ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2018м. ДніпроСправа № 904/3974/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Бєлік В.Г. за участю секретаря судового засідання Ковтун А.В.

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз", м. Дніпро

про стягнення інфляційних втрат та 3% річних у сумі 20 245 851,96 грн. за договором № 06/10-1979 від 20.12.2010 року про закупівлю природного газу за державні кошти.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 93/17 від 28.12.2017 року, адвокат;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 007.1Др-2-0118 від 17.01.2018 року, представник.

СУТЬ СПОРУ:

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області, з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз", в якій просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" інфляційні втрати та 3% річних у сумі 20 245 851,96 грн. за договором № 06/10-1979 від 20.12.2010 року про закупівлю природного газу за державні кошти.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором про закупівлю природного газу за державні кошти № 06/10-1979 від 20.12.2010 року.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.09.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, та призначено підготовче судове засідання на 04.10.2018 року о 10:00 год.

30.11.2018 представник відповідача подав до суду пояснення по справі, в яких просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, 03.12.2018 представник відповідача подав до суду клопотання, яким долучає документи до матеріалів справи.

У судовому засіданні 03.12.2018 представник сторін подали письмову згоду про те, що розгляд справи може бути розпочатий по суті, у зв'язку з тим, що були визначені всі обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази.

Ухвалою суду від 03.12.2018 закрито підготовче провадження. Призначено справу до судового розгляду по суті.

Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (ст. 194 Господарського процесуального кодексу України).

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку, вищевизначеному чинними правовими нормами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі-позивач, постачальник) та Відкритим акціонерним товариством "Дніпрогаз" (далі-відповідач, покупець) укладено договір про закупівлю природного газу за державні кошти № 06/10-1979 від 20.12.2010.

Відповідно до п.1.1 якого постачальник зобовязується поставити покупцеві у 2011 році природний газ виключно для подальшої реалізації установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів, а покупець зобовязується прийняти та оплачувати природний газ на умовах цього договору.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 01.10.2012 стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" - 66 603 329,17 грн. основного боргу, 2 699 597,89 грн. пені, 3 175 369,74 грн. 3% річних, 3 261 521,72 грн. інфляційних втрат та 64 380,00 грн. судового збору.

Ухвалою Господарського Дніпропетровської області від 26.12.2012 затверджено мирову угоду від 07.12.2012, укладену між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Публічним акціонерного товариством "Дніпрогаз".

Пунктом 4 затвердженої мирової угоди передбачено, що боржник зобов'язується сплатити у повному обсязі суму в розмірі 75 739 818,52 грн., вказану у п.1 цієї мирової угоди, шляхом сплати зобовязання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості, зазначеного у цьому пункті. Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від боржника на рахунок стягувача у сумі, визначеній цим графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню.

Позивач, посилаючись на те, що мирова угода, яка затверджена судом, не є договором у цивільно-правовому розумінні та, в свою чергу, не припиняє зобов'язання за договором та з урахувань того, що відповідно до положень ст.534 ЦК України відповідач погасив спочатку пеню в розмірі 2 699 597,89 грн., відповідно до ст.625 ЦК України з урахуванням платежів, здійснених відповідачем, нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з вересня 2015 по липень 2018 у розмірі 15 898 070,17 грн. та 3% річних за період з 28.08.2015 по 22.08.2018 у розмірі 4 347 781,79 грн.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч.1 ст.193 Господарського кодексу України).

Згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11).

Отже проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року у справі № 6-42цс11).

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Згідно ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як зазначено вище, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 01.10.2012 стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" - 66 603 329,17 грн. основного боргу, 2 699 597,89 грн. пені, 3 175 369,74 грн. 3% річних, 3 261 521,72 грн. інфляційних втрат та 64 380,00 грн. судового збору.

Сторонами 07.12.2012 укладено мирову угоду, якою змінено, а саме, розстрочено сплату заборгованості за рішенням у справі № 20/5005/6050/2012 відповідно до погодженого сторонами графіку.

Вказану мирову угоду затверджено ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2012 у справі № 20/5005/6050/2012.

Пунктом 4 мирової угоди передбачено, що боржник (ПАТ "Дніпрогаз") зобов'язується сплатити у повному обсязі суму в розмірі 75 739 818,52 грн. (що включає заборгованість за договором, втрати від інфляції, три відсотки річних та пеню), шляхом сплати зобов'язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості. Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від боржника на рахунок стягувача (позивача) у сумі, визначеній цим графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню.

Пунктом 12 мирової угоди встановлено, що боржник зобов'язується відшкодувати стягувачу збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язань щодо погашення заборгованості відповідно до порядку, встановленого п.4 цієї мирової угоди.

Отже затвердження судом мирової угоди у справі № 20/5005/6050/2012 призвело до зміни матеріально-правових відносин сторін, в тому числі і порядок сплати вже існуючого основного боргу за договором (а саме, погодження інших, ніж встановленого умовами договору, строків сплати такого боргу).

Право сторін на укладання мирової угоди встановлено Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до ст.78 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, що діяла на момент затвердження мирової угоди у справі № 20/5005/6050/2012), умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами. До затвердження мирової угоди сторін господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін. Мирова угода може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмету позову. Про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі.

При цьому, частиною 4 статті 121 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, що діяла на момент затвердження мирової угоди у справі № 20/5005/6050/2012) передбачено, що мирова угода, укладена сторонами у процесі виконання судового рішення, подається на затвердження господарського суду, який прийняв відповідне судове рішення. Про затвердження мирової угоди господарський суд виносить ухвалу.

З аналізу вищевказаних приписів Господарського процесуального кодексу вбачається, що мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою у добровільному порядку припинити спір, на умовах, погоджених сторонами. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт через самостійне (без державного втручання) врегулювання розбіжностей на погоджених умовах.

Спір може бути врегульовано укладенням мирової угоди на будь-якій стадії господарського процесу, у тому числі на стадії виконання рішення.

На відміну від звичайної угоди, мирова угода, що укладається в господарському процесі: укладається у формі та на умовах, передбачених самими сторонами, проте на умовах, що не суперечать діючому законодавству; підлягає затвердженню господарським судом; не лише змінює матеріально-правові відносини, а й припиняє процесуально-правові відносини; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового акта. Умови мирової угоди можуть стосуватись лише предмету спору.

При цьому, суд виходити з того, що мирова угода, яка затверджена судом, не є договором у цивільно-правовому розумінні та не змінює умов укладеного між сторонами договору.

Тому, будь-які інші зобовязання сторін, які виникають за договором № 06/10-1979 від 20.12.2010 (наприклад, поставка газу в інший, ніж заявлений у справі № 20/5005/6050/2012 період), будуть регулюватись саме умовами цього договору.

Однак, що стосується заборгованості відповідача щодо сплати поставленого газу саме у 2011 (предмет розгляду справи № 20/5005/6050/2012), сторонами погоджено інший порядок та строки його оплати, саме шляхом укладання мирової угоди від 07.12.2012, затвердженої судом 26.12.2012.

Мирова угода, якою як встановлено судом вище, фактично було розстрочено сплату заборгованості, встановленої рішенням від 01.10.2012 у справі № 20/5005/6050/2012, та визначено інші строки сплати основного боргу за договором, була затверджена судом на стадії виконання цього рішення - 26.12.2012.

Так, заявлені позивачем у даному позові до стягнення 3% річних та інфляційні втрати були нараховані ним за період (вересень 2015), який виник вже після затвердження судом мирової угоди, якою сторони досягли згоди щодо фактичного розстрочення сплати відповідачем суми основного боргу за договором, на який і було нараховано позивачем спірні 3% річних та інфляційні втрати.

Отже після фактичної згоди позивача щодо сплати основного боргу (встановленого рішенням суду від 01.10.2012 у справі № 20/5005/6050/2012) за договором в інші, ніж встановлені договором, строки.

Як встановлено судом, що також не заперечується позивачем, ПАТ "Дніпрогаз" зобов'язання за мировою угодою та за договором виконує належним чином.

Внаслідок укладення сторонами 07.12.2015 мирової угоди та затвердження її судом 26.12.2012, зобов'язання боржника щодо сплати основного боргу за договором у вересні 2015 не є простроченими, а відтак, відсутні підстави для нарахування за цей період встановленого законом (ст.625 ЦК України) індексу інфляції і 3% річних.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 05.10.2017р. у справі № 904/8688/16, Верховного Суду України від 17.02.2016р. у справі №3-1276г15)

Крім того, уклавши за взаємною згодою мирову угоду, яку в подальшому затверджено у судовому порядку, сторони встановили розмір щомісячного платежу, який сплачується протягом погодженого періоду, строк його сплати, а також відповідальність за його порушення у вигляді відшкодування позивачу збитків у разі невиконання або неналежного виконання ПАТ "Дніпрогаз" зобов'язань щодо погашення заборгованості відповідно до порядку, встановленого мировою угодою.

Як вбачається зі змісту ч.1 ст.598, ст.ст.599, 600, 604-609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Отже зі змісту ухвали про затвердження мирової угоди вбачається, що фактично сторони домовились про розстрочку виконання рішення суду.

Однак, за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням, на боржника не покладаються наслідки порушення грошового зобов'язання, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, за період такого розстрочення.

Визначений сторонами порядок розрахунків відповідачем не порушений, тобто погоджені сторонами умови виконуються належним чином, у зв'язку з чим підстави для нарахування 3% річних та інфляційних відсутні.

Таким чином, вказана позивачем судова практика не може бути врахована, оскільки у справі, що розглядається, відповідачем належним чином виконуються умови укладеної сторонами і затвердженої судом мирової угоди, якою визначено графік сплати як основного боргу, так і штрафних санкцій та інших нарахувань за договором.

Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача суд зазначає таке.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

З огляду на вказані норми, обставини щодо пропуску строку позовної давності не досліджуються судом, оскільки позов не підлягає задоволенню з підстав його необґрунтованості.

Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, під час розгляду справи обставини з якими позивач пов'язує порушення свого права не знайшли підтвердження.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 46, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1; ) до Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" (49029, м. Дніпро, вул. О. Кониського, 5; ) про стягнення інфляційних втрат та 3% річних у сумі 20 245 851,96 грн. за договором № 06/10-1979 від 20.12.2010 року про закупівлю природного газу за державні кошти - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13.12.2018

Суддя ОСОБА_3