РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.11.2018Справа № 910/2770/17

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді - Князькова В. В.,

за участю секретаря судового засідання Скокіна О. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МСВІТ», Київська обл., м. Вишневе

до відповідача: Київської міської ради, м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Житлово-будівельний кооператив «Алмаз-2», м. Київ

про скасування рішення органу місцевого самоврядування, -

За участю представників:

від позивача: Чернецька Г. М.

від відповідача: Безносик А. О.

від третьої особи: Грицаєнко О. П.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» (найменування змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «МСВІТ») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про скасування рішення Київської міської ради ІІ сесії VIII скликання від 05.09.2016 №2/1006 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 25.11.2005 №75-6-00251, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» на підставі рішення Київської міської ради від 19.07.2005 №831/3406».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неправомірність спірного рішення відповідача та відсутність підстав для розірвання орендодавцем в односторонньому порядку договору оренди земельної ділянки від 09.11.2005 (зареєстрованого 25.11.2005). Як вказує позивач, товариство використовує орендовану земельну ділянку за цільовим призначенням, здійснює комплекс заходів з метою забудови земельної ділянки, а також вчасно і в повному обсязі вносило орендну плату за договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.03.2017, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2017 у справі №910/2770/17, у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «МСВІТ» відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача залучено Житлово-будівельний кооператив «Алмаз-2».

Судові рішення були мотивовані тим, що позивачем не доведено неможливості виконання ним обов'язку здійснити забудову орендованої земельної ділянки у строк не пізніше, ніж через три роки з моменту державної реєстрації договору, як це передбачено у пункті 8.4 договору оренди земельної ділянки від 09.11.2005, зареєстрованого 25.11.2005 за №75-6-00251. Як вказано судом, внаслідок невиконання орендарем обов'язку розпочати та здійснити забудову земельної ділянки орендодавець не позбавлений можливості в односторонньому порядку відмовитись від договору.

Постановою Верховного Суду від 15.05.2018 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МСВІТ» задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2017 у справі № 910/2770/17 скасовано. Справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд вказав, що приймаючи оскаржувані судові рішення суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки обставинам, встановленим у справі № 51/405. Суди не звернули уваги на доводи скаржника на те, що після розгляду справи № 51/405 у 2014 році останнім було розпочато відновлення реєстрації договору оренди, розробку технічної документації на земельну ділянку і здійснення заходів щодо звільнення земельної ділянки від незаконно побудованих гаражів.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 № 05-23/1017 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2770/17.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 26.06.2018 справу передано для розгляду судді Князькову В. В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.07.2017 справу прийнято до провадження новим складом суду, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 01.08.2018.

20.07.2018 третьою особою подано до суду письмові пояснення з запереченнями проти позову, в яких зазначено, що станом на 2018 рік позивачем не завершено оформлення проектної документації на будівництво та не розпочато забудову орендованої земельної ділянки, а відтак не виконано належним чином умов договору оренди від 09.11.2005. Згідно з доводами третьої особи, земельна ділянка не використовувалась орендарем за цільовим призначенням, а також у позивача існує податковий борг зі сплати орендної плати за користування орендованою земельною ділянкою.

31.07.2018 відповідачем надано суду письмові пояснення по справі, в яких Київська міська рада просить суд залишити позов без задоволення, посилаючись на правомірність та обґрунтованість спірного рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого було розірвано договір оренди земельної ділянки від 09.11.2005. За твердженнями відповідача, позивачем не було виконано взятих на себе зобов'язань за договором оренди землі, а саме не здійснено забудови земельної ділянки у встановлений строк та не доведено поважності причин нездійснення забудови, а також не сплачено заборгованість з орендної плати. Як вказує позивач, невикористання земельної ділянки за цільовим призначенням порушує умови договору та наносить шкоду інтересам територіальної громади, у зв'язку з чим орендодавець використав своє право на одностороннє розірвання договору.

01.08.2018 позивач подав до суду письмові пояснення, в яких позовні вимоги підтримав, посилаючись на належне виконання товариством умов договору оренди. За твердженнями позивача, останнім було сплачено орендну плату, отримано архітектурно-планувальне завдання, виготовлено технічну документацію на земельну ділянку у 2014 році, а також здійснювались дії щодо звільнення земельної ділянки від незаконно побудованих гаражів. Окрім того, згідно з доводами позивача, обставини, встановлені судом в межах справи № 51/405, мають преюдиційне значення для даної справи та не потребують повторного доказування.

01.08.2018 судом поновлено позивачу строк для подання письмових пояснень у справі та, за клопотанням представника третьої особи, відкладено підготовче судове засідання на 05.09.2018.

04.09.2018 представником позивача подано до суду клопотання про долучення до матеріалів справи копій матеріалів судової справи № 51/405.

У підготовчому судовому засіданні 05.09.2018 судом оголошено перерву до 26.09.2018.

21.09.2018 відповідачем подано до суду додаткові письмові пояснення, в яких зазначено, що станом на 01.07.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «МСВІТ» є боржником зі сплати орендної плати на суму 260,9 тис. грн. Крім того, повідомлено суд, що Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) проведено обстеження земельної ділянки та встановлено, що земельна ділянка для будівництва не використовується та вільна від капітальної забудови.

24.09.2018 позивачем надано суду відомості щодо сплати орендної плати за користування земельною ділянкою за 2012-2018 роки.

24.09.2018 третьою особою подано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи копії листа Головного управління ДФС у м. Києві щодо заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «МСВІТ» зі сплати орендної плати станом на 12.09.2018.

У судовому засіданні 26.09.2018 судом розглянуто та відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача, поданого до суду 26.09.2018, про відкладення підготовчого судового засідання у зв'язку з зайнятістю останнього в іншому судовому процесі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.10.2018.

17.10.2018 під час розгляду справи по суті судом було оголошено перерву в судовому засіданні до 07.11.2018.

07.11.2018, у зв'язку з неявкою представника позивача та за клопотанням останнього, судом відкладено розгляд справи на 14.11.2018.

У судове засідання представник позивача з'явився, заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи у судовому засідання проти задоволення позову надали заперечення з підстав, викладених у письмових поясненнях по справі.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

У судовому засіданні судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Щодо строку розгляду справи господарський суд зазначає, що розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004).

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи, тривалий розгляд спору було зумовлено, перш за все, направленням даної справи на новий розгляд Верховним Судом, а по-друге, складністю встановлення фактичних обставин у справі, зважаючи на характер спірних правовідносин та предмет доказування, у зв'язку з чим, за висновками суду, строк вирішення даного спору вважається розумним.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників учасників справи, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступні фактичні обставини справи.

19.07.2005 Київською міською радою прийнято рішення № 831/3406 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими і прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Тулузи, 6-д у Святошинському районі м. Києві», відповідно до пунктів 1 та 2 якого вирішено:

- затвердити проект відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими і прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Тулузи, 6-д у Святошинському районі м. Києва;

- передати Товариству з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин», за умови виконання пункту 3 цього рішення, в довгострокову оренду на 15 років земельну ділянку площею 0,41 га для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими і прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Тулузи, 6-д у Святошинському районі м. Києва за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови.

09.11.2005 між Київською міською радою (орендодавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» (орендар, позивач) укладено договір оренди земельної ділянки (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець на підставі рішення Київської міської ради № 831/3406 від 19.07.2005 за актом приймання-передачі передав, а орендар прийняв в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, визначену цим договором.

Згідно з п. 2.1 Договору об'єктом оренди є земельна ділянка з наступними характеристиками: місце розташування - вул. Тулузи, 6-д у Святошинському районі м. Києва; розмір - 4 095 кв. м; цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими і прибудованими нежитловими приміщеннями; кадастровий номер - :75:288:0062.

Відповідно до п. 3.1 Договору останній укладено на 15 (п'ятнадцять) років.

У пункті 8.4 Договору сторони погодили, що орендар зобов'язується завершити забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, але не пізніше, ніж через три роки з моменту державної реєстрації договору.

Договір посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Петровою Т. М. та зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 25.11.2005 за № 75-6-00251 у книзі записів держаної реєстрації договорів.

У 2009 році, посилаючись на невиконання орендарем обов'язку здійснити забудову земельної ділянки, заступник прокурора міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки. Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2011 у справі № 51/405, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2012, розірвано договір оренди від 09.11.2005 № 75-6-00251, зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» повернути за актом приймання-передачі земельну ділянку. Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2013 у справі № 51/405 рішення судів попередніх інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2013, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.04.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 29.07.2014, за результатами нового розгляду справи № 51/405 у задоволенні позовних вимог заступника прокурора міста Києва відмовлено.

В подальшому, 15.09.2016 Київською міською радою прийнято рішення № 2/1006 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 25.11.2005 № 75-6-00251, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» на підставі рішення Київської міської ради від 19.07.2005 № 831/2306».

Відповідно до пункту 1 рішення № 2/1006 від 15.09.2016 вирішено розірвати договір оренди земельної ділянки від 25.11.2005 № 75-6-00251 (кадастровий номер :75:288:0062) площею 4 095 кв. м, який укладений між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» на підставі рішення Київської міської ради № 831/3406 від 19.07.2005 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими і прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Тулузи, 6-д у Святошинському районі м. Києва».

У спірному рішенні зазначено, що Київська міська рада при його прийнятті керувалась Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», статтею 9 Земельного кодексу України, статтею 31 Закону України «Про оренду землі», статтею 188 Господарського кодексу України та статтею 416 Цивільного кодексу України, пунктами 8.4, 11.4 договору оренди земельної ділянки № 75-6-00251 від 25.11.2005 та тим, що Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» не виконано умови пункту 8.4 договору оренди, а саме: не завершено забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, але не пізніше ніж через три роки з моменту державної реєстрації договору, а також враховуючи громадський супротив.

Листом Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.12.2016 вих. № 0 позивача було повідомлено про припинення речового права Товариства з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» на земельну ділянку на вул. Тулузи, 6Д у місті Києві.

Спір у даній справі виник у зв'язку з оскарженням позивачем рішення Київської міської ради № 2/1006 від 15.09.2016, яким розірвано договір оренди в односторонньому порядку.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та відповідні заперечення відповідача і третьої особи, враховуючи вказівки Верховного Суду у даній справі, господарський суд при новому розгляді справи зазначає наступне.

І. Щодо нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України від імені українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Відповідно до статей 142, 143 Основного Закону України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

За змістом статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, належить розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Статтею 116 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент передачі земельної ділянки в користування відповідачу) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 124 Земельного кодексу України у відповідній редакції передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 93 Земельного кодексу України та статті 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтями 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, дійсній на момент проведення державної реєстрації договору) встановлено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з частиною другою статті 125 Земельного кодексу України у відповідній редакції право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Матеріалами справи підтверджується, що 25.11.2005 договір від 09.11.2005 було зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис за № 75-6-00251 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Відтак, судом встановлено, що внаслідок укладення договору оренди від 09.11.2005 та проведення відповідних реєстраційних дій позивач отримав право користування земельною ділянкою площею 4095 кв. м на вулиці Тулузи, 6Д у Святошинському районі міста Києва на умовах, визначених договором, а також набув відповідні обов'язки щодо зазначеної земельної ділянки.

При цьому, судом не приймаються до уваги доводи третьої особи про неправомірне відведення земельної ділянки за рахунок території парку «Інтернаціональний» у Святошинському районі міста Києва, оскільки до предмету дослідження у даній справі не входять обставини передачі в оренду відповідачу у 2005 році земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Тулузи, 6Б, та дотримання її цільового призначення.

Матеріали справи не містять доказів оскарження рішення Київської міської ради від 19.07.2005 № 831/3406 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими і прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Тулузи, 6-д у Святошинському районі м. Києві» або визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 09.11.2005.

Укладений сторонами договір в силу презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 Цивільного кодексу України, вважаться правомірним та таким, що встановлює для сторін взаємні права і обов'язки, а предметом спору у даній справі є виключно факт правомірності рішення Київської міської ради від 15.09.2016 № 2/1006 про розірвання договору оренди в односторонньому порядку.

ІІ. Щодо обраного позивачем способу захисту.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України, а також статтею 20 Господарського кодексу України.

Пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку із прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі (роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.10.2000 №02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» (з подальшими змінами).

У пункті 1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» було роз'яснено, що у порядку господарського судочинства підлягають вирішенню спори про визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування з питань передачі земельних ділянок у власність чи надання їх у користування, припинення права власності на земельні ділянки, вилучення цих ділянок з користування і про зобов'язання названих органів залежно від характеру спору виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства.

Отже, за висновками суду, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування відповідає способам захисту, передбаченим законом, та є таким, що спрямований на реальне відновлення прав позивача, у разі встановлення судом факту їх порушення.

При цьому, статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов'язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

У даній справі позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, вказує на відсутність у орендодавця законних підстав для розірвання договору в односторонньому порядку, а також заперечує проти порушення умов договору в частині здійснення обов'язків орендаря щодо забудови земельної ділянки та сплати орендної плати.

ІІІ. Щодо наявності у орендодавця права на одностороннє розірвання договору.

За приписами статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.

Згідно з приписами статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України і статті 193 Господарського кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором, а частиною 3 цієї норми визначено, що у разі односторонньої відмови від договору повністю або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Частиною четвертою статті 31 Закону України «Про оренду землі» визначено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Наведені норми законодавства не містять заборони для сторін договору оренди земельної ділянки передбачити випадки розірвання договору в односторонньому порядку шляхом вчинення стороною одностороннього правочину, що оформляється прийняттям рішення у встановленому порядку.

Право на односторонню відмову від договору є позасудовою процедурою, яка не потребує погодження іншою стороною договору. Прийняття відповідачем спірного рішення за своєю правовою природою є волевиявленням колегіального органу в рамках укладеного між сторонами договору оренди.

У постанові Вищого господарського суду України від 29.07.2014 у справі № 51/405 за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» про розірвання договору від 09.11.2005 було вказано, що для настання наслідків, визначених пунктами 11.4 та 11.5 договору, умовами зазначеного договору передбачено не судовий порядок, а інший, спеціальний спосіб. Наявність права на припинення дії договору, у інший спосіб, ніж в межах судового вирішення спору, не позбавляє сторону права звернутися до суду з вимогою розірвати договір з огляду на невиконання стороною своїх зобов'язань; натомість відповідний судовий спір вирішується із застосуванням наведених вище положень законодавства щодо критерію істотності порушених умов договору, що зумовлює для позивача необхідність довести, чого саме його було значною мірою позбавлено через порушення відповідного зобов'язання. Враховуючи, що підставою розірвання договору землі визначено невиконання орендарем обов'язку здати певний об'єкт в експлуатацію, суди попередніх інстанцій вірно вказали про необхідність позивачу довести, у чому полягає шкода, завдана органу місцевого самоврядування, та чим саме така обставина порушує чи обмежує права орендодавця, а відтак, чи буде це істотним порушенням умов договору оренди, що в подальшому може потягнути його розірвання. Доводи касаційної скарги щодо необхідності застосування у даній справі для судового вирішення спору передбачених умовами договору підстав для спеціальних позасудових наслідків порушення зобов'язання, суперечать приписам статті 651 Цивільного кодексу України.

Отже, зважаючи на такі висновки суду касаційної інстанції, застосування Київською міською радою позасудового способу розірвання договору узгоджується зі змістом пункту 11.4 Договору та положеннями чинного цивільного законодавства, зокрема відповідає встановленому ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України принципу свободи договору.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття спірного рішення стало те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» (після зміни назви - Товариство з обмеженою відповідальністю «МСВІТ») не виконано умови пункту 8.4 договору оренди, а саме: не завершено забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, але не пізніше ніж через три роки з моменту державної реєстрації договору, і громадський супротив.

За умовами пункту 11.4 Договору однією з підстав для розірвання орендодавцем договору в односторонньому порядку є порушення орендарем строків завершення забудови земельної ділянки, встановлених пункту 8.4 договору.

Так, за змістом пункту 8.4 Договору орендар зобов'язаний, завершити забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, але не пізніше, ніж через три роки з моменту державної реєстрації.

Як стверджує відповідач, оскільки Договір зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 25.02.2005 за № 75-6-00251, згідно з умовами пункту 8.4 Договору позивач зобов'язаний був завершити забудову земельної ділянки на вул. Тулузи, 6-д у Святошинському районі м. Києва у строк до 25.02.2008.

Одночасно з цим, рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 51/405 від 04.09.2013, на яке посилається позивач, встановлено відсутність підстав для розірвання договору у зв'язку тим, що після укладення договору оренди позивачем здійснювались заходи, спрямовані на виконання умов договору в частині здійснення забудови.

Верховний Суд, скасовуючи рішення судів у даній справі, вказав, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки обставинам встановленим у справі №51/405, а лише обмежились посиланнями на наявність судових рішень у справі №51/405. Крім того, судами не звернули уваги на доводи скаржника про те, що після розгляду справи № 51/405 у 2014 році останнім було розпочато відновлення реєстрації договору оренди, розробку технічної документації на земельну ділянку і здійсненні щодо звільнення земельної ділянки від незаконно побудованих гаражів. За висновками колегії суддів Касаційного господарського суду, попередні судові інстанції не встановили обставини, які являють собою істотні складові предмета доказування в даній справі.

IV. Щодо дотримання орендарем обов'язку здійснити забудову земельної ділянки.

На виконання вказівок суду касаційної інстанцій при новому розгляді справи судом було досліджено як обставини, встановлені в межах справи № 51/405, так і докази, які були надані позивачем в межах цієї справи на підтвердження вжиття заходів, спрямованих на здійснення забудови земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2013, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.04.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 29.07.2014, було відмовлено у задоволенні позову заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» про розірвання договору від 09.11.2005.

Судом в межах справи № 51/405 було встановлено, що «після укладення сторонами договору оренди, позивачем здійснювалися заходи, спрямовані на виконання умов договору оренди та рішення Київської міської ради № 831/3406 від 19.07.2005 в частині здійснення забудови спірної земельної ділянки. Зокрема, заступником начальника Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища було затверджено архітектурно-планувальне завдання № 08-0037 на проектування будівництва житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими і прибудованими нежитловими приміщеннями по вул. Тулузи, 6-д у Святошинському районі м. Києва. Крім того, 11.03.2008 між відповідачем та Приватним підприємством «С.Д.П. Буд» було укладено договір підряду на проведення проектних робіт № 177/75, відповідно до умов якого підрядник зобов'язався виконати роботи з розроблення проектної документації для будівництва житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими і прибудованими нежитловими приміщеннями по вул. Тулузи, 6-д у Святошинському районі м. Києва». Також судом зазначено, що «матеріали справи не містять, а прокурором та позивачем належним чином не доведено факту порушення прав Київської міської ради та держави внаслідок того, що будівельні роботи на спірній земельній ділянці не були розпочаті товариством у визначеному договором оренди порядку».

У даному випадку господарський суд виходить з того, що принцип правової визначеності є одним з основних елементів верховенства права, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов'язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, на момент розгляду справи № 910/2770/17 набрало законної сили судове рішення у справі № 51/405 про відмову у розірванні договору оренди, а відтак вже встановлені судом факти щодо здійснення заходів, спрямованих до на забудову земельної ділянки (зокрема, щодо отримання архітектурно-планувального завдання № 08-0037, щодо укладення договору підряду від 11.03.2008) не підлягають доказуванню в межах даної справи.

Одночасно з цим, господарський суд наголошує, що преюдиціальні акти необхідно відрізняти від оцінки судом певних обставин. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір. Тобто помилковим є надання преюдиціального значення оціночним судженням, що зроблені судом при вирішенні іншої справи, ототожнення фактів, що встановлені цим судом, з їх юридичною оцінкою.

Як зазначалось судом, предметом розгляду в межах справи № 51/405 були вимоги заступника прокурора міста Києва про розірвання договору оренди від 09.11.2005, заявлені на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України. В основу судових рішень покладені висновки судів про недоведення прокурором та позивачем наявності істотного порушення відповідачем умов договору.

Однак в основу судового рішення у даній справі не можуть бути покладені правові оціночні висновки судів у справі № 51/405, оскільки предмет та підстави позовів у наведених справах не є тотожними. Предметом даного спору не є вимоги про розірвання договору, судом не застосовується «критерій істотності» порушень умов договору в розумінні частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, а посилання позивача на вказану норму та відповідні правові висновки судів є необґрунтованими.

При вирішенні даного спору господарському суду належить дослідити обставини дотримання орендарем умов оренди та встановити наявність чи відсутність підстав для використання орендодавцем свого права на одностороннє розірвання договору від 09.11.2015 станом на 15.09.2016.

Як встановлено судом, термін дії архітектурно-планувального завдання № 08-0037 на проектування будівництва житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими і прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Тулузи, 6-Д, виданого 11.02.2008 Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), становив два роки з моменту видачі (т. 2 а. с. 35). Відомостей про перереєстрацію архітектурно-планувального завдання суду надано не було.

Зважаючи на встановлений у справі № 51/405 факт укладення договору підряду на проведення проектних робіт від 11.03.2008, судом було досліджено обставини виконання такого договору. Матеріали справи свідчать, що у період з 2009 року по 2012 рік замовником та підрядником укладались додаткові угоди, якими неодноразово продовжувався строк дії договору підряду (т. 2 а. с. 42-50). Також, як встановлено судом, 10.10.2011 між підрядником, Приватним підприємством «С.Д.П. Буд», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Деланта» укладено договір № 101001 підряду на проведення проектних робіт (т. 2 а. с. 28-30). Згідно з листом від 08.10.2012 вих. № б/н позивач звертався до підрядника за інформацією про стан виконання проектних робіт (т. 2 а. с. 26). Листом від 15.10.2012 вих. № б/н Приватним підприємством «С.Д.П. Буд» надано відповідь, в якій зазначено про розроблення матеріалів «Передпроектні розробки. Містобудівний розрахунок» та вказано замовнику про необхідність здійснити оплату за договором в сумі 50 000 грн (т. 2 а. с. 25). Згідно з гарантійний листом від 18.10.2012 вих. № б/н Товариство з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» повідомило, що оплату за виконані роботи буде здійснено протягом 15 днів з моменту підписання актів прийому-передачі, та просило передати результати виконаних робіт (т. 2 а. с. 27).

Матеріали даної судової справи містять копії матеріалів «Передпроектні розробки. Містобудівний розрахунок», розроблених у 2012 році (т. 4 а. с. 9-21), а також копії графічних матеріалів «Передпроектні рішення» (т. 2 а .с 8-21).

Будь-якої проектної документації на будівництво житлового будинку, затвердженої у встановленому законом порядку, матеріали справи не містять, у тому числі, суду не надано і дозволу на виконання будівельних робіт.

При цьому, судом враховано, що до 2011 року чинним був Закон України « Про планування та забудову території», стаття 28 якого визначала, що проектна документація на будівництво об'єктів містобудування розробляється згідно з вихідними даними на проектування з дотриманням вимог державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови та затверджується замовником в установленому законом порядку. Порядок розроблення, погодження і затвердження проектної документації на будівництво об'єктів містобудування встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань архітектури та містобудування.

12.03.2011 набув чинності Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 26 якого право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Як вказує позивач, у 2014 році Комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У матеріалах справи містяться копії матеріалів вказаної технічної документації, а також копія витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-014 від 07.10.2014, з якого вбачається, що 07.10.2014 Головним управлінням Держземагенства у м. Києві проведено державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :75:288:0062.

Також 29.09.2014 Службою містобудівного кадастру Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської ради) було сформовано витяг за № 055-1485/15/12-03-14 «щодо чинних містобудівних регламентів та інших умов впровадження містобудівної діяльності, містобудівних умов та обмежень щодо певної території, а також наявних вимог та обмежень щодо використання земельних ділянок і розташованих на них об'єктів нерухомості, в т. ч. викопіювання із містобудівної документації (офіційні відомості)».

За замовленням позивача на період з 01.06.2016 до 01.12.2016 Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано контрольну картку № 16080064-Св на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення у зв'язку зі встановленням тимчасової огорожі для утримання земельної ділянки в належному санітарному стані (без права виконання будівельно-монтажних робіт). Виконавцем робіт визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕЛАНТА».

Однак, 21.07.2016 Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було проведено обстеження земельної ділянки, за наслідками якого складено акт № 16-1270-08, в якому встановлено, що земельна ділянка для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими і прибудованими нежитловими приміщеннями не використовується. На земельній ділянці розташовані металеві гаражі, зелені насадження та окремі елементи дитячого майданчика. Земельна ділянка вільна від забудови.

Листом Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05.09.2016 вих. № 064-8339 позивача та виконавця робіт повідомлено, що на підставі чисельних скарг та у зв'язку зі значною соціальною напругою з приводу незгоди з руйнуванням рекреаційної зони, вирубки багаторічних дерев зареєстровано проект рішення Київської міської ради про розірвання договору оренди, зареєстрованого 25.11.2005 за № 75-6-00251. З урахуванням такої інформації та відповідно до пункту 15.5.1 Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051 дію контрольною картки № 16080064-Св зупинено до 01.11.2016.

При цьому, зі змісту листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.08.2016 вих. № 055-11921 (т. 1 а. с. 219-220) та листа Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.08.2016 вих. № 107-107/0П/П-1364-5104 (т. 1 а. с. 221-222) вбачається, що на засіданні секції архітектурно-містобудівної ради при Департаменті містобудування та архітектури проект будівництва житлового будинку не розглядався. Згідно з електронною базою Департаменту містобудування та архітектури «Документообіг» містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки не реєструвались. Департамент міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) контрольну картку на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення у зв'язку з будівництвом на вул. Тулузи, 6-Д не видавав. Будівельні роботи за вищевказаною адресою не проводяться.

Згідно з листом Державної екологічної інспекції у м. Києві від 08.09.2016 вих. № 3284-04/12 земельна ділянка, яка розташована між будинками № 11, 12, 15 по вулиці Тулузи та № 6Д по вулиці Якуба Коласа у Святошинському районі міста Києва, не огороджена парканом та має вільний доступ, будівельна техніка відсутня, проведення підготовчих робіт до будівництва не встановлено. На території земельної ділянки розміщуються зелені насадження різних порід та діаметрів, які знаходяться в доброму стані. На момент обстеження території земельної ділянки пошкодження або знесення зелених насаджень не виявлено.

Також відповідачем було надано суду копію акту обстеження земельної ділянки від 12.09.2018 № 18-1269-08, складеного Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому встановлено, що на час розгляду даної справи земельна ділянка для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими і прибудованими нежитловими приміщеннями не використовується. Земельна ділянка вільна від забудови.

Отже, судом було встановлено, що позивачем не тільки не було дотримано встановленого пунктом 8.4 Договору строку забудови земельної ділянки, а і взагалі не виконано вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якими встановлено порядок будівництва, а саме: не розроблено і не затверджено проектної документації відповідно до вихідних даних, не розпочато проведення будівельних робіт.

Судом прийнято до уваги, що у період з червня по вересень 2016 була чинна контрольна картка № 16080064-Св на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення у зв'язку зі встановленням тимчасової огорожі для утримання земельної ділянки в належному санітарному стані (без права виконання будівельно-монтажних робіт), однак будь-яких заходів (зокрема зі встановлення огорожі) здійснено не було та не повідомлено суду причин такої бездіяльності.

Згідно з поясненнями позивача, товариством «вирішувалось питання щодо встановлення будівельного паркану і знесення незаконних гаражів, які були розташовані на земельній ділянці», однак «бюрократична тяганина в Київській міській раді та безкінечний тиск на ТОВ «БК «Травертин» не давали змоги в більш короткі терміни вирішувати питання щодо будівництва на спірній земельній ділянці». За твердженнями позивача, поновлення реєстрації права оренди лише в 2015 році унеможливило здійснення будь-яких дій щодо забудови земельної ділянки.

Водночас, згідно з запереченнями відповідача та третьої особи, позивач не ставив перед собою мету в отриманні проектної документації на будівництво, а лише створював видимість здійснення заходів з її розробки та затвердження.

Зважаючи на такі пояснення учасників справи, у судовому засіданні 17.10.2018 судом було поставлено представнику позивача питання щодо поважності причин, які перешкоджали розробленню проектної документації на будівництво. У відповідь на питання суду представник позивача пояснила, що несвоєчасна розробка проектної документації та нездійснення забудови земельної ділянки зумовлені діями попереднього керівництва товариства, наслідками економічної кризи, недостатністю грошових коштів, соціальними протестами та бездіяльністю державних органів.

Господарський суд оцінює такі пояснення позивача критично, оскільки останні не підтверджуються будь-якими належними доказами. Зокрема, матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем бездіяльності або неправомірних дій державних органів або органів місцевого самоврядування. Відсутні докази звернення позивача до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні ним земельною ділянкою тощо.

Також судом відхилені посилання позивача на обставини економічної кризи та недостатність у товариства грошових коштів, оскільки в силу приписів статті 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Окрім того, слушними є зауваження відповідача про те, що позивач не був позбавлений права та можливості на підставі положень пункту 11.1 Договору звернутись до орендодавця з пропозицією про внесення змін до умов договору, а саме продовжити строки забудови земельної ділянки, передбачені у пункті 8.4 Договору.

V. Щодо виконання орендарем обов'язку зі сплати орендної плати.

З метою повного та всебічного дослідження обставин справи судом було також надано оцінку обставинам виконання орендарем інших умов договору оренди від 09.11.2005, зокрема дотримання ним обов'язку зі сплати орендної плати.

Матеріали справи містять копію листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.09.2018 вих. № 1, відповідно до змісту якого станом на 01.07.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «МСВІТ» (до зміни назви - Товариство з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин») є боржником зі сплати орендної плати на суму 260,9 тис. грн.

Зі змісту листа Головного управління ДФС у м. Києві від 14.09.2018 вих. № 4/26-15-12-04-14 також вбачається, що станом на 12.09.2018 заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «МСВІТ» з орендної плати за землю складає 262 644,95 грн.

Заперечуючи проти наявності у товариства заборгованості з орендної плати, позивач посилається на постанову Київського окружного адміністративного суду від 24.10.2016 у справі № 810/2522/16, якою частково задоволено адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин», визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 13.11.2014 № та від 18.04.2016 № .

Однак матеріали справи свідчать, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 скасовано постанову Київського окружного адміністративного суду від 24.10.2016 у справі № 810/2522/16 в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, прийнято нове рішення про відмову в задоволенні цієї частини вимог.

Частиною 1 статті 325 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (стаття 370 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на наведені процесуальні норми, безпідставними є посилання позивача на подання ним касаційної скарги на постанову апеляційного адміністративного суду 13.06.2017, яка набрала законної сили. Станом на теперішній час податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 13.11.2014 № та від 18.04.2016 № є чинними та не скасовані судом.

Відповідно до пункту 2.23 постанови від 17.05.2011 № 6 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є саме своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.

За таких обставин, матеріалами справи підтверджується наявність у позивача на момент розгляду даної справи заборгованості зі сплати орендної плати за договором оренди землі від 09.11.2005, що свідчить про неналежне виконання останнім умов договору.

VІ. Висновки суду щодо правомірності спірного рішення про розірвання договору.

За приписами статті 13 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, здійснюють від імені Українського народу права власника щодо об'єктів права власності Українського народу, в тому числі щодо землі, яка знаходиться в межах території України.

Відповідно до статей 140, 143 та 144 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України, що здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування; територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи управляють майном, що є в територіальній власності, вирішують інші питання, віднесені законом до їх компетенції; вирішуючи питання місцевого значення, органи місцевого самоврядування в межах визначених законом повноважень приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить, зокрема, право комунальної власності на землю.

Відповідно до положень статей 177, 181, 373, 374 Цивільного кодексу України земельна ділянка (як індивідуалізований об'єкт, що має ознаки у вигляді кадастрового номеру, площі, меж) є об'єктом права власності територіальної громади, а правомочності щодо володіння та користування орендованою земельною ділянкою, як і правомочність розпорядження, є складовими права власності територіальної громади щодо земельної ділянки.

Відтак, з аналізу наведених правових норм вбачається, що реалізуючи надані Конституцією та законодавством України повноваження у галузі земельних відносин, саме Київська міська рада, яка діє в межах наданих їй повноважень та в інтересах її територіальної громади, визначає напрями використання земель комунальної власності (у тому числі шляхом прийняття рішень про передачу земельних ділянок в оренду та повернення їх з оренди).

За висновками суду, у спірних правовідносинах вбачається порушення прав органу місцевого самоврядування як органу, що реалізує правомочності власника земельної ділянки, внаслідок нездійснення забудови переданої в оренду земельної ділянки, а також внаслідок неналежного виконання орендарем своїх зобов'язань зі сплати орендної плати.

При цьому, судом враховано, що за змістом пунктів 3.8, 3.9 рішення Київської міської ради від 19.07.2005 № 831/3406 передбачалось, що Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» буде передано Головному управлінню житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 5 % загальної площі будинку (крім службової) на підставі п. 65 рішення Київської міської ради від 28.12.2004 № 1050/2460 «Про бюджет міста Києва на 2005 рік», а також - буде сплачено до цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва у термін не пізніше одного місяця з моменту здачі в експлуатацію збудованої житлової площі кошти в розмірі 5 % витрат на будівництво загальної площі цього будинку, виходячи з опосередкованої вартості спорудження житла, встановленої Державним комітетом України з будівництва та архітектури для міста Києва станом на 01.01.2005.

Враховуючи, що позивачем не було здійснено забудову земельної ділянки та, відповідно, не передано територіальній громаді матеріальні результати такої забудови, господарський суд дійшов висновку що рішення Київської міської ради від 05.09.2016 №2/1006 узгоджується з правом орендодавця на одностороннє розірвання договору, яке передбачено сторонами у пункті 11.4 договору оренди землі від 09.11.2005.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Господарський суд звертає увагу учасників справи, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).

За висновками суду, надані позивачем докази в своїй сукупності не спростовують доказів, наданих відповідачем та третьою особою, та не є достатніми для висновку про задоволення позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом не було доведено належного виконання ним своїх обов'язків орендаря за договором оренди землі від 09.11.2005 та не доведено поважності причин допущених ним порушень.

Приймаючи до уваги вищевикладене, повно та всебічно оцінивши письмові пояснення учасників судового процесу та наявні у справі докази, враховуючи передбачене у пункті 11.4 договору від 09.11.2005 право орендодавця на розірвання договору в односторонньому порядку, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «МСВІТ» до Київської міської ради про скасування рішення Київської міської ради ІІ сесії VIII скликання від 05.09.2016 № 2/1006 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 25.11.2005 № 75-6-00251, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» на підставі рішення Київської міської ради від 19.07.2005 №831/3406», є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

VІІ. При здійсненні розподілу судових витрат судом враховано наступне.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, покладається на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін.

При цьому, при новому розгляді справи підлягає розподілу судовий збір, який був сплачений учасниками справи за подання апеляційної та/або касаційної скарги/скарг, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Матеріали справи свідчать, що за подання позовної заяви позивачем сплачено до державного бюджету судовий збір в розмірі 1600,00 грн, за подання апеляційної скарги на рішення суду від 23.03.2017 - 1 760,00 грн, за подання касаційної скарги - 1 920,00 грн, а всього - 5 280,00 грн.

Відтак, приймаючи до уваги висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір в сумі 5 280,00 грн, сплачений до державного бюджету, залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 129, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «МСВІТ» до Київської міської ради про скасування рішення Київської міської ради ІІ сесії VIII скликання від 05.09.2016 № 2/1006 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 25.11.2005 № 75-6-00251, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Травертин» на підставі рішення Київської міської ради від 19.07.2005 №831/3406» - відмовити.

2. Залишити за позивачем судовий збір, сплачений до державного бюджету, в сумі 5 280 (п'ять тисяч двісті вісімдесят) грн 00 коп.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26.11.2018.

Суддя В.В. Князьков