ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03 грудня 2018 р. Справа № 903/626/18

Господарський суд Волинської області у складі судді Костюк С. В., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом Фізичної особи-підприємця Приходько Наталії Володимирівни

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій"

про стягнення 16352,00 грн.

за участю представників-учасників справи:

від позивача: Яремчук Р. Р., ордер серія ВЛ № 000027864;

від відповідача: Черьомуха О. В., Гітун Н. І., довіреність № 16 від 31.08.2017 року.

Права та обов'язки учасникам судового процесу роз'яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

в с т а н о в и в:

Позивач - Фізична особа-підприємець Приходько Наталія Володимирівна звернулася з позовом до Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій", про стягнення 16352,00 грн. безпідставно утриманих коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.

При обґрунтуванні заявленої вимоги зазначає, що 10.08.2018 року від відповідача отримано лист № 760/2 від 31.07.2018 року з актами про виявлене порушення умов договору «Про надання атостанційних послуг» в кількості 155, акт № 083 від 31.07.2018 року приймання-здачі виконаних робіт та акти взаємних розрахунків станом на 01.08.2018 року, даними підтверджується утримання відповідачем грошових коштів, які підлягають перерахуванню позивачу в сумі 16352,00 грн. за обілечування водіями перевізника 1756 пасажирів за липень 2018 року; на отримані акти направлено заперечення, акт № 083 від 31.07.2018 року не підписаний позивачем; вважає безпідставним посилання відповідача на п.3.4 тимчасового договору про надання автостанційних послуг № 30/05/16 ТД від 30.05.2016 року, оскільки останній припинив дію 26.10.21016 року; в діючих договорах про надання автостанційних послуг не передбачено право відповідача визначати 10-ти відсотковий розмір автостанційного збору за фіксований продаж квитків водіями для подальшого його безспірного утримання з коштів перевізника.

Ухвалою суду від 07.09.2018 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 25.09.2018 року, ухвалою суду від 25.09.2018 року відкладено підготовче засідання на 16.10.2018 року.

Позивачем 09.10.2018 року подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача 17750,00 грн. безпідставно отриманих коштів.

Відповідач 12.10.2018 року подав відзив на позов (а.с.250-252 т.1), в якому вимогу позивача не визнає, вказуючи, що оскільки правовідносини між сторонами виникли з договорів про надання автостанційних послуг, то відсутній факт безпідставного утримання (набуття) коштів; існування між сторонами договірних відносин є правовою підставою для утримання автостанційного збору; припинення договору не звільняє сторону від його виконання. При обґрунтуванні відзиву посилається на Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджені ПКМ від 18.02.1997 року № 176, пунктом 115 яких передбачено продаж квитків водієм, а згідно п.116 за надання обов'язкових послуг, передбачених ст. 36 Закону України «Про автомобільний транспорт» з осіб, які придбавають квитки справляється автостанційний збір, що включається до вартості квитка.

В судовому засіданні 16.10.2018 року оголошено перерву до 22.10.2018 року.

Позивач 19.10.2018 року подав відповідь на відзив відповідача (а.с.159-163 т.2), в якій спростовує доводи відповідача щодо неправомірного застосування ч.1 ст. 1212 ЦК України та виникнення зобов'язань після припинення договору; посилаючись на відсутність договірного обов'язку позивача сплачувати автостанційний збір за реалізовані водіями квитки у погодженому між сторонами розмірі; вказує, що сам факт наявності договірних відносин між сторонами не виключає необхідності в силу норм чинного законодавства врегулювати питання визначення розміру автостанційного збору для пасажирів, що придбавають квитки у водія, в договорі про надання автостанційних послуг, а також порядок їх перерахування відповідачу; вказує, що посилання відповідача на правові позиції викладені Верховним Судом у справі № 923/1233/15 та Вищого господарського суду України у справі № 910/9072/17 не заслуговують на увагу, оскільки спірні правовідносини у даних справах і справі № 903/626/18, що розглядається господарським судом, не є тотожними.

Відповідач 22.10.2018 року подав заперечення на заяву позивача про збільшення позовних вимог, в якій вказує, що дана заява змінює як предмет так і підставу позову, що є безумовною підставою для відмови у прийнятті даної заяви.

Заява позивача про збільшення позовних вимог розглянута в судовому засіданні та відхилена з врахуванням наступного.

Згідно п.2 ч.2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого провадження.

В азб. 4,5 п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 року під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Абзацом 6 даної постанови передбачено, що у разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Сума у 1398 грн., на яку просить збільшити позовні вимоги позивач не є похідною від заявленої у позовній заяві вимоги та обґрунтовується на підставі нових доказів, які долучені до заяви, а тому підлягає розгляду у окремому позовному провадженні, з врахуванням зазначеного суд розглядає позов на суму 16352,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлену вимогу з врахуванням зазначеного в позові та відповіді на відзив відповідача, представники відповідача заперечують позов з врахуванням викладеного у відзиві.

З наданих суду матеріалів, пояснень представників сторін вбачається наступне.

Відповідно до листа № 760/2 від 31.07.2018 року відповідачем направлено перевізнику Приходько Н. В. акти, що стали підставою зняття автостанційного збору в сумі 16352,00 грн. за зафіксований продаж квитків виданих водіями перевізника 1756-ти пасажирам за липень 2018 року згідно п. 3.4 договору № 30/05/16 ТД від 30.05.2016 року, Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, Постанови КМУ № 176 від 18.02.1997 року зі змінами (а.с.23-179 т.1); списання суми 16352,00 грн. зафіксовано в акті № 083 від 31.07.2018 року, який позивач відмовився підписувати, про що викладено в запереченні № 22/08/18-1 від 22.08.2018 року (а.с.180-181 т.1).

На момент складання вищезазначених актів між ПрАТ «ВОПАС» (Підприємство) та ФОП Приходько Наталією Володимирівною (Перевізник) існує сім договорів про надання автостанційних послуг, зокрема:

- № 312/15 від 01.07.2015 року, згідно якого відповідачем складено акти №235 від без дати, №72 від 05.07.18., №83 від 06.07.18., №103 від 11.07.18., №127 від 12.07.18., №164 від 13.07.18., №145 від 13.07.18., №170 від 13.07.18., №173 від 13.07.08., №204 від 14.07.18, №233 від 14.07.18., №285 від 15.07.18., №270 від 15.07.18., №300 від 16.07.18., №325 від 16.07.18., №304 від 16.07.18., №308 від 16.07.18., № 345 від 17.07.18., № 362 від 18.07.18., № 393 від 18.07.18., №373 від 17.07.18., № 423 від 19.07.18., № 462 від 20.07.18., №491 від 21.07.18., №515 від 21.07.18., №573 від 22.07.18., №554 від 22.07.18., №521 від 22.07.18., №560 від 22.07.18., №612 від 23.07.18., №710 від 25.07.18., №709 від -25.07.18., №725 від 26.07.18., №735 від 26.07.18., №780 від 27.07.18., №07/12 від 05.07.18., №07/03 від 03.07.18., № 07/67 від 25.07.18., №08/02 від 02.08.18., №08/36 від 14.08.18., №08/54 від 19.08.18, №08/87 від 25.08.18., № 08/114 від 30.08.18.;

- № 312/16 від 01.03.2016 року, згідно якого відповідачем складено акти №68 від 05.07.18., №93 від 10.07.18., №96 від 11.07.18., №131 від 12.07.18., №143 від 12.07.18, №141 від 12.07.18, №168 від 13.07.18, №234 від 14.07.18, № 213 від 14.07.18, №277 від 15.07.18, №305 від 15.07.18, №321 від 16.07.18,№352 від 17.07.18., №512 від 21.07.18, №532 від 22.07.18, № 576 від 23.07.18., №630 від 16.07.18, №715 від 26.07.18., №736 від 26.07.18, №784 від 27.07.18, №750 від 27.07.18, №738 від 27.07.18, №07/10 від 05.07.18, №890 від 23.08.18.;

- № 30/05/16-3 від 30.05.2016 року, згідно якого відповідачем складено акт №107 від 11.07.18., №157 від 13.07.18., №157 від 13.07.18, №149 від 13.07.18, №183 від 13.07.18, № 177 від 13.07.18, №188 від 13.07.17., №222 від 14.07.18., № 245 від 15.07.18, №279 від 15.07.18, №286 від 15.07.18, №327 від 16.07.18, №435 від 20.07.18, №477 від 21.07.18, №537 від 22.07.18., №529 від 22.07., №582/1 від 23.07.18, №691 від 25.07.18, №718 від 26.07.18., №713 від 26.07.18, №748 від 27.07.18, №754 від 27.07.18, №342 від 16.0818, №346 від 21.08.18., №886 від 23.08.18.;

- №06/10/16-4 від 06.10.2016 року, згідно якого відповідачем складено акти №62 від 03.07.18., №67 від 04.07.18., №75 від 05.07.18, №71 від 05.07.18, №100 від 11.07.18., №97 від 11.07.18, №125 від 12.07.18, № 115 від 12.07.18, №201 від 14.07.18, № 251 від 15.07.18, №283 від 15.07.18, №384 від 18.07.18, №356 від 18.07.18, №394 від 19.07.18,№407 від 19.07.18, №476 від 21.07.18, №481 від 21.07.18, № 548 від 22.07.18, №593 від 23.07.18, № 682 від 24.07.18, №645 від 24.07.18, № 702 від 25.07.18, №731 від 26.07.18, №794 від 27.07.18, №764 від 27.07.18, № 746 від 27.07.18, №866 від 21.09.18, № 881 від 23.08.18.;

- №09/12/16-3 від 09.12.2016 року, згідно якого відповідачем складено акти № 311 від 02.07.18., № 70 від 05.07.18., № 122 від 12.07.18, № 197 від 14.07.18, №295 від 16.07.18, №9388 від 18.07.18, №355 від 18.07.18., № 9330 від 19.07.18, №404 від 19.07.18, № 447 від 20.07.18, № 545 від 22.07.18., № 588 від 23.07.18, № 689 від 24.07.18, № 644 від 24.07.18, № 707 від 25.07.18, №692 від 25.07.18, №739 від 26.07.18, №760 від 27.07.18, №07/36 від 12.07.18, №08/01 від 02.0818, №08/61 від 20.08.18, №860 від 21.08.18, №904 від 28.0818, №08/107 від 28.08.18;

- № б/н від 21.06.2018 року, згідно якого відповідачем складено акти №314 від 05.07.18., №319 від 16.07.18., №526 від 22.07.18., №745 від 27.07.18., №890 від 28.08.18.;

- відсутній укладений договір про надання автостанційних послуг, оскільки справа № 903/593/18 перебуває на розгляді в Господарському суді Волинської області, проте відповідачем складені акти № 128 від 12.07.18., № 166 від 13.07.18., № 214 від 14.07.18., № 207 від 14.07.18., № 254 від 15.07.18., № 349 від 17.07.18., № 339 від 17.07.18., № 365 від 18.07.18., № 415 від 19.08.18., № 456 від 20.07.18., № 555 від 22.07.18., № 607 від 23.07.18., № 625 від 23.07.18., № 674 від 24.07.18., № 654 від 24.07.18., № 722 від 26.07.18., № 729 від 26.07.18., № 791 від 27.07.18., № 791 від 27.07.18. (а.с. 186-214 т.1).

Договір № 30/05/16 ТД від 30.05.2015 року, на п. 3.4 якого посилається відповідач у листі від 31.07.2018 року № 760/2, припинив свою дію ще 26.10.2016 року.

В актах про виявлене порушення умов договору «Про надання автостанційних послуг», які стали підставою утримання з позивача коштів в сумі 16352,00 грн., зафіксовано порушення п.п. 3.6.1, 3.6.2 договору «Про надання автостанційних послуг» (обілечення пасажирів водіями перевізника).

Водночас, як слідує з діючих між позивачем та відповідачем договорів, підпунктом 3.6.1 передбачається зобов'язання перевізника, а саме: по прибутті автобуса на АС виконувати розпорядження та вказівки персоналу автостанції з питань організації перевезень і безпеки руху та дотримуватися «Правил надання послуг пасажирського автотранспорту», інших нормативних документів, підпунктом 3.6.2 - проводити посадку пасажирів на АС за участю водія і тільки з касовими квитками, не допускати підбору пасажирів без касових квитків на території АС.

Розрахунки за посередницькі послуги між Підприємством та Перевізником передбачені р.5 договору «Про надання автостанційних послуг». Однак даним розділом не погоджено розміру автостанційного збору за продаж квитків водіями перевізника, як це було передбачено п.3.4 тимчасового договору № 30/05/16 ТД, який припинив свою дію 26.10.2016 року (а.с.190-192 т.1) та не погоджено договірного права відповідача утримувати цей автостанційний збір.

Щодо законодавства, яке регулює відносини між Підприємством (відповідачем) та Перевізником (позивачем) слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про автомобільний транспорт» за надання обов'язкових послуг автостанцій з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягують автостанційний збір, що входить до вартості квитка.

Згідно Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №176 від 18.02.97.:

1) автостанційний збір - плата за надання обов'язкових послуг автостанціями, що справляється з осіб, які придбавають квитки на проїзд автобусами приміських, міжміських та міжнародних маршрутів, і включається до вартості квитка;

5) вартість квитка - сума, що складається з вартості проїзду автобусом, автостанційного збору, плати за послуги з попереднього продажу квитків (за наявності такої);

6) вартість проїзду - сума, за якою автомобільний перевізник, автомобільний самозайнятий перевізник здійснює перевезення, що включає вартість за тарифом, страховий платіж та податок на додану вартість.

Згідно ст.236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 28.08.18. (по справі 903/859/18 про спонукання відповідача до укладення договору про надання автостанційних послуг) встановлено, що відповідно до п.10 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові до договору перевізник має надавати копію договору (договорів) перевізника з місцевим органом виконавчої влади чи дозволу (дозволів) Державтотрансадміністрації на обслуговування маршруту (маршрутів), рейсу (рейсів); копію затвердженого розкладу руху автобусів на маршруті (маршрутах); таблиці вартості проїзду пасажирів автобусами на маршруті (маршрутах), рейсі (рейсах), які обслуговує перевізник, та - вартість перевезення багажу.

З чого слідує, що відповідач формуючи вартість квитка до вартості проїзду, що надана позивачем (таблиця вартості проїзду) добавляє автостанційний збір у розмірі 10 відсотків. В подальшому, розмір автостанційного збору, що включений до вартості квитка є доходом відповідача (п.3.3.3. Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України №700 від 27.09.10., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 1068/18363 10.11.10. (надалі - Порядок регулювання діяльності автостанцій).

В розділі 4 Порядку регулювання діяльності автостанцій визначено порядок розрахунку вартості обов'язкових послуг, що надаються автостанцією перевізників, зокрема, вартість обов'язкових послуг, що надаються автостанцією перевізникові визначається у відсотках від загальної суми вартості за тарифом від реалізованих через каси автостанцій власника квитків та вартості перевезення багажу на автобуси відповідного перевізника (п.4.1. Порядку регулювання діяльності автостанцій). Вартість обов'язкових послуг, що надаються автостанцією перевізників також є доходом відповідача (п. 3.3.3. Порядку регулювання діяльності автостанцій). Перелік таких послуг, їх обсяг і вартість визначаються в договорі (п.114 Правил надання послу).

В договорах між сторонами погоджено вищевказану вартість обов'язкових послуг, що надається автостанцією перевізникові та становить 10 відсотків від загальної суми вартості за тарифом від реалізованих через каси автостанцій квитків та вартості перевезення багажу, зокрема:

- в договорі про надання автостанційних послуг №312/15 від 01.07.15. - п.5.1.

- в договорі про надання автостанційних послуг №312/16 від 01.03.16. - п.5.1.

- в договорі про надання автостанційних послуг №30/05/16-3 від 30.05.16. - п.3.1.

- в договорі про надання автостанційних послуг №06/10/16-4 від 06.10.16. - п.3.1.

- в договорі про надання автостанційних послуг №09/12/16-3 від 09.12.16. - п.3.1.

- в договорі про надання автостанційних послуг№14/03/17-1 від 14.03.17. - п.3.1.

- в договорі про надання автостанційнш послуг №б/н від 21.06.18. - п.3.1.

Згідно п.116 Правил надання послуг за надання обов'язкових послуг, передбачених статтею 36 Закону України "Про автомобільний транспорт", з осіб, які придбавають квитки, справляється автостанційний збір, що включається до вартості квитка. За надання зазначених послуг додаткова плата з пасажира не стягується. Розмір автостанційного збору визначається власником автостанції на підставі економічно обґрунтованого розрахунку. Розмір автостанційного збору для пасажирів, що придбавають квитки у автомобільного перевізника, водія чи іншого суб'єкта господарювання, уповноваженого на це автомобільним перевізником, встановлюється за згодою автомобільного перевізника та власника автостанції, з території якої пасажир повинен здійснити відправлення. Розмір автостанційного збору для пасажирів, що купують квитки у суб'єкта господарювання, уповноваженого на це власником автостанції, встановлюється в договорі, укладеному між автостанцією і таким суб'єктом господарювання.

Норми права, що підлягають застосуванню при вирішенні спору.

За ст. 20 ГК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У Цивільному Кодексі України передбачена глава 83, предметом регулювання якої є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Такі кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

Згідно постанови Верховного Суду від 10.09.2018 року по справі №638/11807/15-ц, характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо печі.

В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

Враховуючи те, що між сторонами відсутні договірні правовідносини щодо визначення розміру автостанційного збору для пасажирів, що придбавають квитки у водія та щодо визначення обов'язку позивача сплачувати такий збір, суд вважає правомірним посилання позивача на ст. 1212 ЦК України, як підставу повернення коштів в сумі 16352,00 грн., а тому задовольняє позов.

Щодо тверджень позивача, що між сторонами існують договори «Про надання автостанційних послуг», а тому застосування ст.1212 ЦК України є безпідставним, то як слідує з вищезазначеного дійсно такі договори існують, однак умовами даних договорів не передбачено розміру автостанційного збору з квитків проданих водіями та порядку його утримання (сплати), а п.116 Правил надання послуг передбачено їх визначення у договорі між автостанцією та перевізником.

Оскільки спір до розгляду доведено з вини відповідача, сплачений позивачем судовий збір в сумі 1762,00 грн. в силу ст.129 ГПК України, слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 77, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

в и р і ш и в:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» (43018, м.Луцьк, вул.Львівська,148, ) в користь Фізичної особи підприємця Приходько Наталії Володимирівни (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) 16352,00 грн. безпідставно отриманих коштів та 1762,00 грн. витрат по судовому збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

12.12.2018 року.

Суддя С. В. Костюк