ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. ОдесаСправа № 923/498/18

м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Колоколова С.І.,

Ярош А.І.

секретар судового засідання - Селиверстова М.В.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Каранфілова О.В., за довіреністю;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: Дусановський С.К., за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" та Національного банку України

на ухвалу Господарського суду Херсонської області

від 12 вересня 2018 року ( повний текст складено 14.09.2018р.)

по справі № 923/498/18

за позовом Національного банку України

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРИВАТОФИС"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"

про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

суддя суду першої інстанції: Павленко Н.А.

час та місце винесення ухвали: 12.09.2018р., м. Херсон, вул. Театральна, 18, Господарський суд Херсонської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 05.12.2018р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року Національний банк України звернувся до Господарського суду Херсонської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис» про звернення стягнення на майно, що належить майновому поручителю, за договором іпотеки у зв'язку з неналежним виконанням позичальником - Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» зобов'язань за кредитним договором, зазначивши про визначення способу звернення стягнення на майно шляхом його продажу на прилюдних торгах.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просить суд в рахунок часткового погашення заборгованості ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №19 від 03.03.2009р. (з усіма змінами та доповненнями до нього) перед Національним банком України в сумі ,00 грн., звернути стягнення на майно ТОВ «Приватофис» - предмет іпотеки за Іпотечним договором №33 від 06.03.2009р., посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. та зареєстрований в реєстрі №364, а саме:

- вбудоване адміністративно-виробниче приміщення, що складається з: 1-1фойє, 1-2, 1-3, 1-4 кабінети, 1-4а кухня, 1-5 туалет, 1-6, 1-11 коридори, 1-7 хол, 1-8 кімната, 1-9 сейф, 1-10, 1-13 каси, 1-12 комора, загальною площею 105,8 кв.м, основною площею 76,4кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомості майна: 32, розташоване за адресою: Донецька область, м. Красноармійськ (м. Покровськ), м. Родинське, вул. Леніна буд. 14.

- нежитлове приміщення №71, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 44, розташоване за адресою: Херсонська область, Новотроїцький район, смт. Новотроїцьке, вул. Чапаєва, буд. 3/71, що належать йому на праві власності на користь Національного банку України.

Позивач просить встановити спосіб реалізації предметів іпотеки шляхом їх продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження передбаченої Законом України «Про виконавче провадження»:

- вбудованого адміністративно-виробничого приміщення, що складається з: 1-1 фойє, 1-2, 1-3, 1-4 кабінети, 1-4а кухня, 1-5 туалет, 1-6, 1-11 коридори, 1-7 хол, 1-8 кімната, 1-9 сейф, 1-10, 1-13 каси, 1-12 комора, загальною площею 105,8кв.м, основною площею 76,4кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомості майна: 32, розташованого за адресою: Донецька область, м. Красноармійськ (м. Покровськ), м. Родинське, вул. Леніна буд. 14, за початковою ціною 144982грн. без ПДВ.

- нежитлового приміщення №71, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 44, розташованого за адресою: Херсонська область, Новотроїцький район, смт. Новотроїцьке, вул. Чапаєва, буд. 3/71, за початковою ціною 437261грн. без ПДВ.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 03.03.2009р. між Національним банком України та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (відповідно до Статуту правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») було укладено Кредитний договір №19 з укладанням у подальшому додаткових договорів до нього.

06.03.2009р. в якості забезпечення виконання зобов'язань між Національним банком України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спектрум-Енерго», правонаступником якого є ТОВ «Приватофис» укладено Іпотечний договір №33, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. та зареєстрований в реєстрі за №364 (із подальшими змінами внесеними додатковими договорами).

З посиланням на норми Цивільного кодексу України та Закону України «Про іпотеку» позивач зазначає, що ПАТ КБ «Приватбанк» як позичальником та ТОВ «Приватофис» як іпотекодавцем зобов'язання за Кредитним договором не виконані, отже Національний банк України набув право звернення стягнення на предмет іпотеки, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 12.09.2018р. по справі №923/498/18 (суддя Павленко Н.А.) призначено судову оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, поставлено перед судовою експертизою наступні питання:

- яка ринкова вартість нерухомого майна, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором №33 від 03.03.2009р., (враховуючи зміни внесенні додатковим договором №3 від 23.07.2014р.) станом на дату проведення експертизи, а саме: 1) вбудованих адміністративно-виробничих приміщення що складаються з: 1-1 фойє, 1-2, 1-3, 1-4 кабінети, 1-4а кухня, 1-5 туалет, 1-6, 1-11 коридори, 1-7 хол, 1-8 кімната, 1-9 сейф, 1-10, 1-13 каси, 1-12 комора загальною площею 105,8кв.м, основною площею 76,4кв.м за адресою: Донецька обл., м.Красноармійськ (м.Покровськ), м.Родинське, вул. Леніна, буд.14; 2) нежитлового приміщення №71, за адресою: Херсонська обл., Новотроїцький район, смт. Новотроїцьке, вул. Банкова (Чапаєва), буд. 3/71. Попереджено осіб, які безпосередньо проводитимуть судову експертизу, про кримінальну відповідальність передбачену статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України. Зобов'язано учасників судового процесу сприяти експерту в проведенні експертизи, зокрема, шляхом, забезпечення доступу на відповідну територію знаходження об'єктів дослідження. Роз'яснено сторонам, що згідно з ч.2 ст. 38 ГПК України вони вправі до початку проведення судової експертизи заявити відвід експерту в порядку та з підстав, зазначених у ст. ст. 35, 36, 37, 38 ГПК України. Зобов'язано Одеський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції України надіслати копію експертного висновку сторонам по справі. Зупинено провадження у справі 923/498/18 до закінчення проведення експертизи та повернення матеріалів справи до Господарського суду Херсонської області.

У вказаній ухвалі суд першої інстанції встановив, що позивачем в обґрунтування

визначення початкової ціни предметів іпотеки надано висновки про вартість об'єктів оцінки, за якими загальна вартість предметів іпотеки становить 582243,00 грн. При цьому суд вказує, що позивачем не надано пояснень щодо різниці вартості предметів іпотеки, зазначеної у позовній заяві та в іпотечному договорі №33 від 06.03.2009р., з урахуванням змін внесених до нього Додатковим договором №2 від 26.07.2011р.

Місцевий господарський суд зазначив, що з висловленої позивачем та відповідачем позиції стосовно оцінки майна, не вбачається погодження вартості предмета іпотеки, між сторонами існує спір щодо вартості предмета іпотеки.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вказав, що питання встановлення дійсної вартості предмету іпотеки виходить за межі компетенції господарського суду та потребує спеціальних знань, отже, суд прийшов до висновку, що для повного, об'єктивного розгляду всіх обставин справи, необхідним є призначення судової експертизи з питань встановлення ринкової вартості предмета іпотеки.

Також, суд встановив, що наявні у матеріалах справи звіти про оцінку майна не є висновками експерта та вказав, що не може розцінювати надані третьою особою та позивачем звіти про оцінку нерухомого майна як висновок експерта, який може бути прийнятий в якості доказу вартості предмету іпотеки для визначення судом початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Поміж іншого, суд зазначив, що наявні у матеріалах справи звіти про оцінку нерухомого майна не містять застереження про те, що експерта було попереджено (він був обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

З посиланням на положення Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 № 53/5, суд вказав, що експертною установою за зоною обслуговування Херсонської області є Одеський науково-дослідний інститут судових експертиз, а твердження АТ КБ «Приватбанк» на недоцільність доручення проведення експертизи Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз через велику завантаженість даної експертної установи не підтверджені належними доказами.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Херсонської області від 12.09.2018р. по справі №923/498/18 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судова експертиза призначається за умови дійсної потреби у спеціальних знаннях, які необхідні для з'ясування обставин, що мають значення для справи та коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, а наданий сторонами висновок експерта викликає обґрунтовані сумніви щодо його правильності. Апелянт вважає, що у суду першої інстанції не було достатніх підстав для застосування ч. 1 ст. 99 ГПК України з огляду на відсутність необхідної сукупності умов, передбачених вказаною статтею.

Так, апелянт посилається на те, що неправомірним є прийняття судом позиції відповідача стосовно сумнівів щодо розміру вартості предметів іпотеки, так як останнім не надано альтернативного звіту про вартість предметів іпотеки як належного та допустимого доказу, який суперечив би наявним в матеріалах справи звітам про оцінку. При цьому, апелянт акцентує увагу на тому, що помилковим є висновок суду про те, що між сторонами існує спір щодо вартості предметів іпотеки.

Крім того, скаржник зауважує про порушення місцевим господарським судом положень ч.1 ст. 86 ГПК України, так як господарський суд не дослідив належним чином зміст звітів про оцінку предметів іпотеки, складених уповноваженою експертною установою, що має спеціальні знання та відповідне свідоцтво.

Серед іншого, апелянт вказує, що чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб'єкта оціночної діяльності у разі неналежного виконання, (зокрема, недостовірність чи необ'єктивність оцінки майна), ним своїх обов'язків. Так, третя особа посилається на ч. 2 ст. 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», відповідно до яких встановлено, що оцінювачі та суб'єкти оціночної діяльності несуть відповідальність за порушення вимог цього Закону в порядку, встановленому законами. Відтак, на думку апелянта, відсутність у спірних звітах застереження про те, що експерта було попереджено (він був обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, не звільняє експерта від відповідальності у разі надання ним неправдивого звіту оцінювача про оцінку майна та не призводить до недійсності такого звіту.

Також, апелянт зазначає, що судом було порушено порядок призначення експертизи, зокрема, ч.3 ст. 99 ГПК України, якою унормовано, що при призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонам за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд.

Крім викладеного, апелянт вказує на те, що призначення експертизи та зупинення провадження у даній справі суперечить положенням ГПК України, наявній судовій практиці та не відповідає практиці Європейського суду з прав людини та призводить до затягування встановлених процесуальним законом строків розгляду справи.

Посилаючись на практику Верховного суду апелянт зауважує, що при винесенні рішення про задоволення позову щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, суд може не зазначати початкову ціну предмета іпотеки, вказавши, що остання визначається на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії проведення виконавчих дій. У випадку, якщо суд вирішить зазначити таку початкову ціну, чинне законодавство не вимагає проведення судової експертизи майна. при цьому, апелянт зазначає, що у разі непогодження іпотекодавця із визначеною судом початковою ціною предмета іпотеки (якщо така була зазначена), він має право заявляти клопотання про визначення вартості іпотечного майна на етапі проведення виконавчих дій.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.11.2018р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 12.09.2018р. по справі №923/498/18.

Також, не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Національний банк України звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Херсонської області від 12.09.2018р. по справі №923/498/18 скасувати та передати справу на розгляд до Господарського суду Херсонської області з посиланням на те, що оскаржуване рішення було прийняте з неправильним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, винесене з порушенням норм процесуального права, викладені в ньому висновки не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

Апелянт зазначає, що експертиза призначається судом виключно за сукупністю двох умов, передбачених ч. 1 ст. 99 ГПК України, а саме: 1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Так, скаржник вказує, що ним до матеріалів справи додано висновки про оцінку предметів іпотеки, які є чинними, і, відповідно, є належним доказом у розумінні параграфу 1 Глави 5 Розділу І ГПК України та можуть бути використані судом при прийнятті процесуальних рішень.

Апелянт зауважує, що відповідачем не зазначено, що він не згоден з вартістю предмета іпотеки, відображеного у висновках, не надано іншого експертного висновку про вартість предмета іпотеки та взагалі не мотивовано неможливість надати експертний висновку строки, встановлені для подання доказів.

Крім того, апелянт стверджує, що відповідачем не надано жодних спростувань висновків про оцінку предметів іпотеки, не здійснено їх рецензування та/або оскарження до суду, а лише висловлено сумніви щодо правильності оцінки предмету іпотеки.

Також, позивач зауважує, що з метою визначення належності та достовірності доказів, суд не позбавлений можливості ініціювати проведення рецензування звітів про оцінку в порядку, передбаченому ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», проте, без проведення рецензування, суд безпідставно піддав звіти про оцінку сумніву, чим порушив право сторін на змагальність.

Серед іншого, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що звіти про оцінку майна не є висновками експерта, оскільки не містять застереження про те, що експерта було попереджено (він був обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Так, апелянт зазначає, що ст. 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінювачі та суб'єкти оціночної діяльності несуть відповідальність за порушення вимог цього Закону в порядку, встановленому законами. Відповідно до ст. 384 КК України, завідомо неправдивий звіт оцінювача про оцінку майна карається виправними роботами на строк до двох років або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років. Ті самі дії, поєднані з обвинуваченням у тяжкому чи особливо тяжкому злочині, або зі штучним створенням доказів обвинувачення чи захисту, а також вчинені з корисливих мотивів, караються виправними роботами на строк до двох років або обмеженням волі на строк до п'яти років, або позбавленням волі на строк від двох до п'яти років. За таких обставин, апелянт вказує, що відсутність у спірних звітах застереження про те, що експерта було попереджено (він був обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, не звільняє експерта від відповідальності у разі надання ним неправдивого звіту оцінювача про оцінку майна.

Крім того, апелянт зазначає, що визначення початкової ціни предмета іпотеки у резолютивній частині рішення суду не є остаточним, оскільки під час здійснення виконавчого провадження ціна предмету іпотеки може бути переглянута та повторно визначена на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності. При цьому, відповідач не позбавлений права на стадії виконавчого провадження заявляти клопотання про визначення вартості майна, якщо така вартість змінилася.

Також, апелянт вказує, що призначення експертизи і відповідне зупинення провадження порушує принцип розумності строків розгляду справи судом, так як наслідок права позивача на справедливий та публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.11.2018р. було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного банку України на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 12.09.2018р. по справі №923/498/18, об'єднано до сумісного розгляду апеляційну скаргу Національного банку України з апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк".

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.11.2018р. справу №923/498/18 призначено до розгляду на 05.12.2018р.

21.11.2018р. від Національного банку України до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення.

30.11.2018р. від Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРИВАТОФИС" до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційні скарги, яким відповідач не погоджується з викладеними в них доводами, просить залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

05.12.2018р. від Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРИВАТОФИС" до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю представника відповідача бути присутнім у судовому засіданні.

Судова колегія відхиляє вказане клопотання з огляду на відсутність доказів, які б свідчили про неможливість представника відповідача прибути в судове засідання. Крім того, апеляційний господарський суд зауважує, що ч. 2 ст. 273 ГПК України встановлений 30-денний строк для розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції. При цьому, судова колегія зазначає, що відповідно до ухвали суду від 06.11.2018р. явка учасників судового процесу не визнавалася обов'язковою.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 07.11.2018р.

У судовому засіданні 05.12.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційних скарг Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" та Національного банку України, заслухавши представників позивача та третьої особи, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За положеннями ст. 1 Закону України «Про судові експертизи» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об'єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

З вказаної процесуальної норми вбачається, що призначення судової експертизи можливе за наявності існування двох умов.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до суду було надано висновки про вартість об'єктів оцінки нерухомого майна, що належить ТОВ "ПРИВАТОФИС", а саме:

- нежитлового приміщення, загальною площею 105,8 кв. м., розташованого за адресою Донецька область, м. Покровськ, м. Родинське, вул. Леніна, будинок 14, вартість якого становить 144982,00 грн.;

- нежитлового приміщення, загальною площею 74,40 кв. м., розташованого за адресою Херсонська область, смт. Новотроїцьке, вул. Банкова, будинок 3/71, вартість якого становить 437261,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що наявні у матеріалах справи звіти про оцінку майна не є висновками експерта та зазначено, що не може розцінювати надані третьою особою та позивачем звіти про оцінку нерухомого майна як висновок експерта, який може бути прийнятий в якості доказу вартості предмету іпотеки для визначення судом початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому, суд зазначив, що наявні у матеріалах справи звіти про оцінку нерухомого майна не містять застереження про те, що експерта було попереджено (він був обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу, колегія апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

За положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Судова колегія зауважує, що виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку про те, що в розумінні норми ст.39 цього закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 цього закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає передчасним висновок суду першої інстанції про те, що початкова вартість продажу предмета іпотеки має визначатись не інакше як на підставі судової оціночно-будівельної експертизи нерухомого майна.

За положеннями ч. 1 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» суб'єктами оціночної діяльності є: суб'єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі. Права, обов'язки та відповідальність суб'єктів оціночної діяльності встановлюються цим та іншими законами.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 18 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» сертифікат суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання (далі - сертифікат) є документом, що засвідчує право суб'єкта оціночної діяльності на внесення його до Державного реєстру суб'єктів оціночної діяльності, які здійснюють оціночну діяльність у формі практичної діяльності з оцінки майна та які визнані суб'єктами оціночної діяльності за напрямами оцінки майна, що в ньому зазначені. Оцінка майна, яка проведена суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання без чинного сертифіката, є недійсною.

Положеннями ч. 2 ст. 25 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що посадові особи, громадяни, юридичні особи, оцінювачі та суб'єкти оціночної діяльності, винні в порушенні законодавства про оціночну діяльність, несуть відповідальність згідно з цим та іншими законами.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінювачі та суб'єкти оціночної діяльності несуть відповідальність за порушення вимог цього Закону в порядку, встановленому законами. Оцінювачі та суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема за недостовірність чи необ'єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

З аналізу вищевикладених положень вбачається, що чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання у разі неналежного виконання ним своїх обов'язків.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі №914/881/17.

Крім того, судова колегія зауважує, що термін дії звітів про оцінку предмету іпотеки, наявних в матеріалах справи, складає 12 місяців (при збереженні поточних ринкових умов).

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що відсутність у звіті про оцінку нерухомого майна застереження про те, що експерта було попереджено (він був обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, не звільняє експерта від відповідальності у разі надання ним неправдивого звіту оцінювача про оцінку майна, відтак, вказана підстава не призводить до недійсності такого звіту.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що неправомірним є твердження суду першої інстанції про те, що надані позивачем звіти про оцінку не можуть бути прийняті у якості доказу вартості предмету іпотеки для визначення судом початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції зазначив, що відповідач посилається на суттєву різницю вартості оцінки майна та не погоджується з початковою ціною предметів іпотеки, визначеною позивачем, а також те, що між сторонами існує спір щодо вартості предмета іпотеки.

Проаналізувавши вказані посилання, судова колегія зазначає наступне.

За положеннями ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, що кореспондуються з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Апеляційний господарський суд зауважує, що сама лише незгода відповідача з розміром вартості предметів іпотеки не може бути підставою для призначення експертизи.

Судова колегія зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів, в розумінні ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу, в підтвердження своєї позиції.

Так, відповідач мав право надати альтернативний звіт про вартість предметів іпотеки або звернутися до суб'єкта оцінювання з вимогою щодо рецензування звіту про оцінку майна в порядку, визначеному ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

При цьому, судова колегія зауважує, що суд першої інстанції також мав право ініціювати проведення рецензування звітів про оцінку в порядку, передбаченому ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд констатує, що місцевим господарським судом безпідставно враховано позицію відповідача щодо невідповідності вартості оцінки предметів іпотеки цінам, які є актуальними на відповідному ринку.

Таким чином, проаналізувавши всі обставин справи, приймаючи до уваги приписи чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного господарського суду приходить до висновку про відсутність підстав для призначення у справі оціночно-будівельної експертизи з мотивів, визначених судом першої інстанції.

Крім того, судова колегія зауважує, що при винесенні рішення про задоволення позову щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, суд може не зазначати початкову ціну предмета іпотеки, вказавши, що остання визначається на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії проведення виконавчих дій. У випадку, якщо суд вирішить зазначити таку початкову ціну, чинне законодавство не вимагає проведення судової експертизи майна. при цьому, апелянт зазначає, що у разі непогодження іпотекодавця із визначеною судом початковою ціною предмета іпотеки (якщо така була зазначена), він має право заявляти клопотання про визначення вартості іпотечного майна на етапі проведення виконавчих дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, зокрема, має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом при винесенні оскаржуваної ухвали не було в повному обсязі враховано усі обставини справи, невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що в силу дії пункту 4 частини 1 статті 277 ГПК України є підставою для скасування оспорюваного рішення на підставі пункту 6 частини 1 статті 275 ГПК України.

Таким чином, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що ухвалу Господарського суду Херсонської області від 12.09.2018р. у справі №923/498/18 слід скасувати, а апеляційні скарги Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" та Національного банку України - задовольнити.

Апеляційний господарський суд зазначає, що розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, п. 4.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України», зокрема, встановлено, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами ГПК України.

Керуючись ст. ст. 255, 269, 270, 275, 280, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Херсонської області від 12.09.2018р. у справі №923/498/18 скасувати.

Справу №923/498/18 передати на розгляд до Господарського суду Херсонської області.

Відповідно до п.4.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України» зобов'язати Господарський суд Херсонської області здійснити розподіл судового збору за подання апеляційних скарг Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" та Національного банку України згідно із загальними правилами ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови підписаний 10.12.2018р.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Ярош А.І.