ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2018 р. Справа№ 920/163/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В

суддів: Чорногуза М.Г.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Пугачовій А.С.

за участю представників сторін:

від прокурора: Винник О.О. - довіреність №036704 від 15.12.2015;

від позивача: не прибув;

від відповідача 1: на прибув;

від відповідача 2: Погорєлов О.В. - заступник директора,

розглянувши апеляційну скаргу заступника прокурора Сумської області

на рішення Господарського суду Сумської області від 06.09.2018

у справі № 920/163/18 (суддя Котельницька В.Л.)

за позовом заступника керівника Шосткинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області

до Середино-Будської міської ради

Товариства з додатковою відповідальністю "Глухівський хлібокомбінат"

про визнання незаконним та скасування рішення і повернення земельної ділянки

Встановив

Заступник прокурора Сумської області (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом до Середино-Будської міської ради (далі - відповідач 1) та Товариства з додатковою відповідальністю "Глухівський хлібокомбінат" (далі - відповідач 2) про визнання незаконним та скасування рішення Середино-Будської міської ради від 29.09.2017 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки комунальної власності загального користування (майдан), на яку поширюється право особистого строкового сервітуту Товариству з додатковою відповідальністю "Глухівський хлібокомбінат" під тимчасовою спорудою торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності по вул. Троїцькій в м. Середина-Буда, Середино-Будського району Сумської області"; про зобов'язання Товариства з додатковою відповідальністю "Глухівський хлібокомбінат" повернути територіальній громаді м. Середина-Буда в особі Середино-Будської міської ради земельну ділянку площею 0,0026 га вартістю 120398,10 грн., що знаходиться у м. Середина-Буда по вул. Троїцькій, передану відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 06.11.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання вказаного рішення між Середино-Будською міською радою та Товариством з додатковою відповідальністю "Глухівський хлібокомбінат" укладено договір від 06.11.2017 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності строком на 7 років, який фактично є удаваним правочином, вчиненим для приховування іншого правочину, який сторони насправді вчинили, а саме: договору оренди земельної ділянки. Такі дії, на думку прокурора, були вчинені з метою уникнення передачі цієї земельної ділянки в оренду на конкурсних засадах. Крім того, прокурор посилається на поширення на даний договір норм законодавства, що регулюють саме договір оренди та відповідно його не укладення з підстав відсутності в договорі всіх істотних умов для договору оренди, зокрема кадастрового номеру земельної ділянки.

Господарський суд Сумської області у задоволені позову відмовив повністю своїм рішенням від 06.09.2018 (повний текст рішення складено - 17.09.2018).

Не погодившись з прийнятим рішенням, 02.10.2018 (про що свідчить поштовий штемпель на конверті) заступник прокурора Сумської області звернувся до суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 16.09.2018 у справі №920/163/18.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Сумської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема не застосував до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.09.2018 у справі №920/1072/17.

Так, суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що оскаржуване рішення Середино-Будської ради підлягає скасуванню, оскільки воно є ненормативним актом і вичерпало свою дію внаслідок виконання.

Крім того скаржник вказав, що відповідачем 2 не було отримано паспорт прив'язки тимчасової споруди на спірній земельній ділянці, що підтверджується наданим на запит прокурора листом Середино-Будської районної державної адміністрації від 21.09.2018. За таких обставин відсутні підстави для розміщення ТДВ «Глуховський хлібокомбінат» тимчасової споруди на спірній земельній ділянці.

Також, скаржник зазначив, що на договірні відносини щодо оренди землі поширювались загальні положення стосовно укладання договорів, якими передбачено, що якщо в договорі відсутня істотна умова - він вважається неукладеним.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Сумської області на рішення Господарського суду Сумської області від 06.09.2018 у справі № 920/163/18.

У судовому засіданні 03.12.2018 року апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача 2 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення.

Крім того, представник відповідача 2 у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що визнання договору неукладеним може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками його виконання сторонами, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Представники позивача та відповідача 1 у судове засідання 03.12.2018 не з'явились. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 08.11.2018 на відповідні адреси.

03.12.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення в яких останній просив скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 06.09.2018 у справі №920/163/18.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду сумської області в апеляційному порядку за відсутності представника позивача та відповідача 1, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Сумської області від 06.09.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга заступника прокурора Сумської області - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до рішення Середино-Будської міської ради від 29.09.2017 Товариству з додатковою відповідальністю "Глухівський хлібокомбінат" надано у користування земельну ділянку в м. Середина-Буда, вул. Троїцька, площею 0,0026 га на праві особистого строкового сервітуту під розміщення тимчасової споруди торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності.

На виконання вказаного рішення між Середино-Будською міською радою та Товариством з додатковою відповідальністю "Глухівський хлібокомбінат" було укладено договір від 06.11.2017 року про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності строком на 7 років (далі - договір) предметом договору є особистий строковий сервітут, встановлений на території м. Середина-Буда, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності тимчасова споруда площею 26 кв.м. в м. Середина-Буда, вул. Троїцька.

Згідно з п. 3.2. Договору за користування особистим строковим сервітутом сервітуарій сплачує власнику 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 1487,77 грн. Загальна вартість земельної ділянки становить 12 398,10 грн.

Розглянувши першу позовну вимогу щодо визнання незаконним та скасування рішення першого відповідача, суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступні положення чинного законодавства та усталену судову практику.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За змістом пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Так, у зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою для виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Таким чином, позов, предметом якого є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту, не може бути задоволено, з огляду на те, що таке рішення є ненормативним актом, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Крім того, вказане рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для користувачів земельних ділянок (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №916/187/15-г, постанові Верховного Суду від 21.02.2018 №905/3280/16).

Відповідно до вимог ч.4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що рішення Середино-Будської міської ради від 29.09.2017 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки комунальної власності загального користування (майдан) на яку поширюється право особистого строкового сервітуту Товариству з додатковою відповідальністю "Глухівський хлібокомбінат" під тимчасовою спорудою торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності в м. Середина-Буда, вул. Троїцька, Середино-Будського району Сумської області" вичерпало свою дію фактом його реалізації, тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, його скасування не є засобом поновлення інтересів держави.

При цьому, колегія суддів приймає як належне посилання скаржника на правову позицію встановлену в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.09.2018 у справі №920/1072/17, проте такі що не спростовують висновків суду першої інстанції в даній справі, оскільки в даному випадку відсутні необхідні складові, а саме визнання недійсним правочину щодо земельної ділянки, який було укладено на виконання рішення міської ради (визнання рішення недійсним (незаконним) впливає на законність документів, виданих на підставі рішення міської ради).

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що оскаржуване рішення Середино-Будської ради підлягає скасуванню, оскільки воно є ненормативним актом і вичерпало свою дію внаслідок виконання.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Товариства з додатковою відповідальністю "Глухівський хлібокомбінат" повернути територіальній громаді м. Середина-Буда в особі Середино-Будської міської ради земельну ділянку площею 0,0026 га вартістю 120398,10 грн., що знаходиться у м. Середина-Буда по вул. Троїцькій, передану відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 06.11.2017, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 2.31 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" поняття, зміст та підстави встановлення і припинення земельного сервітуту визначені главою 32 Цивільного кодексу України (статті 401 - 406), главою 16 Земельного кодексу України (статті 98 - 102).

Відповідно до ст. 395 Цивільного кодексу України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 98 Земельного кодексу України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею (ч.3 ст. 98 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 404 Цивільного кодексу України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

У відповідності до ст. 8 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно та в порядку, визначеному Земельним кодексом України.

Крім того, слід зазначити, що перелік цілей, для яких можливо встановити земельний сервітут, визначений статтею 99 Земельного кодексу України.

Так, статтею 99 Земельного кодексу України встановлено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів:

а) право проходу та проїзду на велосипеді;

б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху;

в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм);

г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку;

ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку;

д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми;

е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми;

є) право прогону худоби по наявному шляху;

ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд;

з) інші земельні сервітути.

Так, правовідносини земельного сервітуту виникають між власниками (володільцями) сусідніх земельних ділянок, а саме між власником земельної ділянки, яка має бути обтяжена сервітутом, тобто, між особою, яка зобов'язана надати свою земельну ділянку в обмежене користування, і особою, яка вимагає встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки (іншого нерухомого майна) і якій належить право на встановлення земельного сервітуту.

Також з правового аналізу вказаних норм слід дійти висновку, що потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, Товариство з додатковою відповідальністю "Глухівський хлібокомбінат" не був ні власником, ні користувачем суміжної з земельною ділянкою території, яка передана йому у користування на підставі договору особистого строкового сервітуту на час укладення відповідного договору сервітуту.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що матеріали справи не містять, а позивачем не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що потреби другого відповідача в розміщенні тимчасової споруди не могли бути задоволені іншим способом.

За змістом договору (п. 1) реальною потребою Товариства з додатковою відповідальністю "Глухівський хлібокомбінат" є не задоволення перелічених потреб, обумовлених ст. 404 Цивільного кодексу України, а отримання права володіння та користування земельної ділянкою для розміщення на ній тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, укладанням договору особистого строкового сервітуту від 06.11.2017 Серидино-Будська міська рада фактично надала ділянку у користування без дотримання вимог чинного законодавства щодо порядку встановлення сервітуту.

Посилання відповідачів на дотримання Середино-Будською міською радою при прийнятті рішення від 29.09.2017 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки комунальної власності загального користування (майдан) на яку поширюється право особистого строкового сервітуту Товариству з додатковою відповідальністю "Глухівський хлібокомбінат" під тимчасовою спорудою торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності в м.Середина-Буда, вул.Троїцька, Середино-Будського району Сумської області" механізму розміщення тимчасових споруд, у відповідності до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженої наказом Мінрегіонбуду України за №244 від 21.10.2011 та зареєстрованому у Міністерстві юстиції України за №1330/20068 від 22.11.2011, суд вважає помилковим, оскільки вказаним нормативно-правовим актом не передбачено укладення договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруд.

При цьому, колегія суддів приймає як наладжене твердження скаржника, що відповідачем 2 не було отримано паспорт прив'язки тимчасової споруди на спірній земельній ділянці, що підтверджується наданим на запит прокурора листом Середино-Будської районної державної адміністрації від 21.09.2018, проте такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції висловлені у оскаржуваному рішенні.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що закони України мають вищу юридичну силу ніж вищевказаний нормативно-правовий акт, та його положення щодо механізму розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності можуть застосовуватись лише при наявності виділеної у встановленому порядку у власність або користування земельної ділянки.

Таким чином, розміщення тимчасових споруд і оформлення земельних ділянок у користування є різними за змістом питаннями, які регулюються різними нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Підстави та порядок передачі в оренду земельних ділянок комунальної власності встановлений статтями 124, 134 Земельного кодексу України та нормами Законом України "Про оренду землі".

Отже, враховуючи мету укладення спірного договору - провадження підприємницької діяльності, а також оплатний характер цього договору, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що між сторонами склалися правовідносини щодо платного володіння та користування земельною ділянкою для ведення другим відповідачем підприємницької діяльності, що відповідає визначенню оренди землі, наведеному у статті 1 Закону України "Про оренду землі".

Крім того, як вже зазначалося вище, земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

З аналізу норм матеріального права, яким регулюються правовідносини з встановлення сервітуту, вбачається, що сервітут на земельну ділянку встановлюється виключно за домовленістю між власниками (користувачами) земельних ділянок з метою усунення недоліків своєї ділянки задля задоволення своїх потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

На момент укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту Товариство з додатковою відповідальністю "Глухівський хлібокомбінат" не був власником (користувачем) земельної ділянки, для задоволення потреб користування якою встановлено сервітут за рахунок встановлення обмеження у користуванні іншою земельною ділянкою.

Отже, суть правовідносин між сторонами по спірному договору, їх зміст та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут.

Зазначене свідчить про те, що договір сервітуту укладений з порушенням норм чинного земельного законодавства. Передача земельної ділянки повинна була проводитись на умовах оренди в порядку, визначеному ст. ст. 124, 134 Земельного кодексу України та згідно положень Закону України "Про оренду землі".

Положеннями ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір про встановлення особистого строкового сервітуту від 06.11.2017 суперечить вимогам законодавства, внаслідок чого може бути визнаний недійсним відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України та в силу ст. 216 Цивільного кодексу України правовим наслідком недійсності даного договору в такому випадку буде повернення другим відповідачем отриманої за недійсним договором земельної ділянки.

При цьому, колегія суддів відзначає, що прокурором не заявлено у даному позові вимогу про визнання недійсним договору від 06.11.2017 про встановлення особистого строкового сервітуту.

Як вбачається з матеріалів справи, договір оренди від 06.11.2017 недійсним у судовому порядку не визнавався.

Щодо посилання скаржника на незаявлення даної вимоги у зв'язку з тим, що фактично договір від 06.11.2017 є договором оренди, а відсутність істотних його умов свідчить про його неукладеність, а не про недійсність, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до вимог частин 2, 3 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Вищезазначена заява про визнання недійсним договору прокурором або позивачем до закінчення підготовчого провадження до суду не подавалась.

При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що на договірні відносини щодо оренди землі поширювались загальні положення стосовно укладання договорів, якими передбачено, що якщо в договорі відсутня істотна умова - він вважається неукладеним, з огляду на наступне.

Так, визнання договору як неукладеного може мати місце на стадії укладання договору, а не за наслідками його виконання сторонами, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суту питання щодо відповідності його вимогам закону.

З огляду на викладене та враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним і скасування рішення, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання Товариства з додатковою відповідальністю "Глухівський хлібокомбінат" повернути територіальній громаді м. Середина-Буда в особі Середино-Будської міської ради земельну ділянку площею 0,0026 га вартістю 120398,10 грн, що знаходиться у м. Середина-Буда по вул. Троїцькій, передану відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 06.11.2017, ані в порядку реституції відповідно до вимог ст. 216 Цивільного кодексу України, ані в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки правова підстава набуття, збереження майна - договір сервітуту продовжує існувати.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Також, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника прокурора Сумської області залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 06.09.2018 року у справі №920/163/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №920/163/18 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді М.Г. Чорногуз

О.М. Коротун

Дата підписання повного тексту 13.12.2018 у зв'язку з участю судді Коротун О.М., у тренінгу у НШСУ.