ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2018 р. Справа№ 42/275

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.08.2018 (повний текст рішення складено 09.08.2018)

у справі № 42/275 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія

«Київводоканал»

до Житлово-будівельного кооперативу «Статистик»

про стягнення 29 383, 61 грн

В С Т А Н О В И В:

Відкрите акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі - ВАТ «АК «Київводоканал») в особі Розрахункового департаменту звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Статистик» (далі - ЖБК «Статистик», відповідач) про стягнення 29 383,61 грн заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначило про порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за Договором № 03782/4-01 від 27.02.2004 на поставку питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі в частині оплати наданих послуг з водопостачання.

Заперечуючи проти позову в частині стягнення боргу за холодну воду на підігрів, відповідач вказував, що з аналізу умов укладеного між сторонами договору вбачається, що метою його укладення було постачання питної води для потреб населення і вказаний договір не пов'язаний з постачанням питної (холодної) води для виготовлення гарячої. Крім цього, відповідач стверджував про безпідставне нарахування позивачем за надані послуг з водопостачання та водовідведення з 01.01.2007 на підставі тарифів, які затверджені розпорядженнями КМДА від 30.10.2006 № 1576 в редакції від 15.12.2006 № 1786, № 143 від 12.02.2007 та № 640 від 30.05.2007, № 1127 від 28.08.2007, однак не зареєстровані в установленому порядку, не набрали чинності та не відповідають законодавству України.

В поданій суду першої інстанції відповіді на відзив позивач зазначив про те, що відповідач помилково та на власний розсуд тлумачить норми Правил № 65 в частині, що стосується відсутності обов'язку відповідача оплатити холодну воду, що йде на гаряче водопостачання в спірний період. На переконання позивача, до моменту набрання чинності Правил користування системами централізованого водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 27.06.2008 № 190, розрахунки за спожиту воду, яка відпускалась для централізованого гарячого водопостачання, та за відповідний обсяг стічних вод повинен проводитися безпосередньо з підприємством, яке здійснює споживання зазначеної води, в даному випадку з Житлово-будівельним кооперативом «Квазар-7». Крім цього, позивач стверджує, що при нарахуванні вартості наданих послуг за період з 01.04.2005 по 31.12.2006 застосовував розпорядження КМДА від 28.08.2002 № 1680, яке зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 30 серпня 2002 року за № 66/449. За період з 01.01.2007 по 28.02.2007 позивач застосував розпорядження КМДА від 15.12.2006 № 1789, яке хоч і не пройшло державної реєстрації, однак і не визнано нечинним в судовому порядку. При цьому, відсутність державної реєстрації у зазначеного розпорядження не спричиняє автоматично його нечинність, даний факт має бути встановлено в судовому порядку

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2018 замінено назву позивача з Відкритого акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі ПрАТ «АК «Київводоканал», позивач).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.08.2018 у справі № 42/275 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ЖБК «Статистик» на користь ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» 331,78 грн. інфляційних нарахувань, 1,31 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення, 3,27 грн. державного мита. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ПрАТ «АК «Київводоканал» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати в частині відмови у стягненні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ПрАТ «АК «Київводоканал» задовольнити та стягнути з ЖБК «Статистик» 9 613,55 грн. основного боргу та 2 638,91 грн. інфляційних втрат. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта зводяться до того, що суд першої інстанції неправомірно не застосував тарифи, затверджені розпорядженням КМДА № 1786 від 15.12.2006, № 143 від 12.02.2007 та № 1127 від 28.08.2007, адже до 01.08.2011 розпорядження КМДА видані нею як виконавчим органом не підлягали державній реєстрації, відповідно дійшов помилкового висновку про відсутність заборгованості відповідача у спірний період.

Враховуючи ціну позову у даній справі (29 383, 61 грн), яка становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та відсутність клопотань учасників справи про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з їх повідомленням (викликом), апеляційний суд дійшов висновку, що дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 27.02.2004 між ВАТ «АК «Київводоканал», правонаступником якого є ПрАТ «АК «Київводоканал» (позивач, постачальник за договором) та ЖБК «Статистик» (відповідач, абонент за договором) укладено Договір на поставку питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі №03782/4-01 (далі - Договір), за умовами п. 1.1. якого цей договір укладається у відповідності із Законом України «Про питну воду та питне водопостачання». За цим договором постачальник зобов'язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у міську каналізаційну мережу, а абонент зобов'язується здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах цього договору, дотримуватися порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод, що встановлені Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України №65 від 01.07.1994, зареєстрованих в Міністерстві юстиції 22.07.1994 за №165/374, Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації системи населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 37 від 19.02.2002, зареєстрованих в Міністерстві юстиції 26.04.2002 за № 403/6691, а також дотримуватися норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим договором

Згідно п. 2.1.1. Договору облік поставленої води та кількість поставленої води та кількість прийнятих стоків здійснюється за показаннями лічильника, зареєстрованого у постачальника, окрім випадків, передбачених Правилами користування. У випадку наявності у абонента декількох об'єктів водоспоживання, облік спожитої ним води здійснюється з урахуванням показань всіх лічильників, зареєстрованих за абонентом.

Відповідно до п.п. 2.2.1., 2.2.2. Договору постачальник щомісячно направляє до банківської установи абонента розрахункові документи (в електронному вигляді - дебетові повідомлення або у паперовому вигляді вимоги-доручення тощо) для оплати за поставлену воду та прийняті стічні води відповідно до встановлених тарифів. Оплата вартості послуг здійснюється абонентом щомісячно у безготівковій формі у десятиденний термін з дня направлення постачальником розрахункового документу до банківської установи абонента. За згодою постачальника оплата за надані послуги, може здійснюватися іншими способами, що не суперечать чинному законодавству України. В разі утворення боргу, оплата за наданні послуги, що надходить від абонента, незалежно від зазначеного в платіжному документі призначення платежу, першочергово зараховується постачальником в погашення боргу.

Пунктом 2.2.4. Договору сторони погодили, що в разі неотримання від постачальника поточного щомісячного розрахункового документу, абонент здійснює оплату вартості наданих йому послуг, не пізніше 5-го числа наступного місяця, платіжним дорученням, виходячи з діючого тарифу та фактичної кількості спожитої води.

За змістом п. 2.2.5. Договору у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг абонент зобов'язується у десятиденний термін з дня направлення позивачем платіжних документів до банківської установи, направити повноважного представника з обґрунтованими документами для проведення звірки та підписання акту. В іншому випадку відмова абонента оплатити розрахунковий документ постачальника вважатиметься безпідставною.

Цей договір згідно п. 7.1. діє протягом всього часу надання послуг до моменту його розірвання. Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами.

З наданих позивачем до матеріалів справи документів вбачається, що для обліку послуг з холодного водопостачання та водовідведення за договором № 03782/4-01 від 27.02.2004 позивачем було відкрито відповідачу код № 1-392. З метою обліку послуг з постачання води, яка йде на підігрів та стоків води, що йде на підігрів заявником було відкрито код № 1-50392.

За даними позивача, заборгованість відповідача за Договором № 03782/4-01 від 27.02.2004 становить суму в розмірі 26 412,92 грн., яка виникла за спожиті з квітня 2005 по березень 2008 послуги з постачання води та приймання стічних вод.

При цьому, за твердженнями позивача, на виконання умов договору він надав відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення у спірний період на загальну суму 100 889,25 грн, а саме:

за кодом 1-392 у період з 01.04.2005 по 30.03.2008 на суму 83 578,92 грн (з урахуванням знижки 5,5 % - 79 171,51 грн), з яких сплачено 62 891,30 грн (з урахуванням перерахунку на «- 3 444,06» ), а розмір заборгованості становить 12 836,15 грн;

за кодом 1-50392 у період з 01.05.2007 по 30.03.2008 на суму 5 603,81 (з урахуванням знижки 5,5 % - 5 295,65 грн), з яких сплачено 3 425,40 грн, а розмір заборгованості становить 1 870,25 грн.

Крім того, позивачем зазначено про те, що станом на 01.04.2005 у відповідача був наявний борг у розмірі 11 706,52 грн, який він також просить стягнути.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованості за поставку питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі в розмірі 26 412,92 грн та 2 970,69 грн інфляційних втрат.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За договором про надання послуг згідно ст. 901 ЦК України одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, в порядку, які встановлені договором.

За змістом ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які регулюють відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно даних Правил централізоване водовідведення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у відведенні стічних вод, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових централізованих систем водовідведення; централізоване постачання холодної та гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання.

Правові, економічні та організаційні засади функціонування системи питного водопостачання, спрямовані на гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров'я людини питною водою визначено Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», за змістом ст. 1 якого централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води.

Відповідно до ст. 19 згаданого Закону послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору з: підприємствами, установами, організаціями, що безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням; підприємствами, установами або організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов'язків яких належить надання споживачам послуг з питного водопостачання та водовідведення; об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об'єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та водовідведення на підставі укладених ними договорів; власниками будинків, що перебувають у приватній власності.

Договір про надання послуг з питного водопостачання укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті.

Тобто, ця стаття Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» передбачає надання послуг з питного водопостачання на підставі договору з підприємством питного водопостачання.

Як встановлено матеріалами справи, ПрАТ «АК «Київводоканал» є підприємством питного водопостачання, яке надає послуги з централізованого питного водопостачання (згідно Закону - це господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води) та водовідведення (згідно Закону - це господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом).

При цьому, вода питна - вода, яка за органолептичними властивостями, хімічним і мікробіологічним складом та радіологічними показниками відповідає державним стандартам та санітарному законодавству. На сьогоднішній день в Україні вимоги до якості питної води встановлені Державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічні вимоги до води питної, призначеної для споживання людиною» (ДСанПіН 2.2.4-171-10), затвердженими наказом Міністерства охорони здоров'я України від 12.05.2010 № 400.

Відповідно до п. 2.1. розділу 2 вказаних ДСанПіН 2.2.4-171-10 вода питна, призначена для споживання людиною (питна вода), - вода, склад якої за органолептичними, фізико-хімічними, мікробіологічними, паразитологічними та радіаційними показниками відповідає вимогам державних стандартів та санітарного законодавства (з водопроводу - водопровідна, фасована, з бюветів, пунктів розливу, шахтних колодязів та каптажів джерел), призначена для забезпечення фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб населення, а також для виробництва продукції, що потребує використання питної води.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, у спірний період були чинні Правила користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затвердженні наказом Держжитлокомунгоспа № 65 від 01.07.1994, які регулюють порядок користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод до комунальної каналізації та визначають взаємовідносини між об'єднаннями, виробничими управліннями водопровідно-каналізаційного господарства або іншими експлуатаційними організаціями, комбінатами комунальних підприємств та абонентами міських, районних, селищних водопроводів і каналізацій на території України.

Згідно п. 12.17 цих Правил розрахунки за воду, яка відпускається для централізованого гарячого водопостачання, та за відповідний обсяг стічних вод здійснюються з підприємствами, які споживають воду. Порядок взаємовідносин встановлюється Водоканалом.

Відповідно до пп. «б» п. 12.3 Правил житлово-експлуатаційні організації та ЖЕК зобов'язані були один раз на місяць здійснювати розрахунки з водоканалом, у тому числі за холодну воду, що йде на гаряче водопостачання.

Таким чином, до моменту набрання чинності Правил користування системами централізованого водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 190 від 27.06.2008, розрахунки за спожиту гарячу воду повинен проводитися безпосередньо з підприємством, яке здійснює споживання зазначеної води.

Як встановлено матеріалами справи (копіями маршрутних листів, актів про зняття показань з водолічильників), відповідач був безпосереднім споживачем холодної води, що йде на підігрів. Зокрема, згідно копій маршрутних карт об'єми наданих послуг з постачання холодної води, що йде на підігрів до бойлеру для виготовлення гарячої води, були прийняті та визнані ЖБК «Статистик», адже були підписані його головою.

Так, здійснюючи розрахунок заявлених позовних вимог по коду 1-50392 про стягнення 1 870,25 грн заборгованості за період з травня 2007 по березень 2008, позивачем було враховано тарифи на послуги водопостачання та водовідведення, що затверджені розпорядженнями Київської міської державної адміністрації № 143 від 12.02.2007, № 640 від 30.05.2007 та № 1127 від 28.08.2007.

Щодо застосування цих тарифів слід зазначити, що згідно п. 2.2.1. Договору тарифи на послуги з водопостачання та водовідведення встановлюються уповноваженими органами відповідно з чинним законодавством та не підлягають узгодженню сторонами. В разі зміни тарифів у період дії цього договору постачальник доводить абоненту нові тарифи у платіжних документах без внесення додаткових змін до договору стосовно строків їх введення та розмірів.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За приписами пп. 2 п. «а» ч. 1 ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку та межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності.

Згідно ст.ст. 14, 16 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» однією з особливостей здійснення виконавчої влади і місцевого самоврядування в м. Києві є зосередження у Київської міської державної адміністрації функцій у сферах виконавчої влади і місцевого самоврядування.

Конституційний Суд України у рішенні №21-рп/2003 від 25.12.2003 вказав, що Київська міська державна адміністрація є єдиним в організаційному відношенні органом, який виконує функції виконавчого органу Київської міської ради та паралельно функції місцевого органу виконавчої влади.

Водночас, згідно ч.ч. 1, 2 ст.6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, які є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

За змістом ст.1 Указу Президента України № 493/92 від 03.10.1992 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» нормативно-правові акти, які видаються органами виконавчої влади, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації. Такі нормативно-правові акти набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Відповідно до п. 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №731 від 28.12.1992, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Згідно абз. 2 п. 15 цього Положення нормативно-правові акти, які не пройшли державну реєстрацію, вважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані.

З аналізу наведених норм в контексті конкретних обставин справи вбачається, що якщо голова Київської міської державної адміністрації, посада якого поєднує в одній особі повноваження керівника органу державної влади і керівника виконавчого органу міської ради, видає нормативно-правовий акт з питань, які організаційно віднесені до відання органів місцевого самоврядування, як-от щодо питань встановлення та/чи затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, і виражає його у формі розпорядження як одного з виду актів органу державної влади, то такі розпорядження підлягають обов'язковій державній реєстрації.

Аналогічний підхід до застосування приписів законодавства, які регулюють відносини з питань державної реєстрації нормативно-правових актів, виданих Київським міським головою, Верховний Суд України висловив у постановах від 28.11.2011 у справі №21-246а11 та від 02.12.2014 у справі №21-470а14.

Таким чином, оскільки розпорядження Київської міської державної адміністрації № 143 від 12.02.2007, № 640 від 30.05.2007, № 1127 від 28.08.2007 не були подані на державну реєстрацію до відповідних органів юстиції та не зареєстровані ними, відповідно не набрали чинності у встановленому законом порядку, суд першої інстанції правомірно не застосував ці тарифи для визначення розміру заявлених позивачем вимог. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Разом з цим, слід зазначити, що чинними в зазначений період були тарифи, затверджені Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 1680 від 28.08.2002 «Про встановлення тарифів на послуги водопостачання та водовідведення», які зареєстровано в Київському міському управління юстиції 30.08.2002 за №66/449. Вказаним актом передбачено тарифи для житлово-експлуатаційних організацій в розмірі 0,43 грн (без ПДВ) за 1 м3 наданих послуг з водопостачання та 0,25 грн (без ПДВ) за 1 м3 наданих послуг з водовідведення, що й мали застосовуватися у розрахунках між сторонами.

Тобто, оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за кодом 1-50392 за період з травня 2007 по березень 2008, в період дії Розпорядження № 1680 від 28.08.2002 «Про встановлення тарифів на послуги водопостачання та водовідведення», то відповідно й розрахунок вартості наданих послуг в зазначений період повинні здійснюватися згідно тарифів, встановлених цим розпорядженням, за яким тариф для житлово-експлуатаційних організацій визначений в розмірі 0,43 грн. (без ПДВ) за 1 м3 наданих послуг з водопостачання та 0,25 (без ПДВ) за 1 м3 наданих послуг з водовідведення.

Відповідно до здійсненого судом перерахунку послуг з водопостачання та водовідведення холодної води на підставі тарифів, затверджених Розпорядженням № 1680 від 28.08.2002 «Про встановлення тарифів на послуги водопостачання та водовідведення» за період з травня 2007 по березень 2008, та з урахуванням здійснених відповідачем оплат, в останнього на момент звернення позивача з даним позовом до суду була відсутня заборгованість за заявлений до стягнення період за надані послуги з постачання води, що йде на підігрів (код № 1-50392), у зв'язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості за кодом № 1-392, розрахунок яких було також здійснено з урахуванням тарифів на послуги водопостачання та водовідведення, що затверджені розпорядженнями Київської міської державної адміністрації № 1786 від 15.12.2006, № 143 від 12.02.2007, № 640 від 30.05.2007 та № 1127 від 28.08.2007, слід зазначити, що оскільки згадані розпорядження не були подані на державну реєстрацію до відповідних органів юстиції та не зареєстровані ними, відповідно не набрали чинності у встановленому законом порядку, встановлені ними тарифи не можуть бути застосовані судом при визначенні розміру заявлених позивачем вимог в цій частині.

За перерахунком суду, здійсненим на підставі тарифів, затверджених Розпорядженням № 1680 від 28.08.2002 «Про встановлення тарифів на послуги водопостачання та водовідведення», які діяли в заявлений позивачем період з січня 2007 по квітень 2008, та з урахуванням здійснених відповідачем оплат, в останнього на момент звернення позивача з даним позовом до суду була відсутня заборгованість за заявлений до стягнення період за надані послуги холодного водопостачання та водовідведення холодної води і води, що йде на підігрів (код № 1-392), з огляду на що позов в цій частині також не підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 11 706,52 грн, яка була наявною станом на 01.04.2005, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову в цій частині, адже матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження наявності у відповідача перед позивачем зазначеного розміру заборгованості.

Крім цього, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 2 970,69 грн інфляційних втрат, з яких 414,33 грн за прострочення оплати по коду № 1-50392 та 2 556, 36 грн за прострочення оплати по коду № 1-392.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат, з урахуванням умов договору, встановленого ним порядку розрахунків та з урахуванням здійсненого перерахунку вартості наданих послуг у відповідності до Розпорядженням № 1680 від 28.08.2002, здійснених проплат та прострочення відповідачем сплати грошового зобов'язання, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат по коду № 1-50392 підлягають задоволенню в сумі 82,37 грн (простроченням оплати в період з травня 2007 по листопад 2007), а по коду № 1-392 - в сумі 249,41 грн (простроченням оплати в період з квітня 2005 по січень 2007, всього 331,78 грн, відповідно в іншій частині цих вимог слід відмовити.

Доводи позивача (апелянта) з проводу неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом вимог матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 240, 269-270, 271, 273, 275, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2018 у справі № 42/275 - без змін.

Матеріали справи № 42/275 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.12.2018

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук