СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2018 р. Справа №12/91

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Слободін М.М., суддя Терещенко О.І.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

апелянтів ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 01.06.2018 року (від ТОВ «Крокуль-плюс»); за довіреністю б/н від 01.06.2018 року (від ТОВ «Крокуль»); за довіреністю №1155 від 24.10.2018 року (від ОСОБА_2П.);

позивача не зявився;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1, м.Полтава, Товариства з обмеженою відповідальністю «Крокуль-плюс», м.Полтава, Товариства з обмеженою відповідальністю «Крокуль», м.Полтава, ОСОБА_2, м.Полтава, (вх.№1564П/1-10) на рішення Господарського суду Полтавської області від 28.04.2005 року по справі №12/91

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пасіпол», м.Полтава,

до Колективного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», м.Полтава,

про визнання права власності на будівлю та реєстрацію,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 28.04.2005 року у справі №12/91 (суддя Сергєєва Л.А.) позов задоволено.

Визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Пасіпол» (36014, м.Полтава, вул. Жовтнева, 73; юридична адреса 38033, с.Сагайдак, Шишацького району Полтавської області) право власності на реконструйовану адміністративно-господарську будівлю, як окремий цілісний обєкт нерухомого майна, загальною площею 742,7 кв.м., розташованої за адресою: м.Полтава, вул. Фрунзе, 57.

Зобовязано Колективне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» виключити з технічної документації будівлі за адресою: м.Полтава, вул. Фрунзе, 57 відмітку про самочинне будівництво та виготовити технічний паспорт без зазначення про самочинне будівництво будівлі, розташованої за адресою: м.Полтава, вул. Фрунзе, 57.

Від ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Крокуль-плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Крокуль», ОСОБА_2 надійшла узгоджена апеляційна скарга, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 28.04.2005 року та припинити провадження у справі.

Скаржники вказують, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване судове рішення у відношенні їх прав та обовязків, однак до участі у справі вони залучені не були. Так, після набуття права власності на частину будівлі за адресою: м.Полтава, вул. Фрунзе, 57 ТОВ «Пасіпол» було здійснено ряд заходів, направлених на приведення будівлі в належний стан. Однак, при вчинені цих дій, ТОВ «Пасіпол» допустило самовільне переобладнання куплених приміщень та самовільну добудову приміщень, що порушує право власності апелянтів як власників іншої частини будівлі і землекористувачів суміжних земельних ділянок, адже добудовані приміщення перешкоджають користуватися апелянтам своїм майном у повному обсязі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.11.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; визначено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду відзиви, клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі та призначено справу до розгляду в судове засідання. При цьому, вказаною ухвалою учасників справи повідомлено про дату, час та місце судового засідання; викликано представників учасників справи в судове засідання та повідомлено їх, що справа може бути розглянута за їх відсутності.

05.12.2018 року від директора ТОВ «Пасіпол» (позивач у справі) надійшов лист (вх.№1962), в якому останні повідомив, що його представник ОСОБА_3 знаходиться на лікарняному у підтвердження чого надано копію листка непрацездатності.

Представник відповідача Приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (правонаступник Колективного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор») в судове засідання не зявилися, хоча про час та місце належним чином повідомлені шляхом направлення на адресу рекомендованого поштового відправлення (ухвали суду від 22.11.2018 року) за відповідною адресою.

Відповідно до ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за відсутності представників позивача та відповідача.

У судовому засіданні 12.12.2018 року представник апелянтів підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та надав пояснення щодо того, в чому полягає порушення їх прав оскаржуваним судом рішенням.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року №475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч.1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм Цивільного кодексу України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 Цивільного кодексу України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 Цивільного кодексу України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.

Із тексту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу був виданий технічний паспорт із зазначенням в ньому про самочинне будівництво.

Відповідно до ч.1 ст. 376 Цивільного кодексу України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно із частиною другою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Із контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 Цивільного кодексу України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норми частини третьої статті 376 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 Цивільного кодексу України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам.

З тексту оскаржуваного рішення і матеріалів справи не вбачається, що суд першої інстанції, установивши, що позивач здійснив самочинне будівництво, вищевказаних норм матеріального права не врахував, не здійснив належне дослідження обставин справи і не надав їм відповідної правової оцінки.

Відповідно ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України та приписів ст. 20 Господарського кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «ОСОБА_4 проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У даній справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши здійснення позивачем самочинного будівництва, вищевказані норми права не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за ним права власності.

Так, суд не звернув уваги на те, що позивач здійснивши самочинне будівництво, до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації не звертався. При цьому, суд не надав належної оцінки субєктому складу учасників справи, а саме не дослідив тієї обставини, що звертаючись до суду з позовом про визнання права власності спір про право був відсутній, а відповідач є органом, що здійснює тільки реєстраційні дії. Тобто, відповідач є тією особою яка наділена повноваженнями по веденню відповідного реєстру з метою відображення стану речей перед третіми особами, а не тією особою, що оскаржує право власності. Вказане свідчить, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення не звернув увагу на факт відсутності спору про право.

Місцевий господарський суд, порушуючи вимоги законодавства замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно та визнав на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне, оскільки не можна вважати, що у цій справі суд діяв відповідно до завдань судочинства, а тому судове рішення у справі, яка переглядається, не можна визнати законним, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 240, 269, 270, п.2, ч.1 ст.275, п.1, 3, 4 ст. 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, м.Полтава, Товариства з обмеженою відповідальністю «Крокуль-плюс», м.Полтава, Товариства з обмеженою відповідальністю «Крокуль», м.Полтава, ОСОБА_2, м.Полтава задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 28.04.2005 року по справі №12/91 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, який у позові відмовити.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2018 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя М.М. Слободін

Суддя О.І. Терещенко