ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року

м. Одеса

Справа № 915/103/18

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: І.Г. Філінюка, С.В. Таран,

при секретарі судового засідання О.В. Клименко

за участю представників сторін:

від позивача – не з’явився

від відповідача – не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства “Науково-виробничий комплекс газотурбобудування “Зоря”-“Машпроект”

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2018 року (прийняте суддею М.В. Мавродієвою о 11:18год., м. Миколаїв, повний текст складено 05.09.2018р.)

у справі №915/103/18

за позовом Державного підприємства “Науково-виробничий комплекс газотурбобудування “Зоря”-“Машпроект”

до Державного підприємства “Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№93)

про повернення майна із незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

08.02.2018 Державне підприємство ( далі – ДП) “Науково-виробничий комплекс газотурбобудування “Зоря”-“Машпроект” звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій, з урахуванням положень уточненої позовної заяви від 04.04.2018 (а.с.119-124), просило суд зобов’язати Державну установу “Казанківська виправна колонія (№93)” передати за актом приймання-передачі верстат токарно-гвинторізний 163, верстат токарно-гвинторізний РТ445, верстат токарно-гвинторізний 1М63, верстат токарний патронний РТ44501, з обов’язковою наявністю апаратури, що містить дорогоцінні метали.

12.04.2018 ухвалою місцевого суду замінено відповідача - Державну установу “Казанківська виправна колонія (№93)” на належного відповідача - Державне підприємство “Підприємство Державної кримінально – виконавчої служби України (№93).

Позовні вимоги, з посиланням на положення статей 11, 15, 317, 319, 386, 387, 388 Цивільного кодексу України, обґрунтовані тим, що у період з 1985 по 1987 роки позивач на підставі ТТН №1244 від 07.09.1987, ТТН №1324 від 27.09.1985, ТТН №1695 від 14.10.1986, актів передачі в оренду основних засобів передав у тимчасове користування відповідачу обладнання у кількості 4 одиниць, у зв’язку з відмовою у 2016 році відповідачем у здійсненні інвентаризації обладнання позивачем прийнято рішення про повернення вищезазначеного обладнання та направлено відповідачу лист у квітні 2017 року про повернення обладнання за актом приймання – передачі. Позивач зазначає, що відповідач не повернув передане йому у тимчасове користування обладнання, чим позбавив його права користуватись належним йому майном на власний розсуд.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2018 року в задоволенні позову Державному підприємству “Науково-виробничий комплекс газотурбобудування “Зоря”-“Машпроект” відмовлено, з огляду на його необґрунтованість, оскільки відсутні будь-які докази того, що на час звернення позивача до суду та розгляду спору в суді, спірне майно дійсно (фактично) знаходиться у володінні відповідача і відповідач не визнає цей факт.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Миколаївської області від 30.08.18р., позивач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На думку скаржника, рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з’ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Зокрема, скаржник вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано приписи п. 2,3 ч. 1 ст. 388 ЦК України тоді, як спір підпадає під ч.3 ст. 388 ЦК України, якою передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Також апелянт вважає, що судом не вірно застосовано позовну давність, оскільки не враховано, що строк позовної давності слід відраховувати від дати подачі листа № 03-2607 від 04.04.2017р. з вимогою про повернення і передачу за актом прийому - передачі спірного обладнання у належному стані, кількості та комплектності, з обов’язковою наявністю апаратури, що містить дорогоцінні метали.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач спростовує доводи апеляційної скарги та просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Позивач та відповідач не використали свого права на участь у судовому засіданні, хоча про час та місце його проведення повідомлені належним чином.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія прийшла до наступного висновку.

02.03.1989 між Виробничим об’єднанням “Зоря” та установою ІН 316/93 було укладено договір оренди (а.с.110) восьми одиниць устаткування, зокрема верстатів РТ-44501, зав.№19, інв.№08160; РТ-44501, зав.№7, інв.№07629; 163; зав.№32365, інв.№07573.

Розділом 4 вказаного договору сторони оговорили, що договір укладений строком на п’ять років та діє з 01.01.1989.

За товарно-транспортними накладними №1324 від 27.09.1985, №1695 від 14.10.1986, №1244 від 07.09.1987, актами передачі в оренду основних засобів та довіреностями №1037 від 27.09.1985, №1158 від 09.10.1986, №906 від 07.09.1987 (а.с.19-27), ВО “Зоря” передано в оренду установі ІН 316/53, відповідно верстат токарно-гвинторізний 163, інвентарний номер 007573, заводський номер 32365; верстат токарно-гвинторізний РТ445, інвентарний номер 007629, заводський номер 7; верстат токарно-гвинторізний 1М63, інвентарний номер 008103, заводський номер 6141; верстат токарний патронний РТ44501, інвентарний номер 008160, заводський номер 19.

Листом №25/3044 від 16.09.1996 установа ІН-316/93 (а.с.230) повідомила ВО “Зоря”, зокрема, що в зв’язку з довготривалою відсутністю обсягів робіт з кооперації з підприємством позивача, а також тяжким фінансовим станом все орендоване за договором від 02.03.1989 устаткування: верстати токарно-гвинторізні інв.№№7573, 7629, 8103; верстат інв.№8160; з 12.09.1996 виведене з експлуатації, а тому просила вважати договір оренди розторгнутим з 12.09.1996. Починаючи з цієї дати орендна плата сплачуватись не буде у зв’язку з відсутністю можливості забезпечувати збереження обладнання, установа ІН-316/93 просила в строк до 10.10.1996 вивезти це обладнання.

Актом від 28.05.1997 (а.с.111) комісія в складі представників Виробничого об’єднання “Зоря” та установи ІН-316/93 здійснили огляд орендованого устаткування, та встановили, що в установі знаходиться чотири токарних верстати, а саме: мод. РТ-445, інв.№42-07629, зав.№7; мод. РТ-44501, інв.№42-08160, зав.№19; мод. 163, інв.№42-07573, зав.№6141; мод. 1М63, інв.№42-08103, зав.№6141. Також актом встановлено, що верстати мод. РТ-44501 комплектний, електроапаратура та електрообладнання зняті для зберігання. Верстат буде укомплектований та переданий ВО “Зоря” в робочому стані. Верстати мод. 1М63 та мод. 163 знаходяться в розібраному стані, відсутньо багато вузлів та деталей, повністю електроустаткування. Верстат мод. РТ-445 повністю розібраний по електричній частині та частково по механічній.

Відповідно до абз.2, 4 п.1.1 статуту ДП “НВКГ “Зоря”-“Машпроект” (а.с.30-52), затвердженого наказом Державного концерну “Укроборонпром” №162 від 18.04.2017, ДП “НВКГ “Зоря”-“Машпроект” створене згідно з наказами Мінпромполітики України від 02.11.2001 №148 та від 26.11.2001 №190 шляхом реорганізації (злиття) двох державних підприємств – Виробничого об’єднання “Зоря” та Науково-виробничого підприємства “Машпроект”. ДП “НВКГ “Зоря”-“Машпроект” є правонаступником усіх майнових і немайнових прав і обов’язків Виробничого об’єднання “Зоря”, Науково-виробничого підприємства “Машпроект” та Державного підприємства Проектно-конструкторського бюро “Прогрес”.

Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 29.11.1999 установа ІН-316/93, перейменована у Казанківську виправну колонію №93 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області. Вказана установа була зареєстрована у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань за номером – 08564044. На даний час має назву Державна установа “Казанківська виправна колонія (№93). В ході підготовки до судового процесу, місцевим судом були зроблені запити до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань та встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань від 26.03.2018 за № підприємство за кодом має назву Державне підприємство “Підприємство державної кримінально – виконавчої служби України (№93). Згідно із витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань від 26.03.2018 за № підприємство за кодом має назву Державна установа “Казанківська виправна колонія №(93).

Листами №03/1-9632 від 14.11.2016, №03/1-10485 від 05.12.2016 та №03/1-7876 від 09.10.2017 (а.с.14, 15, 126) позивач звертався до відповідача з проханням надання доступу його працівникам для проведення інвентаризації обладнання, переданого у тимчасове користування Виправній колонії №93, та перевірки фактичної наявності та технічного стану такого обладнання, а також призначення представника установи для участі в роботі комісії з проведення щорічної інвентаризації.

Листами №93/4-375 від 19.12.2016 та №93/6-363 від 20.10.2017 (а.с.16, 104, 105, 125) відповідач у відповідь на листи позивача №03/1-10485 від 05.12.2016 та №03/1-7876 від 09.10.2017 щодо проведення інвентаризації обладнання повідомляв позивачу, що обладнання, яке передавалось в оренду на балансовому рахунку не має, заборгованість ДКВСУ №93 перед ДП “НВКГ “Зоря”-“Машпроект” також відсутня. Підприємством направлялись листи до керівництва позивача (лист №25/3044 від 16.09.1996) з проханням вирішити питання про вивіз орендованого основного обладнання з території ДП ДКВСУ №93, у зв’язку з відсутністю можливості зберігання та утримання, або безвідплатної передачі даних основних засобів на баланс нашого підприємства. Відповіді не отримали.

Листом №03-2607 від 04.04.2017 (а.с.17, 18) позивач вимагав від відповідача повернути і передати за актом прийому-передачі спірне обладнання у належному стані, кількості та комплектності, з обов’язковою наявністю апаратури, що містить дорогоцінні метали.

Позивач зазначає, що відповідач не повернув передане йому у тимчасове користування обладнання, чим позбавив його права користуватись належним йому майном на власний розсуд, у зв’язку з чим позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до частини 1 до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд (стаття 319 цього Кодексу).

Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 названого Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статей 317, 326 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 388 цього Кодексу якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник. Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом").

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння.

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння.

Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача необхідно урахувати всі умови, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України, а саме:

1) власник чи титульний володілець не має можливості здійснювати фактичне володіння над річчю;

2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи;

3) майно, яке підлягає віндикації, повинно бути індивідуально визначеним;

4) віндикаційний позов має недоговірний характер і спрямований на захист речових прав;

5) між позивачем і відповідачем немає договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів.

Відповідно до ч.1 ст.397 Цивільного кодексу України:

Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Таким чином, для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння має бути:

- встановлено та ідентифіковано чіткі об’єкти спірного індивідуального визначеного майна;

- підтверджено право власності або законного володіння у власника або титульного володільця на ці об’єкти;

- підтверджено існування в натурі цих об’єктів, як предметів матеріального світу, на момент подачі позову та прийняття рішення про витребування такого майна;

- підтверджено, що відповідач саме на момент подачі позову та прийняття рішення фактично тримає його у себе, внаслідок чого власник чи титульний володілець не має можливості здійснювати фактичне володіння над річчю.

Отже, відповідно до вимог ст.ст.387, 388, ч.1 ст.397 Цивільного кодексу України необхідне доведення, що відповідач саме на момент подачі позову та прийняття рішення фактично тримає у себе спірне майно, внаслідок чого власник чи титульний володілець не має можливості здійснювати фактичне володіння над річчю.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони не знаходяться в договірних правовідносинах щодо оренди спірного майна.

Разом з тим, як вірно зазначено місцевим судом, у справі відсутні докази перебування спірного майна у відповідача, і останній не визнає цей факт, а відтак судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про спонукання відповідача повернути це майно. (Аналогічна правова позиція міститься і в постановах Верховного суду від 10.10.2018р. у справі 916/759/16 та від 26.06.2018р. у справі № 914/1953/17).

При цьому судова колегія відхиляє доводи скаржника, викладений в апеляційній скарзі про те, що обладнання, яке знаходилось на праві найму було безвідплатно набуте відповідачем у ІН 316/93, яка не мала права його відчужувати, а тому позивач має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках, оскільки цей довод не спростовує вищевикладених обставин.

Також судова колегія відхиляє доводи апелянта про те, що судом не вірно застосовано позовну давність, оскільки означене спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення в мотивувальній частині якого зазначено, що сплив строку позовної давності в даному випадку не застосовується, оскільки відмолено в позові з підстав його необґрунтованості.

З огляду на викладене, апеляційна скарга Державного підприємства “Науково-виробничий комплекс газотурбобудування “Зоря”-“Машпроект” підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2018 - без змін.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати скаржника по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2018 року у справі №915/103/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства “Науково-виробничий комплекс газотурбобудування “Зоря”-“Машпроект” – без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2018 року.

Головуючий суддя                                                   Л.В. Поліщук

Суддя           І.Г. Філінюк

Суддя           С.В. Таран