РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.11.2018Справа № 910/12614/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, 6)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" (01103, м. Київ, б-р Дружби Народів, 28-А, н/п 6, оф. 1)

про стягнення 1 042 430,50 грн.

за участю представників

від позивача: Кривошея Д.А.

від відповідача: Строкань О.В., Бодюк В.А.

В судовому засіданні 28.11.2018 порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позовні вимоги Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" про стягнення 1 042 430,50 грн.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 05.07.2017 між Міністерством оборони України (надалі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Абіт-текс" (надалі - відповідач) укладено договір № 286/3/17/186 про поставку товарів для державних потреб. Рішенням Господарського суду м. Києва від 18.10.2017 по справі № 910/16702/17 задоволено позовні вимоги та внесено зміни до спірного договору в частині строків поставки. За доводами позивача, відповідач всупереч умовам договору не поставив у встановлені строки товар, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за прострочення постачання товару у розмірі 1 042 430,50 грн., з яких: 664 455,70 грн. - пені та 377 974,80 грн. - штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/12614/18 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні 24.10.2018.

09.10.2018 загальним відділом діловодства суду зареєстрований відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти доводів позивача, посилаючись на наявність ряду обставин, які, на його думку, виключають відповідальність відповідача за порушення взятих на себе зобовя'язань. Як зазначає відповідач, ним було вжито всі можливі заходи щодо недопущення порушення умов договору, про відсутність вини відповідача щодо прострочення поставки товару свідчить також висновок Чернігівської регіональної торгово-промислової палати №ЧК-63 від 08.02.2018. Крім того, у відзиві відповідач зазначає, що позивачем належним чином не доведено факт завдання останньому збитків у зв'язку з несвоєчасною поставкою товару за договором. З урахуванням вищевикладеного, відповідач просить звільнити його від відповідальності або ж, щонайменше, зменшити розмір штрафних санкцій з урахуванням вини відповідача у прострочені терміну поставки товару.

24.10.2018 до господарського суду надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС", у якому відповідач просить суд зменшити розмір штрафних санкцій на 90 % та у разі (часткового) задоволення позовних вимог Міністерства оборони України розстрочити виконання рішення суду строком на 1 рік.

У судовому засіданні 24.10.2018 суд на місці ухвалив задовольнити клопотання позивача про продовження строку для подання відповіді на відзив до 02.10.2018, встановити відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив - 5 днів з дня вручення відповіді на відзив та відкласти підготовче засідання на 14.11.2018.

26.10.2018 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що обставини, якими ТОВ "АБІТ-ТЕКС" обґрунтовує свою позицію у даній справі досліджувались у справі №910/2659/18.

12.11.2018 до господарського суду надійшли додаткові пояснення відповідача до клопотання від 24.10.2018, у яких останній повідомляє про відсутність грошових коштів на банківських рахунках ТОВ "АБІТ-ТЕКС", а також про накладення арешту на все майно та кошти відповідача у виконавчому провадженні, що додатково свідчить про наявність підстав для розстрочення виконання судового рішення.

У судовому засіданні 14.11.2018 суд на місці продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та відклав підготовче засідання на 28.11.2018.

23.11.2018 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, у яких останній з огляду на предмет та підстави даного позову вказує на помилковість та недоцільність посилання у даній справі на висновки суду у справі № 910/2659/18.

У судовому засіданні 28.11.2018, за письмовою згодою сторін, суд на місці ухвалив закрити підготовче судове засідання та перейти до розгляду справи по суті.

Суд заслухав представника позивача, який підтримав позовні вимоги та надав пояснення по суті. Представник відповідача проти позову заперечував та просив суд у разі задоволення позову зменшити розмір штрафних санкцій на 90% та відстрочити виконання рішення суду на 1 один.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

05.07.2017 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" (постачальник) укладено Договір № 286/3/17/186 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується у 2017 році поставити замовнику допоміжне екіпірування (3582 - мішок спальний), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у договорі.

Відповідно до п. 1.2 договору номенклатура товару, передбаченого до поставки за договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання договору визначаються специфікацією: найменування товару - допоміжне екіпірування 35820000-8 (мішок спальний); вимоги до товару - відповідність технічному опису, зразку-еталону та затвердженому робочому зразку; строк поставки - 1000 одиниць товару вартість 749950 грн. 00 коп. - у строк до 30.06.2017 включно, 5000 одиниць товару вартістю 3749750 грн. 00 коп. - у строк до 30.07.2017 включно; загальна вартість товару становить 5399640 грн. 00 коп.

Згідно з п. 6.1 договору товар постачається на умовах DDP - склад Замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню торговельних термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року згідно з положеннями договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами, тощо.

Відповідно до п. 7.3.1 договору постачальник зобов'язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені договором.

Строк поставки товару буде визначений в специфікації договору (п. 1.2).

Додатковою угодою № 1 від 05.07.2017 до договору сторони внесли зміни до п. 1.2 вказаного договору, зазначивши, що номенклатура товару, передбаченого до поставки за договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання договору визначаються специфікацією: найменування товару - допоміжне екіпірування 35820000-8 (мішок спальний); вимоги до товару - відповідність технічному опису, зразку-еталону та затвердженому робочому зразку; строк поставки - 1000 одиниць товару вартість 749950 грн. 00 коп. - у строк до 28.07.2017 включно, 5000 одиниць товару вартістю 3749750 грн. 00 коп. - у строк до 25.08.2017 включно; загальна вартість товару становить 5399640 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2017 у справі №910/16702/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" до Міністерства оборони України про внесення змін до договору, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2017, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" задоволено; внесено зміни до п. 1.2 Договору № 286/3/17/186 від 05.07.2017 шляхом викладення його у редакції, відповідно до якої номенклатура товару, передбаченого до поставки за договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання договору визначаються специфікацією: найменування товару - допоміжне екіпірування 35820000-8 (мішок спальний); вимоги до товару - відповідність технічному опису, зразку-еталону та затвердженому робочому зразку; строк поставки - 1000 одиниць товару вартість 749950 грн. 00 коп. - у строк до 24.09.2017 включно, 5000 одиниць товару вартістю 3749750 грн. 00 коп. - у строк до 22.10.2017 включно; загальна вартість товару становить 5399640 грн. 00 коп.

Відповідні зміни щодо строків поставки товару також були внесені до Рознарядки Міністерства оборони України.

Відповідно до п. 8.3.4. договору за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,2 % від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, за прострочення понад десять днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості договору.

13 листопада 2017 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 до договору № 286/3/17/186 від 05.07.2017, якою сторони дійшли згоди викласти п. 11.1 договору у новій редакції, зазначивши, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.03.2018 включно, а в частині проведення розрахунків - до їх повного завершення.

За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором № 286/3/17/186 від 05.07.2017, а саме в частині здійснення останнім поставки товару у кількості 1000 штук до 24.09.2017 та у кількості 5000 штук до 22.10.2017, що стало наслідком нарахування відповідачу штрафних санкцій, передбачених п. 8.3.4. договору, у розмірі 1 042 430,50 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією №286/6/7951 від 26.12.2017, у якій вимагав сплатити штрафні санкції за порушення строків виконання зобов'язань за договором № 286/3/17/186 від 05.07.2017, проте, станом на момент звернення позивача з позовом до суду, претензія позивача була залишена без задоволення.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає договір № 286/3/17/186 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 05.07.2017 як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2017 року у справі №910/16702/17, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2017 року, задоволено позовні вимоги ТОВ "АБІТ-ТЕКС" та внесено зміни до договору № 286/3/17/186 від 05.07.2017 в частині строків поставки товару у кількості 1000 штук до 24.09.2017 року та 5000 штук - до 22.10.2017 року.

Разом з тим, відповідач у вищенаведені строки не здійснив поставки товару у кількості 1000 штук вартістю 749 950,00 грн. та у кількості 5000 штук вартістю 3 749 750,00 грн., що стало наслідком порушення зобов'язань за договором № 286/3/17/186 від 05.07.2017.

Обставини несвоєчасної поставки товару за договором № 286/3/17/186 від 05.07.2017 були також встановлені при розгляді Господарським судом м. Києва справ №910/943/18, №910/1884/18 та №910/2659/18, судові рішення з яких набрали законної сили та в порядку ч. 4 ст 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування при розгляді даної справи.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача суми штрафних санкцій за невиконання останнім свого обов'язку з поставки товару у встановлений договором строк.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 8.3.4. договору за порушення строків виконання зобов'язання відповідач сплачує пеню у розмірі 0,2 % від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, за прострочення понад десять днів з відповідача додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості договору.

З урахуванням викладених обставин, позивач за прострочення виконання відповідачем свого зобов'язання з поставки товару нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню у загальному розмірі 664 455,70 грн., з яких: 146 990,20 грн. - за прострочення поставки товару з 25.09.2017 по 31.12.2017 (98 днів) у кількості 1 000 штук; 517 465,50 грн. - за прострочення поставки товару з 23.10.2017 по 31.12.2017 (69 днів) у кількості 5 000 штук, та штраф за прострочення понад 10 днів у розмірі 377 974,80 грн.

Судом перевірено наведені у позовній заяві розрахунки штрафних санкцій та встановлено, що вони відповідають вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та умовам договору.

Разом з тим, при розгляді даного спору суд вбачає наявність обставин з якими закон пов'язує право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Відповідно до частини 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд зазначає, що за змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16.

Прийнявши до уваги складну процедуру поставки товару, відсутність доказів завдання позивачу збитків за порушення строків поставки товару, а також скрутне фінансове становище відповідача, суд приходить до висновку про можливість задоволення клопотання відповідача щодо зменшення розміру штрафних санкцій, а саме, суми пені до 66 445,57 грн. та штрафу до 37 797,48 грн.

Щодо поданого відповідачем клопотання про розстрочення виконання рішення суду, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

За приписами ч. 6 ст. 238 ГПК України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про: 1) порядок і строк виконання рішення; 2) надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні ( ч.1 ст.239 Господарського процесуального кодексу України )

При цьому, за змістом наведеної норми, розстрочення є правом, а не обов'язком суду, яке реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв'язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 вказаного Кодексу, і за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право, зокрема, відстрочити виконання рішення. Відстрочка або розстрочка виконання рішення допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи.

В обґрунтування заявленого клопотання відповідач посилається на скрутне фінансове становище Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС", що підтверджується виникненням великої суми заборгованості перед кредиторами у розмірі близько 20 млн. грн., з яких 470 000,00 грн. становлять безспірні боргові зобов'язання згідно з ухваленими протягом останнього місяця судовими рішеннями; відсутність грошових коштів на банківських рахунках, достатніх для примусового сплати заявлених штрафних санкцій, а також накладення арештів на все майно та грошові кошти відповідача у виконавчих провадженнях.

Враховуючи неодноразові зміни строків поставки товару за договором № 286/3/17/186 від 05.07.2017, а також приймаючи до уваги задоволення клопотання відповідача щодо зменшення розміру штрафних санкцій на 90 %, суд не вбачає підстав для розстрочення виконання рішення суду на один рік.

Крім того, суд має дотримуватись балансу між правами обох сторін спору, а тому у обставинах щодо розстрочення сплати штрафу та пені останній вбачає порушення прав позивача.

З огляду на зазначене, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду.

Що стосується заперечень відповідача викладених у відзиві на позовну заяву, то останні не приймаються судом до уваги, оскільки, з метою надання відповідачу додаткового часу на виконання зобов'язань з поставки товару, між сторонами спору було укладено додаткову угоду до договору та внесено зміни в частині строків поставки товару згідно рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2017 року у справі № 910/16702/17. Крім того, відповідач при укладенні договору був обізнаний про строки виконання зобов'язань.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Міністерства оборони України.

Оскільки спір виник в результаті неправильних дій відповідача, витрати по сплаті судового збору у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" (01103, м. Київ, б-р Дружби Народів, 28-А, н/п 6, оф. 1, ідентифікаційний код 39830791) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, 6, ідентифікаційний код 00034022) пеню у розмірі 66 445 (шістдесят шість тисяч чотириста сорок чотири) грн. 57 коп., штраф у розмірі 37 797 (тридцять сім тисяч сімсот дев'яносто сім) грн. 48 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 15 636 (п'ятнадцять тисяч шістсот тридцять шість) грн. 46 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.12.2018

Суддя Пукшин Л.Г.