Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2018 р. м. Рівне Справа № 918/633/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Церковної Н.Ф., за участю і секретаря судового засідання Рижого Б.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Приватного підприємства "ІОЛА"

до Малого приватного підприємства "Р.Т.Д. Сокіл"

про стягнення заборгованості в сумі 51 918,85 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: Козак А.Ю., довіреність № б/н від 23.11.18,

від відповідача: директор - Ляховчук Н.М., довіреність № Рішення №3 від 17.04.18, представник - Назарук Ю.О., довіреність № 114 від 22.10.18,

СУТЬ СПОРУ:

У вересні 2018 року Приватне підприємство "ІОЛА" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Малого приватного підприємства "Р.Т.Д. Сокіл" про стягнення заборгованості за поставлений товар в сумі 51 918,85 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що: позивачем в період з 16.04.2015 року по 14.07.2015 року поставлено відповідачу товар на загальну суму 127 393, 20 грн, що підтверджується видатковими накладними, а відповідач прийняв товар та здійснив часткову оплату товару в розмірі 75 474, 35 грн, що стверджується банківськими виписками.

Неоплаченою залишилася сума в розмірі 51 918,85 грн, яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Ухвалою суду від 28.09.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №918/633/18, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначено на 23.10.2018 року.

22.10.2018 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги не визнає в повному обсязі з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, просить суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 23.10.2018 року оголошувалася перерва до 20.11.2018 року.

01.11.2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

08.11.2018 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від відповідача надійшли заперечення до відповіді на відзив.

20.11.2018 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Ухвалою суду від 20.11.2018 року розгляд справи відкладено на 03.12.2018 року.

У судове засідання 03.12.2018 року з'явились представники сторін. Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задоволити, а представник відповідача проти позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві.

У судовому засіданні 03.12.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача. всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Приватне підприємство "ІОЛА" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до Малого приватного підприємства "Р.Т.Д. Сокіл" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 51 918,85 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач в період з 16.04.2015 року по 14.07.2015 року поставив відповідачу товар на загальну суму 127 393,20 грн, що підтверджується видатковими накладними №РН-00161 від 16.04.2015 року на суму 56511,83 грн, №РН-00163 від 22.04.2015 року на суму 4 495,20 грн, №РН-00209 від 23.06.2015 року на суму 51 918, 85 грн, №РН-00051 від 14.07.2015 року на суму 14467,32 грн підписаними обома сторонами та скріплені печатками обох сторін.

Відповідач, у свою чергу, прийняв товар та здійснив часткову оплату товару в розмірі 75 474, 35 грн, що стверджується банківськими виписками від 02.04.2015 року на суму 40 102, 77 грн, від 16.06.2015 року на суму 4 495, 20 грн, від 17.09.2015 року на суму 16 409, 06 грн, від 05.10.2015 року на суму 14 467,32 грн. Отже, сума боргу становить 51 918,85 грн, яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1 та 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли взаємні права та обов'язки з приводу поставки товару (плівки з Ф/Д та фотополімерного кліше), які відповідач отримав на загальну суму 127 393, 20 грн, що підтверджується видатковими накладними, в яких, в графі «отримал(а)», містяться відтиски печатки Малого приватного підприємства "Р.Т.Д. Сокіл" та підпис особи, уповноваженої відповідачем на отримання товару.

У зазначених документах міститься ідентифікація сторін - продавця (позивач) та покупця (відповідач), та у видаткових накладних №РН-00161 від 16.04.2015 року, №РН-00163 від 22.04.2015 року, №РН-00209 від 23.06.2015 року міститься посилання на підставу їх оформлення - договір І - 063 від 01.04.2015 року.

Отже, з наданих позивачем первинних документів, складених на підтвердження вчинення господарської операції з поставки товару (та документів податкового обліку, складених платником податку на додану вартість), неможливо достеменно встановити, що поставка здійснювалася саме на виконання умов договору І - 063 від 01.04.2015 року.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що поставка між сторонами мала позадоговірний характер.

Документи, надані позивачем, є самостійними первинними документами, на підставі яких суд може встановити факт здійснення господарської операції.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Видаткові накладні, податкові накладні, надані позивачем в підтвердження факту поставки товару, відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку. Вказані накладні є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції та факт встановлення позадоговірних відносин, а тому є всі підстави для покладення на відповідача обов'язку по проведенню розрахунків за отриманий товар.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що відповідач здійснив часткові розрахунки за поставлений товар в розмірі 75 474, 35 грн, що стверджується банківськими виписками від 02.04.2015 року на суму 40 102, 77 грн, від 16.06.2015 року на суму 4 495, 20 грн, від 17.09.2015 року на суму 16 409, 06 грн, від 05.10.2015 року на суму 14 467,32 грн.

У зазначених банківських виписках відсутнє посилання на договір, як на підставу платежу.

Позивач направив відповідачу претензію № 05/09/2018-1 від 05.09.2018 року на суму 51 918, 85 грн, про що свідчить опис вкладення у цінний лист та накладна №2333 від 05.09.20108 року, однак відповідач ніяк не відреагував на претензію, залишивши її без відповіді та задоволення.

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

На день розгляду спору заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 51 918,85 грн, не погашена.

Як відзначалось судом, у відзиві відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності.

У відповідності до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення грошової суми, то в силу наведених вище положень законодавства застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

З матеріалів справи встановлено, що товар на суму 51 918, 85 грн за видатковою накладною № РН - 00209 від 23.06.2018 року передано відповідачу 23.06.2015 року, отже оплатити його відповідач мав би 24.06.2015 року, отже перебіг позовної давності почався 25.06.2015 року та тривав до 26.06.2018 року.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 25.09.2018 року, тобто після спливу трьох річного строку.

Жодних підстав, які б обґрунтовували чому позивач раніше не скористався своїм правом на пред'явлення позову до суду позивачем не наведено.

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Відповідачем заявлено про сплив позовної давності і господарським судом встановлено, що право та охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушені, однак позовна давність спливла.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За змістом п. 2.2 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів» позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Поважності причин пропуску строку позовної давності позивач не навів.

Отже, суд дійшов висновку про застосування позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного, позивач є таким, що звернувся з позовом до господарського суду з пропуском позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

На підставі ст.129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 202, 233, 236-238, 240 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного господарського суду через Господарський суд Рівненської області (п.17.5 ч.1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 ГПК України.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складено та підписано 04.12.2018 року.

Суддя Церковна Н.Ф.