ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 916/3388/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Пількова К. М.,

секретар судового засідання - Овчарик В. М.,

за участю представників:

позивача - не з'явилися,

відповідача - Панчук Ю. Ю. (представник за довіреністю від 23.03.2018),

третьої особи - не з'явилися,

розглянув касаційну скаргу Приватного підприємства "НІКА-2" на рішення Господарського суду Одеської області від 10.07.2017 (головуючий - Желєзна С.П., судді: Цісельський О. В., Щавинська Ю. М.) і постанову Одеського апеляційного господарського суду від 21.08.2018 (головуючий - Поліщук Л. В., судді: Богатир К. В., Величко Т. А.) у справі

за позовом Приватного підприємства "НІКА-2"

до фізичної особи-підприємця Буценко Лідії Костянтинівни

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області в особі Реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області

про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 30.07.2014

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. У серпні 2015 року Приватне підприємство "НІКА-2" (далі - ПП "НІКА-2") звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом (з урахуванням заяви від 09.10.2015 про зміну предмету позову) до фізичної особи-підприємця Буценко Лідії Костянтинівни (далі - ФОП Буценко Л.К.) про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.07.2014, індексний №24911815, бланк серії САК №993373, а саме: комплексу будівель та споруд бази відпочинку "Лідія", що розташовані за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, комплекс будівель та споруд №56 в частині, що стосується будівель та споруд: літери „А" (бар), „Б" (щитова), „Ж" (склад), „1К" (будинок відпочинку), „Н" (будинок відпочинку), „О" (будинок відпочинку), №1 (ємність для води), №2 (вигрібна яма), №3 (каналізація) (далі - оспорюване свідоцтво від 30.07.2014).

2. Позовна заява обґрунтовується тим, що оспорюване свідоцтво від 30.07.2014 видане відповідачу та оформлене всупереч приписам статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та статті 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції, чинній до 15.12.2017, а підтвердженням порушення цим свідоцтвом прав ПП "НІКА-2" є рішення Апеляційного суду Одеської області від 10.09.2013 у справі №22-ц/785/7182/13, та постанова Одеського окружного адміністративного суду від 08.08.2013 у справі №815/4703/13-а, якими встановлено факти зведення і розміщення ФОП Буценко Л.К. споруд на межі земельної ділянки, яка належить ПП "НІКА-2", та фактичне виконання такими спорудами функцій забору між суміжними земельними ділянками, належними сторонам.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.07.2017, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 21.08.2018, у задоволенні позову відмовлено.

4. Рішення та постанова мотивовані положеннями статей 16, 321, 328, 331 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 90, 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 3, 4, 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статей 32, 33, 35 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, та статей 13, 73, 269 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, з урахуванням яких суди дійшли висновку про недоведеність належними і допустимими доказами порушення відповідачем прав та інтересів позивача у зв'язку з оформленням оспорюваного свідоцтва від 30.07.2014, оскільки згідно з висновками судової земельно-технічної експертизи №1506 від 26.06.2014, будівельно-технічного експертного дослідження №006/15 від 07.04.2015 та комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи №222/16 від 19.09.2016 споруда літери „Ж" розміщена відповідачем на межі суміжних земельних ділянок в межах земельної ділянки, яка належить ФОП Буценко Л.К., тоді як ПП "НІКА-2" не навело жодного доказу на підтвердження порушення власних прав у зв'язку з оформленням відповідачем права власності на інші споруди, а саме: споруди літери „А" (бар), „Б" (щитова), „1К" (будинок відпочинку), „Н" (будинок відпочинку), „О" (будинок відпочинку), №1 (ємність для води), №2 (вигрібна яма), №3 (каналізація).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

5. Не погодившись з рішенням місцевого суду та постановою апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

6. В обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій статей 16, 331 ЦК України, статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та статей 73, 75, 77 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, наголошуючи на тому, що: 1) судами безпідставно не враховано встановлені судовими рішеннями у справах №22-ц/785/7182/13, №815/4703/13-а та №916/3512/13 преюдиціальні обставини щодо порушення прав ПП "НІКА-2" внаслідок оформлення ФОП Буценко Л.К. права власності на базу відпочинку "Лідія" згідно з первісним свідоцтвом від 21.12.2007; 2) судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання позивача від 21.06.2017 про призначення судової будівельно-технічної експертизи з підстав наявності у справі двох повідомлень судового експерта про неможливість надання висновку за наявними матеріалами справи, не було перевірено виконання ухвали від 19.09.2016 про витребування доказів, і водночас необґрунтовано покладено в основу рішення висновки судової земельно-технічної експертизи №1506 від 26.06.2014, будівельно-технічного експертного дослідження №006/15 від 07.04.2015 та комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи №222/16 від 19.09.2016, які є недостовірними та суперечать обставинам справи, оскільки ці експертизи проведені поза межами судового провадження у справі №916/3388/15 та на замовлення ФОП Буценко Л.К.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

7. Відповідач у поданому відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення з мотивів, викладених у оскаржуваних судових рішеннях.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

8. ПП "НІКА-2" є власником земельної ділянки 1,3937га, розташованої між базами відпочинку "Незабудка" і "Лідія" біля селища Затока Білгород-Дністровського району Одеської області, цільовим використанням якої є обслуговування і реконструкція бази відпочинку "Комунальник", що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку від 03.09.2007.

9. Рішенням Білгород-Дністровської районної ради від 07.09.2001 №479-XXIII „Про надання земельної ділянки на Будацькій косі біля селища Затока в довгострокову оренду приватному підприємцю Буценко Лідії Костянтинівні для забудови та обслуговування бази відпочинку „Лідія" затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,9872га та надано вказану земельну ділянку приватному підприємцю Буценко Лідії Костянтинівні у довгострокову оренду строком на 49 років для забудови та обслуговування бази відпочинку „Лідія".

10. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.03.2007 у справі №2-2971 визнано за Буценко Л.К. право власності на самовільні будівлі, розташовані на території Будацької Коси, біля селища Затока, база відпочинку "Лідія", а саме: щитова літ. "Б", розміром (2,40х5,37)+(3,95х4,52)м; навіс літ. "б", розміром (4,52x1,42)м; склад літ. "Ж", розміром (6,20х5,85)м; навіс літ. "ж" (2,56x5,85)м; бар літ. "А", розміром (21,88x6,17)м; будинок відпочинку літ. "ї", розміром (3,50x28,17)м; навіс літ. "ї", розміром (1,60х2,40)м.

11. 21.12.2007 на підставі вказаного судового рішення та розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області №1553/2007 від 11.09.2007 "Про оформлення права власності суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі Буценко Л.К. на будинок відпочинку, щитову, склад, бар на базі відпочинку "Лідія", було видано ФОП Буценко Л.К. свідоцтво серії САА№825996 про право власності, з якого вбачається оформлення за відповідачем права власності лише на чотири нерухомих об'єкта (будівлі), а саме: 1) щитова літ. "Б; 2). склад літ. "Ж"; 3) бар літ. "А"; 4) будинок відпочинку літ. "ї", що розташовані на базі відпочинку "Лідія", а право власності на інші об'єкти, зазначені в судовому рішенні, а саме: навіси літери "б", "ж", "ї", не оформлялось, оскільки вони не відносились на той час до категорії нерухомих об'єктів, хоча вони (ці навіси), а також інші будівлі, а саме, будинки відпочинку літ. "Н",та літ. "О" існували на той час, що підтверджується наявною у справі технічною документацією.

12. У подальшому ФОП Буценко Л.К. здійснила нове будівництво та реконструкцію на базі відпочинку "Лідія" та звернулася до Шабівської сільської ради із заявою про видачу їй замість свідоцтва про право власності від 21.12.2007 серії САА№825996 нового свідоцтва з урахуванням інших зазначених в декларації об'єктів.

13. 07.03.2012 Інспекцією ДАБК в Одеській області зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт „Реконструкція бази відпочинку „Лідія", спальний котедж на 12 місць, будинок персоналу, адміністративно-побутовий блок, господарський блок, спальний корпус на 12 місць, перша та друга черга". В свою чергу, декларація про готовність об'єкта до експлуатації зареєстрована Інспекцією ДАБК в Одеській області 02.04.2014.

14. 13.11.2012 Шабівською сільською радою Білгород-Дністровського району на підставі технічних паспортів, декларацій про готовність об'єкта до експлуатації від 18.09.2012, від 25.09.2012 та вищезазначених документів було прийнято рішення №205/2012 "Про оформлення права власності на будівлі та споруди бази відпочинку "Лідія", яким вирішено оформити право власності Буценко Л.К. на комплекс будівель та споруд бази відпочинку "Лідія", та видати замість свідоцтва про право власності від 21.12.2007 серії САА№825996 нове свідоцтво. На підставі вказаного рішення Шабівською сільською радою 22.11.2012 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім'я Буценко Лідії Костянтинівни серії ЯЯЯ №764800 про право власності на комплекс будівель та споруд бази відпочинку "Лідія" за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, комплекс будівель та споруд №56, на об'єкти: літери "А" (бар), "Б" (щитова), "Ж" (склад), "Ї" (будинок відпочинку), "Н" (будинок відпочинку), "О" (будинок відпочинку), Я (будинок персоналу), 1А (адм.-побут. Корпус), 1Б (господарський блок), №1 (ємність для води), №2 (вигрібна яма), №3 (каналізація).

15. Разом з тим, рішенням апеляційного суду Одеської області від 10.09.2013 у справі №22-ц/785/7182/13 апеляційну скаргу ПП "НІКА-2" було задоволено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.03.2007 у справі №2-2971 про визнання права власності скасовано, у задоволенні позовних вимог Буценко Л.К. до Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області про визнання права власності на самовільні будівлі відмовлено, а постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23.09.2013 у справі №815/4703/13-а, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.01.2014 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.04.2014, визнано протиправними та скасовано розпорядження Білгород-Дністровської державної адміністрації Одеської області №1532/2007 від 03.09.2007 та №1553/2007 від 11.09.2007.

16. Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.12.2014 у справі №916/3512/13, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 31.03.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 04.06.2015, визнано недійсним свідоцтво про право власності від 21.12.2007 серії САА№825996, за яким за ФОП Буценко Л.К. було оформлено право власності на об'єкти: щитова-літ. "Б"; склад -літ. "Ж"; бар - літ. "А"; будинок відпочинку -літ. "Ї".

17. У подальшому ФОП Буценко Л.К. знову здійснила нове будівництво та реконструкцію на базі відпочинку "Лідія" та звернулася до Реєстраційної служби Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області з заявою про видачу їй замість свідоцтва про право власності від 22.11.2012 року серії ЯЯЯ №764800, нового свідоцтва з урахуванням інших зазначених в декларації об'єктів.

18. 30.07.2014 Реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області було видано Буценко Л.К. свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер: 24911851 про право власності на комплекс будівель та споруд бази відпочинку «Лідія» за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, комплекс будівель та споруд № 56, загальною площею 927,4 кв.м., у складі: бар літ. «А», загальною площею 118,7 кв.м., щитова літ «Б», загальною площею 25,6 кв.м., склад літ. «Ж», загальною площею 32,1 кв.м., будинок відпочинку літ. «Н», загальною площею 43,8 кв.м., будинок відпочинку літ. «О», загальною площею 22,5 кв.м., будинок персоналу літ. «Я», загальною площею 144,4 кв.м., адміністративно - побутовий корпус літ. « 1-А», загальною площею 229,3 кв.м., господарський блок літ. « 1Б», загальною площею 81,0 кв.м., спальний котедж літ. « 1К», загальною площею 230,0 кв.м., ємність для води № 1, вигрібна яма № 2, каналізація № 3.

19. Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.09.2017 у справі №916/495/14, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 21.11.2018 та постановою Верховного Суду від 10.05.2018, у задоволені позову ПП "НІКА-2" про визнання незаконним та скасування рішення Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 13.11.2012 №205/2012 "Про оформлення права власності на будівлі та споруди бази відпочинку "Лідія" за адресою: Одеська обл., Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, комплекс будівель та споруд №56" в частині, що стосується оформлення права власності та видачі свідоцтва Буценко Л.К. на будівлі та споруди: 1) літера "А" (бар); 2)літера "Б" (щитова); 3) літера "Ж" (склад); 4) літера "Ї" (будинок відпочинку); 5) літера "Н" (будинок відпочинку); 6) літера "О" (будинок відпочинку); 7) №1 (ємність для води); 8) №2 (вигрібна яма); 9) №3 (каналізація) та про визнання недійсним свідоцтва від 22.11.2012 серії ЯЯЯ №764800 про право власності на нерухоме майно комплексу будівель та споруд бази відпочинку "Лідія", що розташований за адресою: Одеська обл., Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, комплекс будівель та споруд №56 від 22.11.2012, яке видано Шабівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області Буценко Лідії Костянтинівні, в частині, що стосується будівель та споруд: 1)літера "А" (бар); 2) літера "Б" (щитова); 3) літера "Ж" (склад); 4) літера "Ї" (будинок відпочинку); 5) літера "Н" (будинок відпочинку); 6) літера "О" (будинок відпочинку); 7)№1 (ємність для води); 8) №2 (вигрібна яма); 9) №3 (каналізація) відмовлено повністю у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Позиція Верховного Суду

20. Колегія суддів відхиляє клопотання ПП "НІКА-2" від 23.11.2018 про відкладення розгляду справи №916/3388/15 на іншу дату з причин перебування керівника ПП "НІКА-2" Сажиної С.М. поза межами України в період з 20 по 27 листопада 2018 року, знаходження іншого постійного представника позивача (адвоката Гамара В.І.) на лікарняному, оскільки заявником не надано жодних доказів на підтвердження поважності причин неявки свого представника в судове засідання касаційної інстанції, тоді як процесуальний закон не обмежує кількість представників учасника справи в судовому процесі.

21. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

22. Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

23. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

24. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

25. Згідно з частиною 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

26. Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

27. Способи захисту порушених прав встановлені статтею 20 Господарського кодексу України та статтею 16 ЦК України до яких відноситься, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При цьому для вирішення питання щодо наявності правових підстав для визнання незаконним та скасування рішення ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно суду необхідно встановити їх невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав ці акти. Також обов'язковою умовою визнання цих актів недійсними є порушення у зв'язку з їх прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

28. Статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно підписується державним реєстратором і засвідчується печаткою.

29. Відповідно до імперативних приписів частин 4, 7 статті 75 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для господарського суду.

30. Отже, преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір.

31. Під час вирішення спору апеляційним господарським судом з посиланням на судове рішення у справі №916/495/14, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 10.05.2018, відтак має характер остаточного, достеменно встановлено та скаржником не спростовано законність рішення Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 13.11.2012 №205/2012 "Про оформлення права власності на будівлі та споруди бази відпочинку "Лідія" за адресою: Одеська обл., Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, комплекс будівель та споруд №56" в частині, що стосується оформлення права власності та видачі свідоцтва Буценко Л.К. на будівлі та споруди: 1) літера "А" (бар); 2)літера "Б" (щитова); 3) літера "Ж" (склад); 4) літера "Ї" (будинок відпочинку); 5) літера "Н" (будинок відпочинку); 6) літера "О" (будинок відпочинку); 7) №1 (ємність для води); 8) №2 (вигрібна яма); 9) №3 (каналізація) і свідоцтва від 22.11.2012 серії ЯЯЯ №764800 про право власності на зазначене нерухоме майно та їх відповідність визначеній законом компетенції органу, який видав ці акти.

32. При цьому під час розгляду справи №916/495/14 встановлено, що оспорюване свідоцтво від 30.07.2014 видано ФОП Буценко Л.К. внаслідок втрати чинності попереднім свідоцтвом (від 22.11.2012 серії ЯЯЯ №764800), оригінал якого було вилучено державним реєстратором для погашення та зберігання в матеріалах реєстраційної справи, оскільки рішення Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 13.11.2012 №205/2012 є актом ненормативного характеру одноразового застосовування, яке вичерпало свою дію виконанням.

33. Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє помилкові твердження скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій встановлених судовими рішеннями у справах №22-ц/785/7182/13, №815/4703/13-а та №916/3512/13 преюдиціальних обставин щодо порушення прав ПП "НІКА-2" як суміжного землекористувача внаслідок оформлення ФОП Буценко Л.К. права власності на базу відпочинку "Лідія" згідно з первісним свідоцтвом від 21.12.2007, оскільки, керуючись частиною 7 статті 75 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, Верховний Суд вважає, що скаржник помилково визначає в якості фактів, що мають преюдиціальне значення, викладені у рішеннях по вказаних справах оціночні висновки судів про доведеність порушення прав позивача шляхом зведення і розміщення ФОП Буценко Л.К. споруд на межі земельної ділянки, яка належить ПП "НІКА-2".

34. Таким чином, правова оцінка, надана судами адміністративної та цивільної юрисдикцій певним обставинам в аспекті доведеності чи недоведеності порушення прав позивача, не є обов'язковою для господарського суду при вирішенні даного спору. Тим більше, що зі змісту судових рішень у справі №916/495/14 вбачається недоведеність порушення прав ПП "НІКА-2" при видачі ФОП Буценко Л.К. свідоцтва від 22.11.2012 серії ЯЯЯ №764800, яке в часі передувало видачі оспорюваного свідоцтва від 30.07.2014.

35. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

36. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

37. Зважаючи на вищенаведене та враховуючи положення частини 2 статті 331, статті 328 ЦК України, колегія суддів вважає, що за умов чинності виданих декларацій ФОП Буценко Л.К. про готовність об'єкта до експлуатації об'єкта до експлуатації від 18.09.2012, від 25.09.2012 та від 02.04.2014, зареєстрованих Інспекцією ДАБК в Одеській області, доказів оскарження, визнання протиправними та скасування яких у встановленому порядку матеріали справи не містять і скаржником не надано, поданий ПП "НІКА-2" позов про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.07.2014, виданого з урахуванням вказаних декларацій, є передчасним та неналежним способом захисту його прав як суміжного землекористувача.

38. Таким чином, відхиляючи передчасні посилання скаржника на порушення ФОП Буценко Л.К. при здійсненні реконструкції бази відпочинку "Лідія" норм ДБН, протипожежних правил та відхилення від проекту, Одеський апеляційний господарський суд правильно зазначив, що встановлення вказаних обставин не є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

39. Відповідно до статті 86 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

40. Згідно з частиною 1 статті 269 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

41. Висновок судової експертизи, яку було проведено в межах провадження з іншої справи, в тому числі цивільної, кримінальної, адміністративної, оцінюється господарським судом у вирішенні господарського спору на загальних підставах як доказ зі справи, за умови, що цей висновок містить відповіді на питання, які виникають у такому спорі, і поданий до господарського суду в належним чином засвідченій копії.

42. Судами попередніх інстанцій на підставі належної правової оцінки висновків судової земельно-технічної експертизи №1506 від 26.06.2014 (призначена у рамках кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000126) та комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи №222/16 від 19.09.2016 (призначена у рамках провадженні у господарській справі №916/4871/15) в їх сукупності встановлено, що споруда літери „Ж" (склад) розміщена відповідачем на межі суміжних земельних ділянок в межах земельної ділянки, яка належить ФОП Буценко Л.К., а тому не порушує прав позивача. Крім того, ПП "НІКА-2" не навело жодного доказу на підтвердження порушення своїх прав у зв'язку з оформленням відповідачем права власності на інші споруди, а саме: споруди літери „А" (бар), „Б" (щитова), „1К" (будинок відпочинку), „Н" (будинок відпочинку), „О" (будинок відпочинку), №1 (ємність для води), №2 (вигрібна яма), №3 (каналізація).

43. Колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника щодо неправомірної відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання позивача від 21.06.2017 про призначення судової будівельно-технічної експертизи з підстав наявності у справі двох повідомлень судового експерта про неможливість надання висновку за наявними матеріалами справи, відсутності перевірки судом виконання ухвали від 19.09.2016 про витребування доказів, необґрунтованого покладення в основу судових рішень висновків судової земельно-технічної експертизи №1506 від 26.06.2014 та комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи №222/16 від 19.09.2016, які проведені поза межами судового провадження у справі №916/3388/15, є недостовірними та суперечать обставинам справи, оскільки вказані доводи зводяться виключно до заперечень щодо оцінки доказів по справі, що в силу імперативних вимог статті 300 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, виходить за межі повноважень перегляду справи в касаційному порядку.

44. Верховний Суд погоджується з аргументами скаржника щодо помилковості посилання суду апеляційної інстанції в обґрунтування оскаржуваної постанови на висновок будівельно-технічного експертного дослідження №006/15 від 07.04.2015, складений за заявою ФОП Буценко Л.К. експертом Митниковим Г.П. без попередження останнього про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, який (експертний висновок) в розумінні статей 34, 41, 42 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, є неналежним доказом у цій справі.

45. Разом з тим, касаційна інстанція враховує, що самі по собі зазначені вище помилкові посилання апеляційного суду не призвели до прийняття неправильної по суті постанови, а тому не можуть бути достатньою підставою для її скасування, оскільки згідно з частиною 2 статті 309 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

46. З мотивів, викладених у пунктах 31, 32, 37, 42 цієї постанови, Верховний Суд погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на касаційну скаргу.

47. Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, зважаючи на недоведеність порушення саме внаслідок неправомірних дій відповідача прав позивача як землекористувача у зв'язку з видачею оспорюваного свідоцтва від 30.07.2014, дійшли правильного висновку щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

48. Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем не доведено порушення відповідачем його прав як суміжного землекористувача, як наслідок, оскаржувані рішення та постанова ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

49. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову.

50. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, у зв'язку з чим, підстави для задоволення касаційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваних рішення і постанови відсутні.

Щодо судових витрат

51. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства "НІКА-2" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 10.07.2017 і постанову Одеського апеляційного господарського суду від 21.08.2018 у справі №916/3388/15 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Ю.Я. Чумак

Судді Т.Б. Дроботова

К.М. Пільков