ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/831/18
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Ярош А.І.

суддів: Савицького Я.Ф., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання Молодов В.С.

за участю представників учасників справи:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю;

від відповідача ОСОБА_2 за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Виробничо-комерційної фірми «Юна Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення Господарського суду Одеської області від 02 серпня 2018 року

у справі №916/831/18

за позовом Приватного акціонерного товариства «Миронівський хлібопродукт»

до Виробничо-комерційної фірми «Юна Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю

про стягнення 628 917,37грн.,

В судовому засіданні 05.12.2018р. згідно з ст. 233 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Миронівський хлібопродукт» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Виробничо-комерційної фірми «Юна Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю, в якій просило суд стягнути з Виробничо-комерційної фірми «Юна Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Публічного акціонерного товариства «Миронівський хлібопродукт» 628917,37 грн. основного боргу, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач не виконав належним чином і у повному обсязі умови договору поставки в частині оплати вартості поставленого товару.

16.07.2018 року позивач звернувся до Господарського суду Одеської області із заявою про збільшення позовних вимог в якій просив суд стягнути з відповідача 628917,37 грн. основного боргу, 101162,90 грн. інфляційних втрат, 25932,62 грн. 3% річних.

Судом першої інстанції було відмовлено у прийнятті до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог, оскільки Господарський суд Одеської області вважає, що зазначена заява є не збільшенням позовних вимог, а їх доповненнями.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.08.2018 року у справі №916/831/18 (суддя Степанова Л.В.) позов задоволено повністю, стягнуто з Виробничо-комерційної фірми «Юна Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Публічного акціонерного товариства «Миронівський хлібопродукт» 628917,37 грн. заборгованості, 9433,78 грн. судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не надано доказів погашення заборгованості, а розрахунок заборгованості є правильним та обґрунтованим.

Виробничо-комерційна фірма «Юна Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю з рішенням суду не погодилась, тому звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, просить суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 02.08.2018 року у справі № 916/831/18 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Скаржник вважає, що, ухвалюючи дане рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою та не дослідив належним чином ряд доказів, що мають важливе значення для обєктивного вирішення даної справи. Зокрема, Публічне акціонерне товариство «Миронівський хлібопродукт» вказує на те, що всі оплати, які були здійснені відповідачем за період з 20.12.2016 року по 15.03.2017 року на загальну суму 495000,00 грн. були зараховані на погашення заборгованості, що виникла раніше.

Також, на думку відповідача, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги оплату відповідачем на суму 495000,00 грн., мотивуючи це наданням копій платіжних доручень лише на суму 180000,00 грн. Отже, судом першої інстанції при розгляді справи не було встановлено, яку саме суму було оплачено позивачу за поставлений товар, що спростовує правильність нарахування суми заборгованості позивачем.

Також судом першої інстанції не було враховано факт здійснення повернення товару відповідачем позивачу на суму 82217,90 грн.

Вказане свідчить, на думку відповідача, про помилковість облікових даних Публічного акціонерного товариства «Миронівський хлібопродукт» за договором поставки з відстрочкою платежу від 01.06.2015 року № 49/15, що вплинуло на правильність та обґрунтованість розрахунків заборгованості, а отже, і на правильність та обґрунтованість рішення в цілому. Таким чином, відповідно до наведеного, скаржник вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою суттєві розбіжності між даними бухгалтерського обліку Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю та даними позивача.

В апеляційній скарзі вказано, що місцевим господарським судом неправомірно відмовлено у клопотанні про призначення у справі судової економічної експертизи.

На думку скаржника, акт звіряння взаємних розрахунків наданий позивачем не повинен був братись судом першої інстанції до уваги, оскільки заборгованість не відповідає даним бухгалтерського обліку підприємства, та вказаний акт відповідачем не підписувався та не може підтверджувати наявність заборгованості за договором поставки, тому даний доказ не може бути визнаний як належний та допустимий у розумінні ст.ст. 76. 77 Господарського процесуального кодексу України.

05.09.2018 року через канцелярію суду надійшло клопотання від відповідача про призначення судової економічної експертизи, на вирішення якої Виробничо-комерційна фірма «Юна Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю просить поставити таке питання:

визначити розмір заборгованості Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю перед Публічним акціонерним товариством «Миронівський хлібопродукт» за договором поставки з відстрочкою платежу від 01.06.2015 року №49/15 станом на 07.05.2018 року. Проведення експертизи доручити Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_3.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 10.09.2018 року у справі №916/831/18 (головуючий суддя Мишкіна М.А., судді Величко Т.А., Таран С.В.) відкрито провадження у справі.

У звязку з ліквідацією Одеського апеляційного господарського суду матеріали справи № 916/831/18 було передано до Південно-західного апеляційного господарського суду за Актом від 03.10.2018 року.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.10.2018 року у справі № 916/831/18 прийнято справу до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Ярош А. І., суддів Принцевської Н. М., Савицького Я. Ф.

12.11.2018 року через канцелярію суду від Публічного акціонерного товариства «Миронівський хлібопродукт» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить суд залишити рішення Господарського суду Одеської області від 02.08.2018 року у справі № 916/831/18 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, а також відмовити у задоволенні клопотання про призначення судової економічної експертизи, оскільки підрахунок суми заборгованості не потребує спеціальних економічних знань.

У відзиві вказано, що сума 180 000 грн. 00 коп. врахована у суму 3533500,00 грн., що було досліджено і враховано судом першої інстанції. Також місцевим господарським судом досліджено банківські виписки, які надані позивачем до суду, що підтверджують оплату товару відповідачем на суму 3533500,00 грн.

На думку позивача, скаржник невірно зазначає, що суд першої інстанції не врахував повернення товару на суму 82217,90 грн., оскільки було досліджено, що сума 82217,90 грн. врахована у суму 371374,27 грн., яка наведена позивачем у Таблиці 2.

Позивач вважає, що розбіжності бухгалтерського обліку позивача та відповідача відсутні. Позивач неодноразово надсилав відповідачу акт звірки, на який відповідач ніяким чином не реагував.

Крім того, у відзиві вказано, що суд першої інстанції правомірно відмовив у клопотанні про призначення судової економічної експертизи, оскільки розрахунок заборгованості в даному випадку не потребує спеціальних знань.

Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

29.11.2018 року через канцелярію суду від Виробничо-комерційної фірми «Юна Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач вказує, що здійснив оплати за період з 20.12.2016 року по 15.03.2017 року на загальну суму 495000 грн. Проте, судом першої інстанції не прийнято посилання відповідача на оплату товару на вказану суму, оскільки до суду були надані платіжні доручення лише на суму 180000 грн. При цьому судом не враховано, що наданими позивачем документами повністю підтверджуються оплати, здійснені Виробничо-комерційною фірмою «Юна Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю за період з 20.12.2016 року по 15.03.2017 року на загальну суму 495 000 грн., проте позивач зараховує вказані суми в рахунок оплати поставок за видатковими накладними що були здійснені раніше. Отже, позивач не заперечує факт оплати товару відповідача за період з 20.12.2016 року по 15.03.2017 року на загальну суму 495 000 грн., проте суд першої інстанції безпідставно не врахував зазначені суми оплат та не надав оцінки обґрунтованості їх зарахуванню в рахунок оплати за іншими видатковими накладними. У звязку з викладеним, вбачаються розбіжності між даними бухгалтерського обліку позивача і відповідача, які виникли до 20.12.2016 року. Однак, беручи до уваги дані бухгалтерського обліку підприємства, та здійснивши аналіз всіх здійснених поставок товару за період дії договору поставки з відстрочкою платежу від 01.06.2015 року № 49/15, оплат поставленого товару, повернення товару, сум коригувань та коригування накладних, сума заборгованості за вищевказаним договором поставки складає 402801,04 грн.

До пояснень додано таблицю взаєморозрахунків з клієнтами (позивачем) та копії платіжних доручень.

Судовою колегією додаткові пояснення долучено до матеріалів справи, додатки до пояснень судом не долучені до матеріалів справи, з огляду на те, що дана таблиця взаєморозрахунків не була предметом дослідження в суді першої інстанції, а копії платіжних доручень наявні в матеріалах справи.

При цьому, апелянтом не обгрунтовано неможливість подання додаткових доказів в суді першої інстанції згідно ст.269 ГПК України.

Судовою колегією розглянуто і відхилено клопотання відповідача про проведення судової економічної експертизи, виходячи з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов, як для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях, та питання її призначення повинне вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Клопотання скаржника мотивовано тривалим періодом дії договору поставки з відстрочкою платежу від 01.06.2015 року №49/15 та великим обсягом поставок товару, повернень товару та оплат, відсутністю достовірних даних щодо суми заборгованості за договором поставки з відстрочкою платежу від 01.06.2015 року №49/15, що на думку скаржника, позбавляє суд самостійно перевірити суму заборгованості у даній справі.

Проте, такі посилання є помилковими, оскільки заборгованість у даній справі заявлена щодо поставок за даним договором у конкретний період, а саме з 20.12.2016 року по 15.03.2017 року, всі накладні, повернення та оплати наявні в матеріалах справи, позивачем систематизовані у таблиці для зручності, тому у суду в даному випадку немає необхідності у спеціальних знаннях, так як суд має можливість перевірити надані розрахунки самостійно.

За змістом ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд, яким приймаються додаткові докази і перевіряється законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, вправі призначити судову експертизу на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Водночас, неприпустимо ставити перед судовими експертами питання, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі, а також правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова колегія враховує, що заявник не навів обґрунтувань необхідності призначення у цій справі судової експертизи, оскільки не вказав, які саме спеціальні знання необхідні для перевірки розрахунку заборгованості, що виникла через невиконання ним своїх зобов'язань з оплати поставленого товару за Договором , і чому таку перевірку суд не може здійснити самостійно. Апелянт не зазначив, які фактичні дані, що входять до предмета доказування, з урахуванням наявних у справі доказів, не можуть бути встановлені судом при вирішенні цього спору без призначення комплексної судової економічної експертизи.

У звязку з викладеним, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку про відхилення клопотання про проведення судової економічної експертизи, з огляду на недоцільність та необґрунтованість проведення експертизи з питань, наведених у клопотанні, на думку судової колегії, призначення експертизи в даному спорі призведе лише до безпідставного затягування розгляду справи.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово. Також у судовому засіданні представник позивача повідомила суд про зміну організаційно-правової форми юридичної особи позивача та просила суд замінити Публічне акціонерне товариство «Миронівський хлібопродукт» на Приватне акціонерне товариство «Миронівський хлібопродукт». На підтвердження цього було надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Судовою колегією задоволено усне клопотання позивача і замінено у даній справі Публічне акціонерне товариство «Миронівський хлібопродукт» на Приватне акціонерне товариство «Миронівський хлібопродукт».

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вислухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судовою колегією, між Публічним акціонерним товариством "Миронівський хлібопродукт" (Постачальник) та Виробничо-комерційною фірмою "Юна-Сервіс" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (Покупець) було укладено договір поставки з відстроченням платежу від 01.06.2015 року №49/15, за умовами якого Постачальник зобов'язався поставляти Покупцю, а Покупець приймати та оплачувати товар, відповідно до умов договору (п.1.1. договору).

У п. 3.1. договору сторонами погоджено, що поставка товару здійснюється на умовах DDP-склад Покупця (в інтерпретації міжнародних правил тлумачення торгових термінів ІНКОТЕРМС 2000) однією або декількома партіями у відповідності зі специфікаціями чи накладними, які оформлюються на кожну партію товару.

Згідно з п. 3.16 договору Покупець має право повернути товари, які реалізуються в магазинах Покупця, як товари, що не мають купівельного попиту, надаючи дані Постачальнику про продаж цих товарів в магазинах Покупця.

Пунктом 4.1. договору встановлено, що оплата кожної окремої партії товару (визначеної в накладній) по даному договору Покупець здійснює шляхом перерахування 100% вартості даної партії товару на поточний рахунок Постачальника на протязі 30 календарних днів з дати його отримання/реалізації.

Даний договір укладений на невизначений термін та діє до його припинення за згодою сторін або на підставах, передбачених діючим законодавством (п.8.1. договору).

Позивач свої зобов'язання за договором поставки виконував належним чином, поставивши відповідачу товар на загальну суму 4769129,92 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними видатковими накладними, актами прийому-передачі та товарно-транспортними накладними.

Відповідачем було повернуто Публічному акціонерному товариству "Миронівський Хлібопродукт" частину товару загальною вартістю 371374,27 грн., що підтверджується відповідними накладними.

Відповідач оплатив товар на суму 3533500 грн. 00 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Відповідач надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву з платіжними дорученнями №1123 на суму 10000,00 грн., №1134 на суму 10000,00 грн., №1016 на суму 30000,00 грн., №26372 на суму 20000,00 грн., №26451 на суму 20000,00 грн., №26545 на суму 60000,00 грн., №26603 на суму 25000,00 грн., №26940 на суму 5000,00 грн. Всього платіжних доручень відповідач надав на суму 180000,00 грн., які враховано як оплату товару частково за попередні періоди.

Позивачем на адресу відповідача було направлено повідомлення (судове попередження), що підтверджується копією фіскального чеку з Укрпошти №902 та претензія від 24.11.2017 року №1 про невиконання зобов'язання щодо оплати отриманого товару на суму 628917,37 грн., що підтверджується копією фіскального чеку з Укрпошти, №910, на які відповідач відповіді не надав та кошти не перерахував, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача 628917,37грн.

У суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції відповідач вказував, що наведені відомості бухгалтерського обліку Публічного акціонерного товариства «Миронівський хлібопродукт» щодо господарських операцій за договором поставки з відстрочкою платежу від 01.06.2015 року №49/15 не відповідають даним обліку Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю. За даними бухгалтерського обліку відповідача за договором поставки з відстрочкою платежу від 01.06.2015 року №49/15 позивачем здійснено поставок товару на загальну суму 4533791,64грн., протягом дії договору повернуто товару позивачу, та який не підлягає оплаті на загальну суму 377262,45 грн., оплачено поставлений товар на загальну суму 3938500,00грн. Відповідно до цього твердження позивача про існування заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 628917,37 грн. та про зарахування коштів, які надходили за договором поставки, в рахунок погашення заборгованості за попередні періоди є необґрунтованими. Крім цього зазначене свідчить про суттєві розбіжності в обліку господарських операцій за договором поставки з відстрочкою платежу від 01.06.2015 року №49/15. У зв'язку з суттєвими розбіжностями акт звірення розрахунків за договором поставки з відстрочкою платежу від 01.06.2015 року № 49/15 між сторонами не підписано, а наданий позивачем акт, який підписано Публічним акціонерним товариством «Миронівський хлібопродукт» в односторонньому порядку не відповідає наявним первинним документам.

Проаналізувавши наявні у справі докази, та надавши їм правову оцінку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги і правомірність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За нормами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у сторін прав та обовязків. Тобто, з укладенням такого договору продавець бере на себе обовязок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобовязаний здійснити оплату придбаної речі та набуває права вимагати від продавця її передачі.

Таким чином, кожна із сторін, уклавши вказаний вище договір поставки товарів, взяла на себе зобовязання, а саме позивач поставити товар, а відповідач оплатити його в порядку та на умовах визначених вказаним вище договором.

Слід зазначити, що у даній справі розглядається заборгованість за поставку товару за договором поставки з відстрочкою платежу від 01.06.2015 року № 49/15, яка утворилась за період з 20.12.2016 року по 15.03.2017 року.

Наданий Публічним акціонерним товариством «Миронівський хлібопродукт» розрахунок заборгованості складається з: 4769129,92 грн. (поставка товару за весь період дії договору) - 3533500,00 грн. (оплата товару за весь період дії договору) - 371374,27 грн. (сума повернутого товару за весь період дії договору) - 234729,52 грн. (сума коригувань за весь період дії договору) - 608,76 грн. (коригування накладних за весь період дії договору) = 628917,37 грн. (сума боргу за період з 20.12.2016 року по 15.03.2017 року).

За розрахунками, наданими відповідачем суду апеляційної інстанції сума заборгованості за період з 20.12.2016 року по 15.03.2017 року складає 402801,04 грн.

Судова колегія зазначає, що матеріалами справи підтверджено здійснення позивачем поставки за умовами договору на загальну суму 4769129,92 грн. та повернення товару на суму 371374,27 грн.

Так, з розрахунку позивача вбачається, що позивач поставив відповідачу товар у період з 06.07.2015 року по 20.12.2016 року на загальну суму 4140212,55 грн. та у період з 20.12.2016 року по 15.03.2017 року на загальну суму 628917,37 грн., тобто на загальну суму 4769129,92 грн.

При цьому, апеляційним господарським судом не приймаються посилання відповідача на те, що загальна сума поставки була меншою, оскільки відповідач не надав належних і допустимих доказів, зокрема конкретних накладних, які свідчили б про поставку товару на іншу загальну суму, а також не було вказано, за якими з наявних в матеріалах справи накладних не було здійснено поставки позивачем.

Також судова колегія зазначає, що відповідач невірно вважає, що суд першої інстанції не врахував повернення товару на суму 82217,90 грн., оскільки місцевим господарським судом повернений товар на суму 82217,90 грн. вірно врахований у суму 371374,27 грн., яка наведена позивачем у Таблиці 2.

З матеріалів справи вбачається, що за весь період поставки за договором поставки з відстрочкою платежу від 01.06.2015 року № 49/15 відповідач сплатив відповідачу 3533500 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №18357, 18460, 18597, 18735, 16870, 2109, 2143, 19039, 19088, 19233, 2262,17284, 2917, 19643, 3111, 19836, 3351, 19974, 20116, 3449, 3548, 3638, 3705, 20459, 20721, 20878, 3884, 20971, 21036, 3973, 21227, 26, 21429, 4144, 4178, 4202, 21629, 21688,21848, 474, 21915, 21976, 26, 22016, 22135, 22263, 166, 22426, 22527, 574, 22650, 22696, 22735, 387, 425, 424, 22868, 22965, 23019, 23108, 23123, 23168, 23294, 23365, 23525, 23626, 23667, 23805, 911, 930, 23975, 24094, 24131, 24208, 24271, 24376, 24785, 1126, 1320, 1349, 25131, 1507, 1552, 25217, 1667, 1871,1949, 2035, 2290, 2412, 2559, 2668, 2840, 2923, 3023, 3187, 3285, 3424, 3621, 3729, 25836, 3955, 25986, 4047, 4052, 4119, 26055, 4276, 4403, 4456, 4491, 4609, 4897, 4981, 5166, 5187, 5300, 741, 793, 5368, 5474, 5497, 5636, 5663, 26313, 26372, 5911, 5964, 5989, 26451, 26545, 6120, 26603,1016, 6172, 6228, 6372, 6466, 6554, 6612, 6751, 6858, 75, 1123, 1134, 160, 6927, 7024, 26940.

Судова колегія зазначає, що серед вищевказаних платіжних доручень є платіжні доручення, надані відповідачем. Інших платіжних доручень, які б підтверджували оплати за вищевказаним договором на інші суми, що не охоплюються наведеними платіжними дорученнями, відповідачем не надано.

При цьому, судова колегія відхиляє посилання відповідача у додаткових поясненнях, наданих суду апеляційної інстанції про те, що судом першої інстанції не враховано оплати здійснені відповідачем за період з 20.12.2016 року по 15.03.2017 року на загальну суму 495000 грн., які позивач зарахував в рахунок оплати поставок за видатковими накладними, що були здійснені раніше, оскільки з розрахунку позивача вбачається, що заявлена сума заборгованості у сумі 628917,37 виникла за період з 20.12.2016 року по 15.03.2017 року.

При цьому, судова колегія вважає, що для розрахунку даної суми позивачем вірно враховано поставки і оплати товару за весь період дії договору, тобто позивачем було здійснено розрахунок сумарно із загальної суми поставленого товару за вирахуванням усіх оплат поставленого товару, поверненого товару і коригувань. У звязку з чим, строки окремих оплат правомірно враховані судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, що цілком підтверджується матеріалами справи.

У додаткових поясненнях, наданих суду апеляційної інстанції, відповідач вказує, що суд першої інстанції не зясував підстав для здійснення позивачем коригувань на суму 234729,52 грн.

Сума коригувань у розмірі 234729,52 грн. підтверджується коригуючими накладними (т.23). З наданих накладних вбачається, що коригування здійснено у звязку зі зміною кількості, обєму, обсягу поставленої продукції, а також зниження ціни на деякі товари з урахуванням подальшої знижки на відповідний товар.

Дані коригування є зменшенням загальної вартості поставленого товару і відповідач не обґрунтував, яким чином зменшення загальної вартості поставленого товару на суму 234729,52 грн. порушує його права, а також у чому саме полягає неправомірність зменшення позивачем вартості поставленого товару на означену суму.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що відповідач не виконав належним чином умови договору поставки в частині оплати вартості поставленого товару, а саме відповідач не провів оплату за поставлений товар у сумі 628917,37 грн., тоді як позивач документально довів поставку товару, часткову його оплату, суму повернутого товару, суму коригувань.

Розрахунок суми заборгованості у розмірі 628917,37 грн. здійснено позивачем належним чином і не спростовано відповідачем конкретними належними і допустимими доказами у справі.

Водночас, судова колегія не приймає до уваги посилання відповідача у додаткових поясненнях, що, «беручи до уваги дані бухгалтерського обліку підприємства, та здійснивши аналіз всіх здійснених поставок товару за період дії договору поставки з відстрочкою платежу №49/15 від 01.06.2015 року, оплат поставленого товару, повернення товару, сум коригувань та коригування накладних, сума заборгованості за вищевказаним договором поставки складає 402801,04 грн.», оскільки зазначена заборгованість у сумі 402801,04 грн. не підтверджується належними доказами по справі, а також навіть арифметично є невірною.

При цьому, відповідач не надає власного обґрунтованого контррозрахунку як саме утворюється вказана ним сума боргу з посиланням на конкретні видаткові накладні та платіжні доручення, які не враховані судом при винесенні рішення.

За таких обставин, рішення Господарського суду Одеської області про задоволення позову у повному обсязі є обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та вищевказаними висновками суду апеляційної інстанції.

Зокрема, судова колегія розглянула і відхилила доводи апеляційної скарги щодо неправомірної, на думку відповідача, відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання про проведення економічної експертизи у справі, оскільки суд апеляційної інстанції погоджується з Господарським судом Одеської області стосовно відсутності необхідності у спеціальних знаннях для перевірки розрахунку заборгованості у даній справі.

За таких обставин, судова колегія доходить висновку про те, що наведені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення, оскільки оскаржуване рішення містить висновки, які визнаються судовою колегією законними та обґрунтованими.

Таким чином, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Одеської області від 02.08.2018 року у справі №916/831/18 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Виробничо-комерційної фірми «Юна Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю без задоволення.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, судовий збір за апеляційний перегляд рішення покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п. 1 ч.1 ст.275, ст. 276, 282, 287-288 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виробничо-комерційної фірми «Юна Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 02.08.2018 року у справі №916/831/18 залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписаний 10.12.2018 року.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя Н.М. Принцевська

Суддя Я. Ф. Савицький