ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2018 місто Дніпро Справа № 908/1145/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Пархоменко Н.В. (доповідач)

суддів: Коваль Л.А., Чередка А.Є.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.07.2018 (суддя Зінченко Н.Г., повне рішення складено 27.07.2018) у справі №908/1145/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент", м. Запоріжжя

до Запорізької митниці ДФС, м. Запоріжжя

про стягнення з Державного бюджету України матеріальної шкоди у розмірі 22 540,67грн., -

В С Т А Н О В И В:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Державного бюджету України 22540, 67 грн. матеріальної шкоди, що полягає у знеціненні неправомірно стягнутих з позивача грошових кошті внаслідок дії інфляційних процесів, завданої неправомірними діями Запорізької митниці.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 23.07.2018 у справі №908/1145/18 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що обовязок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадку повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Місцевий господарський суд дійшов до висновку, що стягнення втрат від інфляції не поширюється на правовідносини між сторонами в даній справі, оскільки між ними відсутні будь-які договірні зобов'язальні правовідносини.

Крім того, щодо причинно-наслідкового зв'язку між неправомірними діями відповідача та втратами позивача місцевим господарським судом враховані приписи частини 7 статті 55 Митного кодексу України у випадку незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів, декларант має право вільно, на свій розсуд, обрати варіант дій: 1) або погодитись з відкоригованою митним органом митною вартістю та подати документи для митного оформлення товарів за відкоригованою митною вартістю; 2) або прийняти рішення про надання відповідної гарантії для випуску товарів у вільний обіг та сплатити митні платежі згідно з митною вартістю товарів, визначеною самим декларантом. Приймаючи рішення, декларант повинен усвідомлювати можливі наслідки свого вибору, в тому числі понесених витрат.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" звернувся до Донецького апеляційного господарського суду із апеляційної скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду Запорізької області від 23.07.2018 у справі №908/1145/18 та стягнути з Державного бюджету України 22540,67 грн. матеріальної шкоди, що полягає у знеціненні неправомірно стягнутих з позивача грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що правовідносини між сторонами виникли з обовязку поновити порушені права позивача, тобто повернути безпідставно стягнуті кошти у сумі 27 419,49 грн. Оскільки зобовязання з повернення надмірно сплачених митних платежів не є відшкодуванням коштів, тому не є деліктним зобовязанням до якого не застосовуються приписи статті 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 05.09.2018 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.07.2018 у справі №908/1145/18 призначений у судове засідання на 22.10.2018.

Указом Президента України від 29.12.2017 № 454/2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" ліквідовано Дніпропетровський апеляційний господарський суд та Донецький апеляційний господарський суд; утворено Центральний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, з місцезнаходженням у місті Дніпрі.

03.10.2018 розпочав роботу Центральний апеляційний господарський суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Центрального апеляційного господарського суду для розгляду справи №908/1145/18 визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Пархоменко Н.В. (доповідач), суддів: Коваль Л.А., Чередка А.Є.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 23.10.2018 справу №908/1145/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.07.2018 у справі №908/1145/18 прийнято до свого провадження, розгляд скарги розпочато спочатку у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

13.11.2018 від Запорізької митниці ДФС надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій проти скарги заперечує та просить залишити рішення місцевого господарського суду без змін. Відповідач зазначає, що між сторонами відсутні будь-які зобовязальні відносини, постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 31.03.2014 у справі №808/336/14 підтверджено, що між сторонами виникли відносини стосовно повернення зайво сплаченого митного платежу, тому до спірних правовідносин не застосовуються приписи статті 625 Цивільного кодексу України. Також відповідачем заявлено про стягнення з позивача витрат за пересилання відправлення (апеляційної скарги) у сумі 24,52 грн., оскільки платним визначено саме Запорізьку митницю ДФС.

У відповіді на відзив апелянт не погоджується із запереченнями відповідача, посилаючись на правові висновки Верховного Суду про застосування статті 625 Цивільного кодексу України у разі прострочення повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (частина 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України)

Враховуючи, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апелянтом не наведено конкретних обставин справи, які перешкоджали б розгляду апеляційної скарги у письмовому провадженні, апеляційний господарський суд здійснює перегляд оскаржуваного рішення суду першої інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши правильність висновків, повноту їх дослідження місцевим господарським судом вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 03.09.2013 у справі №2а-0870/3064/11, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.11.2013, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" до Запорізької митниці Міндоходів задоволений, визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці про визначення митної вартості №112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.03.2014 у справі №К/800/63162/13 постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03.09.2013 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.11.2013 залишено без змін.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 31.03.2014 у справі №808/336/14, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" до Запорізької митниці Міндоходів, за участю третьої особи: Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про повернення надмірно сплачених коштів задоволено: стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" надмірно сплачені при митному оформлені товару, за вантажно-митною декларацією №1120000/2010/009710 від 26.11.2010 митні платежі в розмірі 27419,49 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що фактично судове рішення у справі № 808/336/14 було виконане 30.07.2015.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" зазначає, що внаслідок прийняття відповідачем неправомірного рішення № 112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010 було сплачено додаткові митні платежі в розмірі 27 419,49 грн., внаслідок прийняття Запорізькою митницею протиправного рішення і тривалим невиконання судових рішень, Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" з 23.11.2010 по 30.07.2015 позбавлений власних коштів, не мав можливості ними розпоряджатись, чим, на його думку, йому завдано матеріальної шкоди в сумі 22 540,67 грн., що складає суму нарахованих інфляційних втрат за період з грудня 2010 по серпень 2015.

Предметом спору є стягнення з Державного бюджету України суми матеріальної шкоди, завданої протиправними рішеннями та діями Запорізької митниці.

Як було встановлено судовими рішеннями, відносно Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" прийнято неправомірне рішення №112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010, яким було визначено митну вартість товарів за резервним методом визначення митної вартості товарів №6, внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" сплатило додаткові митні платежі в розмірі 27 419,49 грн.

З огляду на встановлення необґрунтованості та протиправності рішення відповідача про коригування митної вартості товару, надміру сплачені декларантом при митному оформлені товару кошти підлягають поверненню, оскільки це є способом відновлення прав позивача у випадку скасування рішення митного органу про визначення митної вартості товару.

Фактично зазначені кошти було повернуто позивачу 30.07.2015, що сторонами не заперечується.

Апеляційний господарський суд погоджується, із висновком місцевого господарського суду, що у даній справі між сторонами виникли деліктні правовідносини, які є одним з видів позадоговірних зобов'язань, і регулюються положеннями статті 22 і глави 82 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

У справі, яка переглядається, збитки полягають не в реальних втратах особи, яких вона зазнала або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його права.

Згідно з частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 56 Конституції України встановлено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положення даної статті Конституції реалізуються нормами статті 1173 Цивільного кодексу України, за змістом якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної ОСОБА_1 Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною ОСОБА_1 Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже, для відшкодування шкоди згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України, необхідно довести неправомірність поведінки (неправомірність бездіяльності) особи, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Суб'єктом відповідальності за даною статтею є держава, ОСОБА_1 Крим, орган місцевого самоврядування, які відшкодовують шкоду, завдану безпосереднім заподіювачем шкоди - органом державної влади, органом Автономної ОСОБА_1 Крим та органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

У цивільному праві під шкодою розуміється пошкодження чи знищення суб'єктивного цивільного права, блага чи інтересу.

Апеляційним господарським судом встановлено, що предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з Державного бюджету України через Запорізьку митницю ДФС 22 540, 67 грн. матеріальної шкоди, що полягає у знеціненні неправомірно стягнутих з позивача грошових кошті внаслідок дії інфляційних процесів, завданої неправомірними діями Запорізької митниці.

Правовою підставою позовних вимог Товариством з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" зазначені приписи статей 22, 1173, 1174 Цивільного кодексу України.

Як зазначено у позовній заяві (сторінка 4 позовної заяви, а.с. 7), позивач обґрунтовує свої вимоги не посиланням на статтю 625 Цивільного кодексу України, а з підстав завдання шкоди (збитків) неправомірними діями державного органу. Спірні правовідносини виникли внаслідок факту завдання збитків позивачу неправомірними діями відповідача та полягають у знеціненні грошових коштів внаслідок інфляційних процесів у державі, які були безпідставно набуті і не були своєчасно повернені позивачу.

Між тим, в апеляційній скарзі та у відповіді на відзив Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" посилається на застосування статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки сплачені додаткові митні платежі в розмірі 27 419,49 грн. є безпідставно збережені кошти (стаття 1212 Цивільного кодексу України), до яких застосовуються стаття 625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, позивач фактично в апеляційній скарзі та у відповіді на відзив зазначає інші правові підстави позову.

Між тим, за приписами частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання.

Доказів зміни правових підстав позову у встановленому порядку під час розгляду справи матеріали справи не містять.

Таким чином, апеляційний господарський суд здійснює перегляд рішення місцевого господарського суду, яке прийняте за наслідками розгляду заявлених позовних вимог, у межах вимог апеляційної скарги (стаття 269 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем заявлено до стягнення матеріальна шкода в порядку статей 22, 1173, 1174 Цивільного кодексу України у вигляді нарахувань інфляційних втрат, розрахованих в порядку статті 625 Цивільного кодексу України.

Відшкодування шкоди за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто є деліктною відповідальністю, підставою якої є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду.

Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі умови як: неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Наявність всіх вказаних умов є обов'язковою для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Статтею 1192 Цивільного кодексу України встановлено два способи відшкодування шкоди: відшкодування шкоди в натурі (передача речі того ж роду і такої ж якості) та відшкодування завданих збитків у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма стаття 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади, проте не виключає необхідність встановлення інших елементів цивільного правопорушення.

Як встановлено місцевим господарським судом, визначаючи розмір матеріальної шкоди, позивач розрахував шкоду, виходячи із розміру інфляційних втрат від суми 27 419,49 грн. (сума, яку перераховано у вигляді додаткових митних платежів).

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання; є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За таких обставин місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем неправильно віднесено інфляційні витрати, які нараховуються на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, до матеріальної шкоди.

В апеляційній скарзі та у відповіді на відзив Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" посилається на правильність застосування статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки сплачені додаткові митні платежі в розмірі 27 419,49 грн. є безпідставно збережені кошти (стаття 1212 Цивільного кодексу України).

Між тим, позовні вимоги, в межах яких розглянуто справу та прийнято оскаржуване рішення, заявлені саме про стягнення матеріальної шкоди в порядку статей 22, 1173, 1174 Цивільного кодексу України.

Апеляційний господарський суд відхиляє посилання апелянта на практику Верховного Суду, оскільки наведені у зазначених апелянтом постановах правові позиції, викладені стосовно інших відносин, відмінних від спірних.

Крім того, як правильно зазначено місцевим господарським судом, відповідно до частини 7 статті 55 Митного кодексу України у випадку незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів орган доходів і зборів за зверненням декларанта або уповноваженої ним особи випускає товари, що декларуються, у вільний обіг за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною органом доходів і зборів, шляхом надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу. Строк дії таких гарантій не може перевищувати 90 календарних днів з дня випуску товарів. Таким чином, декларант має право вільно, на свій розсуд, обрати варіант дій: 1) або погодитись з відкоригованою митним органом митною вартістю та подати документи для митного оформлення товарів за відкоригованою митною вартістю; 2) або прийняти рішення про надання відповідної гарантії для випуску товарів у вільний обіг та сплатити митні платежі згідно з митною вартістю товарів, визначеною самим декларантом. Приймаючи рішення, декларант повинен усвідомлювати можливі наслідки свого вибору, в тому числі понесених витрат.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (пункт 4 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу Запорізька митниця ДФС просить стягнути з позивача витрати за пересилання відправлення (апеляційної скарги) у сумі 24,52 грн., оскільки платником визначено саме Запорізьку митницю ДФС. На підтвердження чого надано копія поштової квитанції від 09.08.2018 (штрих код 70), в якій платником кореспонденції зазначено одержувача - Запорізьку митницю ДФС (вартість пересилки 24,52 грн.) та копію фіскального чеку від 15.09.08.2018 про сплату за пересилку (одержувачем) суми 24,52 грн.

30.11.2018 від Запорізької митниці ДФС надійшли заперечення, в яких, зокрема, відповідач зазначив, що суму за пересилку у розмірі 24,52 грн. Товариством з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" повернуто на підтвердження чого надано виписку за 22.11.2018. У звязку з чим Запорізька митниця ДФС просила вважати відкликаними вимоги про стягнення витрат за пересилку у розмірі 24,52 грн.

За таких обставин апеляційний господарський суд не розглядає вимоги Запорізької митниці ДФС про стягнення витрат за пересилку у розмірі 24,52 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта, який звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.07.2018 у справі №908/1145/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 23.07.2018 у справі №908/1145/18 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент", який звільнений від сплати судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 13.12.2018.

Головуючий суддя Н.В. Пархоменко

Суддя Л.А. Коваль

Суддя А.Є. Чередко