РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.11.2018Справа № 910/7208/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Шкуропеєві А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен" (03056, м. Київ, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ, будинок 35; )

до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, м. Київ, ВУЛИЦЯ ГОСПІТАЛЬНА, будинок 12-Г; )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, ВУЛИЦЯ АРХІТЕКТОРА ГОРОДЕЦЬКОГО, будинок 13; код 00015622)

про зобов'язання вчинити дії

За участю представників сторін:

від позивача: Ковтун Т.О. - за довіреністю №116 від 14.12.2017 року;

від відповідача: Чвалюк А.В. - за довіреністю №19/3-02/177 від 29.08.2018 року.

від третьої особи: не з'явилися.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Київський метрополітен" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про зобов'язання відповідача в разі направлення позивачем платежів здійснювати першочергову сплату з розрахункового рахунку № 309, відкритого в Публічному акціонерному товаристві "Державний ощадний банк України", заробітної плати працівникам підприємства, податків, зборів та інших обов'язкових платежів перед списанням коштів за платіжними вимогами будь-яких органів державної виконавчої служби України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що своєчасність та обсяги заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, зокрема, за платіжними вимогами органів Державної виконавчої служби в процесі примусового виконання судових рішень, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями головуючим суддею визначено суддю Якименко М.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Разом за заявою про усунення недоліків позовної заяви позивач подав заяву про зміну предмету позову, згідно якої просив суд винести рішення, яким зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (ПАТ "Ощадбанк") здійснювати першочергову сплату з розрахункового рахунку № 3095 відкритого в Публічному акціонерному товариству "Державний ощадний банк України" (ПАТ "Ощадбанк") заробітної плати працівникам Комунального підприємства "Київський метрополітен", податків, зборів та інших обов'язкових платежів перед списанням коштів за платіжними вимогами будь-яких органів державної виконавчої служби України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.07.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/7208/18, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 22.08.2018 року. Крім того, вказаною ухвалою судом прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову, з урахуванням якої здійснюється подальший розгляд справи.

20.08.2018 року через канцелярію суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що платіжні доручення КП «Київський метрополітен» було отримано відповідачем після отримання платіжної вимоги від Державної виконавчої служби, що, в свою чергу, унеможливило виконання даних платіжних доручень. Отже, за твердженнями відповідача, ПАТ «Ощадбанк» діяв в порядку визначеному спеціальним законодавством, що регулює порядок безготівкових розрахунків, а кошти за платіжною вимогою ДВС №20/8/1 від 20.02.2018 року було списано правомірно в межах суми, що була акумульована на рахунку платника протягом операційного часу. При цьому коштів для виконання інших платіжних документів КП «Київський метрополітен» на рахунку позивача не було в наявності.

Окрім цього позивач наголошує на тому, що позивач не заперечує проти правомірності списання ПАТ "Ощадбанк" з його рахунків коштів за платіжною вимогою та не зазначає, в чому саме полягає його порушене право чи законний інтерес з боку ПАТ «Ощадбанк».

У підготовчому засідання 22.08.2018 року оголошено перерву до 12.09.2018 року в порядку, передбаченому ст. 183 Господарського процесуального кодексу України.

22.08.2018 року через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшла заява про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача (з урахування додатку до заяви від 06.09.2018 року) Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

04.09.2018 року через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій позивач зазначає про необґрунтованість тверджень відповідача та просить задовольнити позовні вимоги (з урахуванням заяви про зміну предмету позову).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2018 року задоволено клопотання відповідача та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерство юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, ВУЛИЦЯ АРХІТЕКТОРА ГОРОДЕЦЬКОГО, будинок 13; код 00015622) та, відповідно, підготовче засідання відкладено на 25.09.2018 року в порядку, передбаченому ст. 183 ГПК України.

В підготовчому засіданні 25.09.2018 року судом оголошено перерву до 17.10.2018 року.

В судовому засіданні 17.10.2018 року, враховуючи те, що судом остаточно з'ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 07.11.2018 року.

В судове засідання 07.11.2018 року з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Уповноважений представник третьої особи в судове засідання 07.11.2018 року не з'явився.

Про дату, час та місце судового засідання третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 410.

Про поважні причини неявки представника третьої особи в судове засідання суд не повідомлено.

Заяв, клопотань та пояснень щодо суті спору від третьої особи до суду не надходило.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За приписами ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, оскільки Міністерство юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не скористалось наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в зв'язку з чим справа може бути розглянута за наявними у ній документами та за відсутності представника третьої особи.

В судовому засіданні 06.11.2018 року уповноважений представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Уповноважений представник позивача в судовому засіданні 07.11.2018 року підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну предмета позову.

Уповноважений представник відповідача в судовому засіданні 07.11.2018 року проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 07.11.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

10.12.2014 року між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (позивач у справі, клієнт за договором) та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (відповідач у справі, банк за договором) було укладено Договір № 2149 банківського рахунку (далі - Договір банківського рахунку) (з урахуванням додаткових договорів), за умовами п. 1.1 якого банк зобов'язується надавати клієнту послуги з розрахунково - касового обслуговування,які пов'язані із переказом грошей з рахунка (на рахунок) цього клієнта ,видачею йому грошей у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених цим Договором ,а клієнт зобов'язується оплачувати вартість таких послуг та надає банку право користуватися тимчасово вільними коштами клієнта на власний розсуд.

Відповідно до п. 2.1 Договору банківського рахунку банк протягом трьох банківських днів після надання всіх необхідних документів зобов'язується відкрити клієнту поточний(і) рахунок(и) № 3095 (далі - рахунки), та надавати послуги з розрахунково-касового обслуговування (далі - послуги), відповідно до умов цього Договору, законодавства України, в т.ч. нормативно-правових актів Національного банку України.

Згідно п. 2.4 Договору банківського рахунку договірне списання коштів з рахунку(ів) клієнта на користь третіх осіб або на власні рахунки, які відкриті в установах Банку чи іншому уповноваженому банку, окрім випадків, зазначених в цьому Договорі, здійснюється на підставі додаткових договорів до цього договору або інших договорів про надання банківських послуг.

Відповідно до п. 2.5 Договору банківського рахунку банк не має право визначати та королювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд, крім випадків, передбачених законодавством України та цим Договором.

Передбаченому п.п.4.4.1 Договору банківського рахунку праву клієнта самостійно розпоряджатися наявним на рахунках коштами в порядку, визначеному законодавством України, за винятком примусового чи договірного списання коштів чи зупинення операцій клієнта за рахунком у випадках, передбачених законодавством України та цим Договором, кореспондує визначений п.п.4.1.2, 4.1.3 вказаного правочину обов'язок банку приймати та зараховувати на рахунок клієнта грошові кошти, що надходять, виконувати розпорядження клієнта про проведення операцій за рахунком, в т.ч. в межах залишку коштів на такому рахунку, сума яких дорівнює розміру фіксованих сум, встановлених Договором для цього рахунку, а також надавати клієнту послуги відповідно до вимог законодавства України та умов цього Договору.

Окрім того умовами спірного Договору банківського рахунку передбачені зобов'язання банку виконувати доручення клієнта на здійснення договірного списання коштів з його рахунків у відповідності до умов Договору, в т.ч. в межах залишку коштів на такому рахунку, сума яких дорівнює розміру фіксованих сум, встановлених Договором для цього рахунку на відповідний період (п.4.1.14), а також відповідне право банку здійснювати примусове списання коштів з рахунку клієнта, в т.ч. в межах залишку коштів на такому рахунку, сума яких дорівнює розміру фіксованих сум, встановлених Договором для цього рахунку на відповідний період, у випадках, передбачених законодавством України (п.4.2.15).

Клієнт може здійснювати безготівкові розрахунки шляхом використання відповідних розрахункових документів, передбачених законодавством України (п.5.1 Договору банківського рахунку).

Згідно п. 5.2 Договору банківського рахунку банк здійснює розрахункові операції за цим Договором відповідно до чинного законодавства України, в тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, за умови належного оформлення клієнтом розрахункових документів. Платежі з рахунку клієнта банк виконує в межах залишку на рахунку(ах) на початок операційного дня та з урахуванням поточних надходжень коштів на рахунок протягом операційного часу. Операційний час триває з 9 год. 00 хв. до 16 год. 30 хв., в п'ятницю та передсвяткові дні до 15 год. 30 хв. (крім вихідних та святкових днів). Операційний час не включає обідню перерву з 13 год. 00 хв. до 13 год. 45 хв.

Відповідно до п. 5.2 Договору банківського рахунку операції за розрахунковими документами, що надійшли до банку в операційний час до 16 год. 30 хв. (в п'ятницю та передсвяткові дні до 15 год. 30 хв.), виконуються банком того ж дня. Документи, отримані після 16 год. 30 хв. (в п'ятницю та передсвяткові дні до 15 год. 30 хв.) відмічаються штампом «Вечірня» та проводяться Банком наступного банківського дня. Банківським днем вважається день, в який банки України відкриті для проведення операцій.

Відповідно до п. 6.2 Договору банківського рахунку у разі порушення банком встановлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» строків виконання доручення клієнта на переказ, банк зобов'язаний сплатити клієнту пеню у розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 (десять) відсотків суми переказу. У разі порушення банком встановлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» строків завершення переказу, банк зобов'язаний сплатити клієнту пеню у розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) відсотка суми простроченого платежу, що в будь-якому випадку не може перевищувати 10 (десять) відсотків суми переказу.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Сторонами узгоджено в п. 9.1 Договору банківського рахунку, що договір набуває чинності з дати підписання сторонами та діє протягом одного календарного року. Дія Договору автоматично продовжується на кожний наступний рік на тих самих умовах,якщо жодна зі сторін не попередить в письмовій формі іншу сторону про припинення його дії не менше ніж за один місяць до закінчення відповідного строку дії Договору.

Також сторонами було укладено рід Додаткових договорів до спірного Договору банківського рахунку № 2 від 17.02.2016 року, № 3 від 19.02.2016 року, № 4 від 26.02.2016 року, № 5 від 29.02.2016 року, № 6 від 04.03.2016 року, № 7 від 09.03.2016 року, № 8 від 14.03.2016 року, № 9 від 21.03.2016 року, № 10 від 25.03.2016 року, № 11 від 30.03.2016 року, № 12 від 17.05.2016 року, № 13 від 25.05.2016 року, № 14 від 02.06.2016 року, № 15 від 10.06.2016 року, № 16 від 16.06.2016 року, № 17 від 30.06.2016 року, № 18 від 08.07.2016 року, № 19 від 18.07.2016 року, копія яких наявні в матеріалах справи.

Окрім цього, 12 вересня 2016 року між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (підприємство за договором, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (банк за договором, відповідач у справі) укладено договір № 603-Упр-16 міжбанком та підприємством про надання послуг по зарахуванню та виплаті заробітної плати та інших виплат через поточні рахунки фізичних осіб (працівників підприємства) з використанням платіжних карток (далі - Договір про надання послуг).

Відповідно до п. 1.1 Договору про надання послуг підприємство замовляє, а банк бере на себе зобов'язання здійснювати зарахування на поточні рахунки, операції за якими здійснюються з використанням платіжних карток, відкриті в банку працівникам підприємства, на умовах та в строки, визначені цим Договором, заробітної плати та інших виплат працівникам підприємства.

Згідно п. 1.2 Договору про надання послуг сторони визнають, що документи, створені в електронному вигляді системою дистанційного обслуговування «Клієнт-Банк»/«Інтернет Клієнт-Банк»/«Корпоративний Клієнт-Банк» і підписані електронним цифровим підписом, мають однакову юридичну силу з іншими платіжними документами, оформленими на паперовому носії, і є підставою для розрахункових операцій.

У відповідності до п. 2.1.4 Договору про надання послуг підприємство зобов'язується перерахувати в банк такі грошові кошти:

- загальну суми заробітної плати та інших виплат, що призначаються для зарахування на рахунки працівників підприємства (далі - заробітна плата) на рахунок № 1002;

- комісійну винагороду за безготівкове зарахування коштів у розмірі 0,00 грн. (нуль гривень 00 копійок) відсотків від загальної суми;

- плату за оформлення платіжних карток у розмірі 0,00 (нуль гривень 00 копійок).

Відповідно до п. 3.1 Договору про надання послуг банк відповідає за своєчасне зарахування коштів, перехованих йому підприємством за умовами цього Договору, згідно з законодавством України.

Згідно умов п.6.1 Договору про надання послуг договір набуває чинності з моменту підписання обома сторонами і діє до 31.12.2017 року включно.

Дія Договору автоматично продовжується на кожний наступний рік на тих самих умовах,якщо жодна зі сторін не попередить в письмовій формі іншу сторону про припинення його дії не менше ніж за один місяць до закінчення відповідного строку дії Договору (п.6.2 Договору про надання послуг).

Вказані Договори підписані представниками позивача та відповідача і засвідчені печатками сторін.

Як вбачається з матеріалів справи та сторонами не заперечувалось, 16.03.2017 року ПАТ «Ощадбанк» було отримано та виконано постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт коштів боржника від 16.03.2017 року у виконавчому провадженні №53587903, якою накладено арешт на грошові кошти, які містяться на рахунках, відкритих на ім'я Комунального підприємства «Київський метрополітен» (). Дану постанову було прийнято відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при примусовому виконанні наказу Господарського суду міста Києва у справі №910/8397/16 від 06.02.2017 року.

14.06.2017 року Господарським судом міста Києва у справі № 910/8397/16 винесено ухвалу, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2017 року та постановою Верховного Суду від 28.02.2018 року, якою визнано недійсною постанову Департаменту ДВС про арешт коштів КП «Київський метрополітен» від 16.03.2017 року винесену в межах виконавчого провадження ВП № 53587903, у частині накладання арешту на грошові кошти, що розміщені на розрахункових рахунках КП «Київський метрополітен» № 9400, відкритому в АТ «Укрсиббанк» та № 3095, відкритому в АТ «Ощадбанк», що необхідні та призначені для оплати праці та здійснення нарахувань на заробітну плату працівників КП «Київський метрополітен».

На підставі ухвали Господарського суду м. Києва від 14.06.2017 року у справі № 910/8397/16 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. була винесена постанова від 30.11.2017 року (ВП № 53587903) про зняття арешту з коштів в частині накладання арешту на грошові кошти, що знаходяться на рахунках КП «Київський метрополітен» № 9400, відкритому в АТ «Укрсиббанк» та № 3095, відкритому в АТ «Ощадбанк», які необхідні та призначені для оплати праці та здійснення нарахувань на заробітну плату працівників КП «Київський метрополітен».

06.12.2017 року вказана постанова від 30.11.2017 року у виконавчому провадженні №53587903 про зняття арешту з коштів, якою було знято арешт з коштів в частині накладення арешту на грошові кошти, які містяться на рахунку, відкритому в ПАТ "Ощадбанк" на ім'я Комунального підприємства «Київський метрополітен» () і які необхідні та призначені для оплати праці та здійснення нарахувань на заробітну плату працівників КП «Київський метрополітен», надійшла на адресу ПАТ «Ощадбанк».

21.02.2018 року за вхідним №5416/2018-26/вх. об 11 год. 33 хв. 35 сек., що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з системи електронного документообігу банку, до ПАТ «Ощадбанк» надійшла платіжна вимога ДВС №20/8/1 від 20.02.2018 року про стягнення залишку боргу в сумі ,41 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укррослізинг» згідно наказу Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 року у справі №910/8397/16.

Меморіальним ордером №20/8/1 від 21.02.2018 року, копія якого наявна в матеріалах справи, ПАТ «Ощадбанк» на виконання даної платіжної вимоги з рахунку КП «Київський метрополітен» на рахунок Міністерства юстиції України було перераховано грошові кошти в сумі 359162,67 грн.

Також, через систему дистанційного обслуговування о 13 год. 07 хв., що підтверджується витягом з системи дистанційного обслуговування банку, КП «Київський метрополітен» по поточному рахунку № 3095 були виставлені платіжні доручення на загальну суму 110331,00 грн., а саме № 162 та № 168 на суму 26 331,00 грн. для перерахування заробітної плати, відпускних та виплат при звільнені на карткові рахунки працівників КП «Київський метрополітен», № 167 на суму 84 000,00 грн. для сплати ЄСВ по матеріальному забезпеченню по лікарняним листам.

Проте, вказані платіжні доручення відповідачем виконані не були.

В зв'язку з викладеним Комунальне підприємство «Київський метрополітен" 22.02.2018 року листом № 270-НДФ звернулось до ПАТ «Ощадбанк» щодо надання роз'яснення з приводу списання коштів з рахунку, які були передбачені для сплати відпускних на карткові рахунки працівників КП «Київський метрополітен», сплату ЄСВ та ПДФО з відпускних.

У відповідь на вказаний лист ПАТ «Ощадбанк» своїм листом № 160/33 від 28.02.2018 року повідомив КП «Київський метрополітен» про те, що 21.02.2018 с 11 год. 44 хв. було отримано від державного виконавця платіжну вимогу від 20.02.2018 року № 20/80/1 на суму 1 782 483 465 грн. 41 коп., та о 13 год. 07 хв. були надіслані платежі на загальну суму 110 331,00 грн. спрямовані на виплату з/пл., лікарняні, відпускні та виплати при звільнені, які були проведені 22.02.2018 року, оскільки у відповідності до п. 2.20 глави 2 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою правління НБУ №22 від 21.01.2004 року (далі - Інструкція №22) о 16 год. 39 хв. з рахунку № 3095 (980) було частково виконано платіжну вимогу від 20.02.2018 року № 20/80/1 в межах залишку на рахунку (станом 16 год. 30 хв. залишок грошових коштів становив 359162,67 грн.).

Таким чином, в обгрунтування позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 8, 9, 43, 46, 64 Конституції України, ч. 5 ст. 97, ст. 115, ч. 1 ст. 115 КЗПП України, ст. 7, ч.1 ст. 1,ч.1 ст. 24, ч. 6 ст. 24 Закону України "Про оплату праці", ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 № 95, ратифікованою Україною 04.08.1961, п. 1 ч. 2 ст. 15, п. 2 ч. 2 ст. 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зазначаючи, що своєчасність та обсяги заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

Отже, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, позивач просить суд зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Ощадбанк" здійснювати першочергову сплату з розрахункового рахунку № 3095, відкритого в Публічному акціонерному товариству "Ощадбанк" заробітної плати працівникам Комунального підприємства "Київський метрополітен", податків, зборів та інших обов'язкових платежів перед списанням коштів за платіжними вимогами будь-яких органів державної виконавчої служби України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як встановлено судом, в обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на факт скасування арешту Департаменту ДВС, накладеного на кошти позивача, що розміщені, зокрема, на рахунку в ПАТ «Ощадбанк» № 3095, відкритому на підставі Договору № 2149 банківського рахунку від 10.12.2014 року, та, зважаючи на непроведення відповідачем платежів в сумі 110 331,00 грн. згідно платіжних доручень № 162, 168 від 21.02.2018 року для перерахування заробітної плати та № 167 від 21.02.2018 року для сплати ЄСВ по матеріальному забезпеченню по лікарняним листам, оскільки з вказаного рахунку було списано передбачені на виплату опрати праці та нарахувань на заробітну плату кошти, на підставі платіжного доручення ВПВР ДДВС Міністерства юстиції України від 21.02.2018 року № 20/8/1.

За правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Зобов'язанням, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір № 2149 банківського рахунку від 10.12.2014 року за своєю юридичною природою є договором банківського рахунку, який підпадає під правове регулювання норм глави 72 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 1067 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Статтею 1068 Цивільного кодексу України визначено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 51 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України.

За приписами ст. 1089 Цивільного кодексу України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Відповідно до п. 7.1.2. ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно п. 8.1. ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Розрахункові документи, що надійшли після операційного часу, банк виконує наступного операційного дня.

Відповідно до п. 16.1 ст. 16 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.

Згідно з п. 20.1 ст. 20 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ініціатором переказу може бути платник, а також обтяжувач чи отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

За приписами ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту. Ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Клієнт банку має право самостійно обирати види розрахункового документа (крім платіжної вимоги), які визначені цим Законом, для ініціювання переказ.

Зокрема, платіжна вимога застосовується у випадках, коли ініціатором переказу виступає стягувач.

Як встановлено судом, умовами спірного Договору банківського рахунку, а саме п.2.11, передбачено обов'язок банку виконувати доручення клієнта на здійснення договірного списання коштів з його рахунків у відповідності до умов Договору, в т.ч. в межах залишку коштів на такому рахунку, сума яких дорівнює розміру фіксованих сум, встановлених Договором для цього рахунку на відповідний період.

Окрім того, згідно п.4.2.15 вказаного договору банк має право здійснювати примусове списання коштів з рахунку клієнта, в т.ч. в межах залишку коштів на такому рахунку, сума яких дорівнює розміру фіксованих сум, встановлених Договором для цього рахунку на відповідний період, у випадках, передбачених законодавством України.

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом (ст.1071 Цивільного кодексу України).

Як встановлено у ст. 1073 Цивільного кодексу України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Суд зазначає, що загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків, визначаються в Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22, вимоги якої поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів, та обов'язкові для виконання ними.

Відповідно до п. 1.4 Інструкції платіжна вимога застосовується у випадках, коли ініціатором переказу виступає стягувач.

Списання примусове (далі - примусове списання коштів) - списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

За приписами п. 5.1-5.4 вказаної Інструкції, відповідно до статті 1071 Цивільного кодексу України кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його доручення на підставі рішення суду, а також у випадках, установлених законом.

Примусове списання коштів банки виконують з рахунків, які відкриті клієнтами в банках відповідно до нормативно-правових актів Національного банку, що регулюють порядок відкриття та використання рахунків.

Примусове списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів або бюджетних установ, здійснюється органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України.

У разі надходження до банку платіжних вимог на примусове списання коштів з цих рахунків вони передаються для виконання відповідному органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, якщо це передбачено договором між банком та органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, або повертаються стягувачу без виконання відповідно до пункту 2.18 глави 2 цієї Інструкції.

Примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувачі (орган державної виконавчої служби (державні виконавці) та приватні виконавці) на підставі виконавчих документів, установлених законами України.

За необґрунтованість примусового списання коштів, недостовірність даних, зазначених у платіжній вимозі, стягувач несе відповідальність згідно із законодавством України.

Згідно з а. 5.9 Інструкції, банк платника приймає до виконання платіжну вимогу стягувача незалежно від наявності достатнього залишку коштів на рахунку платника і не має права повертати її в разі неподання стягувачем реєстру платіжних вимог.

Згідно з п. 5.10 Інструкції у разі недостатності коштів на рахунку платника банк виконує платіжну вимогу в межах залишку коштів згідно з главою 2 цієї Інструкції.

У відповідності до п. 2.20 Інструкції №22, якщо платіжні вимоги на примусове списання коштів надійшли до банку протягом операційного часу, але на час надходження на рахунку платника немає коштів або їх недостатньо, то банк виконує ці платіжні вимоги з урахуванням сум, що надійдуть на рахунок платника протягом операційного часу (поточні надходження). Якщо для виконання цих платіжних вимог недостатньо коштів (з урахуванням поточних надходжень), то вони виконуються частково відповідно до глави 5 цієї Інструкції.

Відповідно до п. 2.22 Інструкції банк виконує розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження згідно зі статтею 1072 Цивільного кодексу України та виключно в межах залишку коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом.

За приписами ст. 1072 Цивільного кодексу України, Банк виконує розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та включно в межах залишку грошових коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом.

У разі одночасного надходження до банку кількох розрахункових документів, на підставі яких здійснюється списання грошових коштів, банк списує кошти з рахунку клієнта у такій черговості:

1) у першу чергу списуються грошові кошти на підставі рішення суду для задоволення вимог про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, а також вимог про стягнення аліментів;

2) у другу чергу списуються грошові кошти на підставі рішення суду для розрахунків щодо виплати вихідної допомоги та оплати праці особам, які працюють за трудовим договором (контрактом), а також виплати за авторським договором;

3) у третю чергу списуються грошові кошти на підставі інших рішень суду;

4) у четверту чергу списуються грошові кошти за розрахунковими документами, що передбачають платежі до бюджету;

5) у п'яту чергу списуються грошові кошти за іншими розрахунковими документами в порядку їх послідовного надходження.

У разі одночасного надходження до банку розрахункового документа, наданого відповідно до умов обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, та іншого розрахункового документа, на підставі якого здійснюється списання грошових коштів, банк списує кошти з рахунка клієнта позачергово за розрахунковим документом, наданим відповідно до умов такого обтяження. У разі одночасного надходження до банку декількох розрахункових документів, наданих відповідно до умов обтяжень, предметом яких є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, банк списує кошти з рахунка клієнта за такими розрахунковими документами згідно з пріоритетом відповідних обтяжень.

У разі відсутності (недостатності) грошових коштів на рахунку клієнта банк не веде обліку розрахункових документів, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом.

Судом встановлено за матеріалами справи та зазначалось вище, що 21.02.2018 року за вхідним №5416/2018-26/вх. об 11 год. 33 хв. 35 сек. до ПАТ «Ощадбанк» надійшла платіжна вимога №20/8/1 від 20.02.2018 року органу ДВС про стягнення залишку боргу в сумі ,41 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укррослізинг» згідно наказу Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 року №910/8397/16.

Меморіальним ордером №20/8/1 від 21.02.2018 року ПАТ «Ощадбанк» на виконання даної платіжної вимоги з рахунку КП «Київський метрополітен» на рахунок Міністерства юстиції України було перераховано грошові кошти в сумі 359162,67 грн.

В подальшому, через систему дистанційного обслуговування о 13 год. 07 хв. КП «Київський метрополітен» були виставлені платіжні доручення №№ 162, 167, 168 від 21.02.2018 року на загальну суму 110331,00 грн.

Тобто як свідчать фактичні обставини справи, вказані платіжні доручення КП «Київський метрополітен» було отримано ПАТ «Ощадбанк» після отримання платіжної вимоги №20/8/1 від 20.02.2018 року від Державної виконавчої служби, що в свою чергу, унеможливило виконання даних платіжних доручень. Тобто ПАТ «Ощадбанк» діяв в порядку визначеному спеціальним законодавством, що регулює порядок безготівкових розрахунків, а кошти за платіжною вимогою №20/8/1 від 20.02.2018 року було списано правомірно в межах суми, що була акумульована на рахунку платника протягом операційного часу, за відсутності на рахунку позивача коштів для виконання інших платіжних документів КП «Київський метрополітен».

Враховуюче вищевикладене суд доходить висновку, що Публічним акціонерним товариством "Ощадбанк" цілком правомірно здійснено списання з рахунку Комунального підприємства "Київський метрополітен" за платіжною вимогою державної виконавчої служби до виконання платіжних доручень позивача в порядку наведених вище вимог чинного законодавства.

При цьому судом критично оцінюються посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на факт винесення головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. постанови від 30.11.2017 (ВП № 53587903) про зняття арешту з коштів в частині накладання арешту на грошові кошти, що знаходяться на рахунках КП «Київський метрополітен» № 9400, відкритому в АТ «Укрсиббанк» та № 3095, відкритому в АТ «Ощадбанк», які необхідні та призначені для оплати праці та здійснення нарахувань на заробітну плату працівників КП «Київський метрополітен», позаяк наявність чи відсутність арешту грошових коштів на рахунку не впливає на виконання платіжної вимоги банком.

Поряд із цим суд зазначає, що позивач у даному позові фактично ставить питання про зміну встановленого законом чіткого порядку виконання платіжних вимог державного виконавця, а саме зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» здійснювати першочергову сплату з розрахункового рахунку № 3095, відкритого в Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» заробітної плати працівникам Комунального підприємства «Київський метрополітен», податків, зборів та інших обов'язкових платежів перед списанням коштів за платіжними вимогами будь-яких органів державної виконавчої служби України, що в свою чергу унеможливить належне виконання обов'язків, покладених на Державну виконавчу службу, а виконання таких вимог банком порушуватиме встановлений законом порядок.

Наразі за висновками суду позивачем належними та достатніми доказами відповідно до ст.ст. 76, 79 Господарського процесуального кодексу України не доведено неправомірності дій відповідача при першочерговому списанні коштів з рахунку позивача за вимогою органу державної виконавчої служби.

Також суд зазначає, що за приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Тобто у розумінні зазначених приписів суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).

Поряд із цим вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні приписів ст. 15, ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Водночас, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (Право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

При цьому суд вважає за доцільне зазначити, що неодмінною ознакою порушення права або охоронюваного законом інтересу є настання негативних наслідків для суб'єкта порушеного права.

За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Тобто у розумінні зазначених приписів суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).

Поряд із цим вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні приписів ст. 15, ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Водночас, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (Право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

При цьому суд вважає за доцільне зазначити, що неодмінною ознакою порушення права або охоронюваного законом інтересу є настання негативних наслідків для суб'єкта порушеного права.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Згідно роз'яснення Конституційного Суду України в рішенні від 01.12.2004 року №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Отже, саме на Комунальне підприємство "Комунальне підприємство" як позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Згідно частини першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однак, виходячи з наведених позивачем аргументів та наданих ним доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем відповідно до вимог господарського процесуального законодавства факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу відповідачем.

Окрім цього суд зазначає, що частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, до числа яких належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Разом з тим суд звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11 порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

При цьому в листі Верховного Суду України від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» зазначено, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження). У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)). Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Також суд зазначає, що спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Тому позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об'єктивно порушені відповідачем і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права. Таким чином, право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому, обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним засобом захисту, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України, який проте є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Враховуючи наведені вище нормативні положення та обставини справи, суд вважає за необхідне зазначити, що звертаючись до суду із позовом про зобов'язання відповідача здійснювати першочергову сплату з розрахункового рахунку № 3095, відкритого в Публічному акціонерному товаристві "Ощадбанк", заробітної плати працівникам Комунального підприємства "Київський метрополітен", податків, зборів та інших обов'язкових платежів перед списанням коштів за платіжними вимогами будь-яких органів державної виконавчої служби України, позивач фактично просить суд зобов'язати банк вчиняти дії на майбутнє, які порушують умови укладених між сторонами договорів та норми законодавства, не довівши при цьому порушення свого права, яке можна відновити у зазначений ним спосіб.

Таким чином, за наявних обставин, оскільки обраний позивачем спосіб захисту є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення порушених прав позивача, суд доходить до висновку, що підстави для задоволення даного позову відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236 - 238, 240, 241, 255, 256 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимоги відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" та ст. 256 Господарського процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 19.12.2018 року.