.2016р. акт приймання-передачі природного газу у червні 2016 року на суму 41002,79 грн., 31.07.2016р. акт приймання-передачі природного газу у липні 2016 року на суму 39116,92 грн. та 31.08.2016р. акт приймання-передачі природного газу у серпні 2016 року на суму 38642,48 грн.

Як вбачається із розрахунку позивача, відповідач несвоєчасно розрахувався за поставлений газ, так вартість поставленого газу у січні 2016 року була сплачена 16.03.2016 року, вартість поставленого газу у лютому 2016 року була сплачена 16.03.2016 року, вартість поставленого газу у травні 2016 року була сплачена 11.10.2016 року, вартість поставленого газу у червні 2016 року була сплачена 23.12.2016 року, вартість поставленого газу у липні 2016 року була сплачена 19.05.2017 року, вартість поставленого газу у серпні 2016 року була сплачена 19.05.2017 року, що ніяким чином не заперечується відповідачем.

Згідно з положеннями ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобовязань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що в порушення вимог ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, ОСББ „Довженка, 4, 4-Ау встановлений договором строк не здійснило в повному обсязі сплату вартості фактично отриманого газу у січні-серпні 2016 року за договором №3276/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 року.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Водночас, згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2064,19 грн. та інфляційних у розмірі 8399,31 грн., окремо щодо кожного акту приймання-передачі з яких допущено прострочення платежу, вважає його вірним та таким, що підлягає задоволенню.

У відповідності до ч.1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобовязання.

За умовами п. 8.2 договору, у разі невиконання споживачем умов п. 6.1 цього договору постачальник має право не здійснювати поставку газу споживачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання споживачем пункту 6.1 цього договору він зобовязується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості за фактично переданий газ пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Разом з тим, шляхом укладення додаткових угод №4 та №5 п. 8.2 договору сторонами було визначено, що розмір пені розраховуються виходячи із 21% річних від суми простроченого платежу.

Згідно ч. 2 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобовязання. Водночас вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобовязання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно формули розрахунку пені, наведеної в листі Національного банку України №25-011/388-1707 від 12.03.1997р. на виконання Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, сума простроченого платежу помножена на розмір пені за кожен день прострочення у відсотках, розділена на сто та помножена на кількість днів прострочення платежу буде дорівнювати сумі пені за прострочення платежу.

Суд, перевіривши розрахунки позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 13872,49 грн., розрахованої виходячи із розміру подвійної облікової ставки НБУ, окремо щодо кожного акту приймання-передачі з яких допущено прострочення платежу, вважає його вірним.

Разом з тим, норми матеріального права, а саме ст. 233 господарського кодексу України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України, встановлюють, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

При цьому, відповідно до п. 42 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку.

Розглядаючи питання про зменшення штрафних санкцій, слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання безпідставному збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Враховуючи дискреційність повноважень суду щодо зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, за відсутності доказів, підтверджуючих завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача, суд вважає доцільним, обґрунтованим, таким, що відповідає принципу верховенства права висновок щодо необхідності зменшення розміру пені до 5 000 грн.

При цьому, при здійсненні відповідного висновку щодо необхідності зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, суд враховує, що відповідач не є кінцевим споживачем теплової енергії, а є неприбутковою організацією, яка використовує отриманий газ для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (мешканцям багатоквартирного будинку, що перебуває у ОСББ на балансі), тоді як здійснення оплати поставленого позивачем газу залежить виключно від розрахунків споживачів за спожиту теплову енергію.

Приймаючи до уваги вищевикладене суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ПАТ „НАК Нафтогаз України та стягнення з відповідача пені у розмірі 5000,00 грн., 3% річних у розмірі 2064,19 грн., та інфляційних втрат у розмірі 8399,31 грн.

Відповідно до п. 4.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Обєднання співвласників багатоквартирного будинку „Довженка, 4, 4-А (65058, м. Одеса, вул. Довженка, 4, 4-А; ) на користь Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ) 5000/пять тисяч/грн. пені, 2064/дві тисячі шістдесят чотири/грн. 19 коп. 3% річних, 8399/вісім тисяч триста девяносто девять/грн. 31 коп. інфляційних втрат та 1762/одна тисяча сімсот шістдесят дві/грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22 грудня 2018 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська