ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"03" грудня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/2158/18
Господарський суд Одеської області у складі
судді Цісельського О.В.
при секретарі судового засідання Мукієнко Д.С.
розглянувши справу №916/2158/18 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Прошанський коньячний завод - Україна" до товариства з обмеженою відповідальністю "САГІТТА-Т" стягнення 64 235,58 грн., в порядку ч.13 ст.8, ч.ч.2, 5 ст.252 ГПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Прошанський коньячний завод - Україна" звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом про стягнення товариства з обмеженою відповідальністю "САГІТТА-Т" 64 235,58 грн., де 54 054,18 грн. основний борг, 813,03 грн. - 3% річних, 9 368,37 грн. пеня.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Прошанський коньячний завод - Україна" 01.03.2017р. уклало з товариством з обмеженою відповідальністю "САГІТТА-Т" договір поставки №29/17.
Договір (п.1.1.) передбачав обовязок позивача поставляти відповідачу ОСОБА_1 (вино-горілчані вироби), а відповідача - приймати та оплачувати його на умовах договору.
Відповідно до даного договору, на адресу відповідача поставлявся ОСОБА_1 вино-горілчані вироби, проте відповідач порушив порядок оплати за поставлений товар, внаслідок чого, позивач звернувся до Господарського суду Одеської області із відповідним позовом про стягнення заборгованості, що виникла з моменту укладення договору поставки № 29/17 від 01.03.2017р. та до 18.08.2017р. включно.
Господарський суд Одеської області у справі № 916/2957/17 розглядав позов позивача від 27 листопада 2017 року до відповідача на суму 148 308,15 грн щодо невчасного виконання оплати за поставлений товар згідно договору поставки № 29/17 від 01.03.2017р. та взяті відповідачем на себе борги перед позивачем за договорами про перевід боргу.
Після подання попереднього позову від 27.11.2017р. до Господарського суду Одеської області (справа №916/2957/17) сторони дійшли згоди щодо відмови від позову, у звязку з чим, ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.03.2018р. провадження у справі №916/2957/17 було закрито в порядку п.4 ч.1 ст.231 ГПК України.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було сплачено 35 000,00 грн. боргу, що підтверджується відповідною банківською випискою.
З 01.12.2017р. позивач відновив поставки товару відповідачу.
Так, в період з 01.12.2017р. по 23.03.2018р. за договором поставки № 29/17 від 01.03.2017р на адресу відповідача був поставлений товар на суму 174 835,68 грн., згідно наступних товарних накладних:
ДатаНомер накладноїСумаВалюта
11.01.2018491 514,64грн
11.01.2018502 525,40грн
11.01.2018513 518,28грн
11.01.2018521 140,84грн
11.01.2018534 401,72грн
11.01.2018543 502,44грн
11.01.2018561 976,40грн
Всього за період з 01.12.2017 р. 174 835,68грн
Зазначені накладні підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було частково вартість отриманого товару, згідно наступних платежів:
1) 08.12.2017р. 23 560,96 грн.;
2) 20.12.2017р. 58 000,00 грн.;
3) 09.01.2018р. 15 000,00 грн.;
4) 30.01.2018р. 24 500,00 грн.
Загалом в зазначений період відповідачем було сплачено 121 060,96 грн., що підтверджується відповідними банківськими виписками, поданими позивачем до матеріалів справи.
З врахуванням неналежного виконання відповідачем грошових зобовязань за договором поставки з відстрочкою платежу №29/17 від 01.03.2017р. в частині здійснення оплати вартості отриманого товару, позивач був змушений звернутись до Господарського суду Одеської області із даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Прошанський коньячний завод - Україна" було передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельського О.В.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.10.2018р. позовну позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Прошанський коньячний завод - Україна" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України.
Копію ухвали про відкриття провадження по справі було направлено на юридичні адреси сторін.
Відповідач відзив на позовну заяву суду не надав, своїм правом на захист не скористався.
Відповідно до ч.7 ст.120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за можливості сповістити їх з допомогою інших засобів звязку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За таких обставин, суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України.
Розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків:
Частиною 1 ст.1 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
У відповідності до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.
Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.
У відповідності до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Стаття 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Зі змісту ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як зазначено в ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Поряд з цим, ч.2 ст.628 Цивільного кодексу України закріплює, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ч.1 ст.656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
За положеннями ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Стаття 712 ЦК України передбачає, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Позивач зазначає, що на виконання умов договору поставки з відстроченням платежу №29/17 в період з 01.12.2017р. по 23.03.2018р. здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 174 835,68 грн., проте з матеріалів справи вбачається, що позивач здійснив відповідачу поставку товару в період з 01.12.2017р. по 23.03.2018р. на загальну сумі 175 280,28 грн., що підтверджується відповідними видатковими накладними.
В свою чергу, судом встановлено, що відповідачем на виконання договірних зобовязань щодо оплати вартості отриманого від позивача товару за період з 01.12.2017р по 23.03.2018р. на загальну суму 175 280,28 грн. за договором поставки з відстроченням платежу №29/17 виконані частково, в сумі в сумі 121 560,96 грн., у звязку з чим, залишок несплаченої вартості поставленого товару за розрахунком суду склав 53 719,32 грн.
При цьому, суд зазначає наступне:
Згідно п.4.1. Договору, оплату кожної окремої партії товару (визначеної в накладній) за цим Договором Покупець призводить шляхом перерахування 100% вартості цієї партії товару на поточний рахунок Постачальника протягом 7 календарних днів з моменту реалізації.
Належних та допустимих доказів реалізації відповідачем поставленого за період з 01.12.2017р по 23.03.2018р. позивачем товару за договором поставки з відстроченням платежу №29/17 матеріали справи не містять.
В свою чергу, позивач 11.09.2018р. звернувся до відповідача з претензією №2-09/18, згідно якої вимагав негайно з моменту отримання претензії сплатити дебіторську заборгованість в сумі 262 077,33 грн.
Крім того, суд зазначає, що позивач помилково посилається на положення пункту 1. Оглядового листа Пленуму Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013р., щодо виникнення у відповідача обовязку оплати отриманого товару через 7 днів з моменту отримання товару в порядку ст.692 ЦК України.
З цього приводу суд зазначає, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України.
Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.
При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.
Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.
Поряд з цим, приписи ч.1 ст.627 ЦК України визначають, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частина 1 ст.74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З врахуванням того, що сторони в п.4.1. Договору поставки з відстрочкою платежу №29/17 чітко встановили обовязок оплати відповідачем вартості поставленого товару протягом 7-ми календарних днів з моменту реалізації.
Докази реалізації відповідачем залишку не оплаченого товару, позивач суду не надав.
З врахуванням вищенаведеного, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 54 054,18 грн. задоволенню судом не підлягають.
Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 813,03 грн., пеню в сумі 9 368,37 грн.
З врахуванням відмови судом у задоволенні позовної вимоги про стягнення суми боргу в сумі 54 054,18 грн., позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 813,03 грн. та пені в сумі 9 368,37 грн. задоволенню судом також не підлягають.
Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
В цих нормах передбачається певна низка заходів, за допомогою яких потерпіла особа забезпечує реалізацію права на захист свого порушеного права чи інтересу, які в сукупності своїй утворюють відповідний правовий механізм захисту прав особи, який міститься в кожній галузі права.
Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Умовами ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань.
Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.
Зміст зобовязань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.
Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Позивачем у встановленому законом порядку позовні вимоги не доведено.
З врахуванням відмови у позові, відповідно до приписів ст.129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.
Керуючись ст.ст.13, 73, 76, 86, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. У позові відмовити повністю.
2. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на товариство з обмеженою відповідальністю "Прошанський коньячний завод - Україна".
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Повний текст рішення складено 04 грудня 2018 р.

Суддя О.В. Цісельський