ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2018 Справа №914/1549/18

За позовом: Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №3, м. Львів
до відповідача 1:Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, м. Пустомити,
до відповідача 2:товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислове підприємство «Львівське», с. Зубра,
про: визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки.
ОСОБА_1 Секретар судового засідання Кравець О.І.
За участю представників:
прокурора:ОСОБА_2 прокурор,
відповідача 1:ОСОБА_3 представник (довіреність від 11.06.2018),
відповідача 2:ОСОБА_4 представник (ордер ЛВ №127953).

Суть спору: на розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №3 до відповідача 1: Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області та відповідача 2: товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислове підприємство «Львівське» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки.

Ухвалою суду від 20.08.2018 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.09.2018. Рух справи у підготовчому засіданні відображено в попередніх ухвалах та протоколах суду.

Ухвалою суду від 05.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду про суті на 03.12.2018.

Прокурор позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві та поданих письмових поясненнях. Свої вимоги обґрунтовує тим, що станом на час виникнення спірних правовідносин, у відповідності до положень статті 13 Закону України «Про оцінку землі» та статті 21 Закону України «Про оренду землі» між відповідачем 1 та 2 було укладено Договір оренди земельної ділянки від 03.03.2004, без розроблення технічної документації по встановленню меж земельної ділянки, отримання кадастрового номера та без розроблення технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Так, прокурор у відповідності до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України просить визнати недійсним договір оренди землі від 03.03.2004 та зобовязати ТзОВ «Агропромислове підприємство «Львівське» повернути земельну ділянку.

Відповідач 1 проти позову заперечує в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві. Зокрема зазначає, що Договір оренди земельної ділянки від 03.03.2004 №220 укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про оренду землі» з урахуванням передбачених законом істотних умов договору, а саме: в оскарженому договорі вказано обєкт оренди, термін договору, орендна плата та відповідальність за її несплату.

Крім того, відповідач 1 зазначає, що ним вчинялись дії щодо внесення змін у договір стосовно збільшення орендної плати, що відображається у листах від 10.06.2014 №04/15-1361, від 23.09.2014 №04/15-2525. Також, у вказаних листах зазначалось про необхідність розроблення технічної документації по встановленню меж земельної ділянки, отримання кадастрового номера земельної ділянки, а також розробки та затвердження технічної документації з нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Відтак, відповідач 1 вказує, що позовні вимоги прокурора є безпідставними та просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідач 2 не погоджуючись з поданим позовом, заперечує проти такого з підстав наведених у відзиві. Так, відповідач зазначає, що розпорядженням голови Львівської ОДА від 29.12.2003 №1285 надано відповідачу 2 земельну ділянку загальною площею 6 га в довгострокову оренду терміном на 25 років під розширення піщаного карєру та зобовязано укласти спірний договір. У подальшому, між відповідачем 1 та відповідачем 2 укладено оскаржений договір оренди землі. Оскаржений договір укладено у відповідності до передбачених законом вимог, зокрема у такому передбачені усі істотні умови договору оренди землі.

Так, товариство вказує проте, що відповідачем 1 вчинено усі необхідні дії для укладення договору оренди землі, а тому у нього наявне законне право мирно володіти майном, яке є предметом такого договору.

Крім того, ТзОВ ««Агропромислове підприємство «Львівське» зазначає, що держава в особі уповноваженого органу реєструючи договір, офіційно визнала його право на користування земельними ділянками, а воно не могло передбачити, що під час укладення такого договору були допущені порушення. Додатково, долучає до свого відзиву практику вирішення спорів у подібних правовідносинах, зокрема, вказує проте, що аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у постанові від 07.02.2018 у справі №927/500/17.

Враховуючи усе вищенаведене, просить суд відмовити в позові повністю.

В судовому завданні 03.12.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Рішенням Давидівської сільської ради №70 від 23.02.2001 «Про попереднє погодження відводу земельної ділянки площею 6 га під розробку піщаного карєру» надано дозвіл відповідачу 2 на попереднє погодження відводу земельної ділянки площею 6 га. під розробку піщаного карєру.

11 липня 2001 року Львівська обласна рада рішенням №472 «Про попереднє погодження місця розташування обєкта під розробку піщаного карєру» попередньо погодила місце розташування обєкта та просила Верховну раду України затвердити матеріали попереднього погодження вибору земельної ділянки під розробку піщаного карєру.

Пустомитівською районною радою рішенням №70 від 08.04.2003 погоджено проект відведення земель під розширення піщаного карєру ТзОВ АПП «Львівське» в довгострокову оренду терміном на 25 років.

Листом від 04.06.2003 №4/11-566 Пустомитівської РДА погоджено проект відведення земель під розміщення піщаного карєру ТзОВ АПП «Львівське» на території Давидівської сільської ради.

Розпорядженням Голови Львівської обласної державної адміністрації від 29.12.2003 №1285 «Про передачу в оренду земельної ділянки» крім іншого, надано ТзОВ «Агропромислове підприємство «Львівське» земельну ділянку загальною площею 6 га лісів 1-ї групи Винниківського лісництва в довгострокову оренду терміном на 25 років під розширення піщаного карєру, Пустомитівській РДА укласти договір оренди земельної ділянки і зареєструвати його у встановленому порядку.

Рішенням Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №3 від 08.01.2004 у звязку з відсутністю грошової оцінки на земельну ділянку, під піщаний карєр, встановлено орендну плату за 1,0 га земельної ділянки /піщаного карєру/ на території Давидівської сільської ради за межами населеного пункту за обопільною згодою сторін в сумі 1950,00 грн. за рік.

Так, 03.03.2004 між Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області та товариством з обмеженою відповідальністю «Агропромислове підприємство «Львівське» укладено Договір оренди земельної ділянки (надалі Договір), який зареєстровано в реєстрі за №1310.

За умовами цього Договору Орендодавець (відповідач 1) відповідно до розпорядження голови Львівської облдержадміністрації №1285 від 29.12.2003 «Про передачу в оренду земельної ділянки» передає, а Орендар (відповідач 2) приймає в строкове платне користування (оренду) земельну ділянку, виділену в натурі, площею 6,0 га, лісів 1-ої групи Винниківського лісництва Львівського лісопаркового господарства, що розташована на території Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (п. 1.1. Договору).

Згідно з п. 1.2. Договору Термін оренди земельної ділянки, визначеної в п. 1.1. Договору - 25 років.

Пунктом 3.2. Договору встановлено, що орендна плата за користування орендованою земельною ділянкою встановлюється з розрахунку 1950,00 грн. за 1 га, за один рік оренди земельної ділянки. Загальна суму орендної плати, яка підлягає до сплати Орендарем за один рік оренди земельної ділянки, що є предметом даного договору становить 11700,00 грн.

03 березня 2004 року між відповідачем 1 та відповідачем 2 підписано Акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду згідно Договору від 03.03.2004.

За результатами проведення прокурором представницької діяльності, 17.07.2017 позивачу стало відомо про порушення вимог земельного законодавства, зокрема, про укладення договору оренди земельної ділянки від 03.03.2004 між Пустомитівською РДА та ТзОВ «Агропромислове підприємство «Львівське» без проведення нормативно грошової оцінки земельної ділянки, що і слугувало підставою позову у даній справі.

Відповідачі 1 та 2 проти позову заперечили з підстав, викладених у поданих відзивах.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтовані та не підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Законом України «Про оренду землі», Законом України «Про оцінку землі» та інших нормативно-правових актів.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За змістом частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на момент укладення оскаржуваного договору) однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Орендна плата відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України «Про оплату за землю», та перевищувати 10% їх нормативної грошової оцінки.

Згідно положень 23, 24 Закону України «Про плату за землю» (в редакції станом на момент укладення оскаржуваного договору) грошова оцінка земельної ділянки проводиться Державним комітетом України по земельних ресурсах за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Грошова оцінка земельної ділянки щороку станом на 1 січня уточняються на коефіцієнт індексації, порядок проведення якої затверджується Кабінетом Міністрів України. Грошова оцінка землі застосовується для економічного регулювання земельних відносин при укладанні цивільно-правових угод, передбачених законодавством України.

Статей 13 Закону України «Про оцінку земель» встановлено що, нормативна грошова оцінка земельних ділянок обовязково проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Під час вирішення даного спору по суті суд враховує положення частин 1, 2 статті 16 Закону України «Про оренду землі», згідно яких особа, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки заяву (клопотання). Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації (ч. 2 ст. 125 Земельного кодексу України), а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону (ч. 2 ст. 126 Земельного кодексу України).

Тобто, право, посвідчене договором оренди, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у користування, а тому, з огляду на приписи частини першої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України, захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного договору оренди недійсним, якщо рішення, на підставі якого укладено вказаний договір оренди, не визнано недійсним у встановленому порядку.

Аналогічні за своїм змістом висновки містяться у п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин».

Як встановлено з матеріалів справи, оспорюваний Договір оренди земельної ділянки укладений на підставі розпорядження Голови Львівської обласної державної адміністрації від 29.12.2003 №1285 «Про передачу в оренду земельної ділянки» яке не оспорюється, не скасоване, не визнано судом незаконним, а тому визнається таким, що зумовило відповідні правові наслідки. Протилежного сторонами до матеріалів справи не долучено.

Окрім того, рішенням Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №3 від 08.01.2004 у звязку з відсутністю грошової оцінки на земельну ділянку, під піщаний карєр, встановлено орендну плату за 1,0 га земельної ділянки /піщаного карєру/ на території Давидівської сільської ради за межами населеного пункту за обопільною згодою сторін в сумі 1950,00 грн. за рік. З огляду на те, що в матеріалах справи також відсутні докази скасування, визнання незаконним чи оспорювання такого рішення в суді, судом беруться до уваги відповідні докази, що зумовили виникнення відповідних правових наслідків. Протилежного сторони спору суду не довели, належними, допустимими та достовірними доказами не підтвердили.

З тексту рішення органу місцевого самоврядування вбачається, що останнім первинно визначено розміри орендної плати за користування спірною земельною ділянкою, які в подальшому включені у текст договору оренди землі від 03.03.2004, а саме п. 3.2. Договору.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 15 Закону України «Про оцінку земель», підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок може проводитися також на підставі договору, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом.

Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається відповідним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів (ст. 23 Закону України «Про оцінку земель»).

Тобто, нормативна грошова оцінка конкретна вартісна характеристика, яка містить низку етапів, передбачених чинним законодавством. Зокрема, це прийняття уповноваженим органом влади рішення щодо проведення нормативної грошової оцінки земель, розробка технічної документації грошової оцінки спеціальною установою, погодження технічної документації органами влади, прийняття відповідною радою рішення про затвердження технічної документації. Такої правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 13.03.2017 року у справі № 6-2195цс16.

За наведеного суд приходить до висновку, що врегульований законодавством процес виготовлення технічної документації про нормативно грошову оцінку землі та визначення нормативно грошової оцінки землі є передумовою для можливості проведення розрахунку майбутнього розміру орендної плати, і в часі передує укладенню договору оренди землі. Відповідно, закон ставить в залежність момент розрахунку розміру орендної плати і момент укладення договору оренди землі таким чином, що станом на момент погодження істотних умов договору оренди землі розрахунок орендної плати повинен бути проведений. Тобто, розрахунок розміру орендної плати не здійснюється в момент погодження сторонами істотних умов договору оренди землі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз. 4 п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про плату за землю», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також при розробці показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель (ч. 5 ст. 5 Закону України «Про плату за землю»).

Правова специфіка орендних відносин щодо землі державної власності між субєктом підприємницької діяльності та субєктом владних повноважень дозволяє суду стверджувати, що уповноваженою особою на визначення розміру орендної плати за користування земельною ділянкою державної власності є орендодавець, який такий розмір в імперативному порядку визначає у відповідності до чинного законодавств. Свобода договору, визначена ст. 627 Цивільного кодексу України, в контексті права орендаря пропонувати свій розмір орендної плати за користування державною земельною ділянкою відсутня. Орендар наділений правом погодитись на пропонований орендодавцем розмір орендної плати та укласти договір чи не прийняти пропонований розмір орендної плати і відмовитись від укладення договору оренди землі.

Тобто, станом на момент погодження сторонами істотних умов договору оренди землі від 03.03.2004 розмір орендної плати був визначений рішенням Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №3 від 08.01.2004.

З огляду на викладене вище, суд зазначає, що обставини, повязанні з процедурою розрахунку розміру орендної плати не можуть слугувати підставою для недійсності правочину в контексті непогодження істотних умов договору оренди, оскільки ці обставини в часі не збігаються.

Відповідно, розрахунок розміру орендної плати не може бути підставою для визнання недійсним договору оренди землі через недосягнення згоди по усіх істотних умовах договору, оскільки сторони погодили умову договору про розмір орендної плати, про що свідчить п. 3.2. договору оренди землі від 03.03.2004, незалежно від правильності проведення уповноваженим органом такого розрахунку.

З матеріалів справи судом встановлено, що нормативно грошова оцінка спірної земельної ділянки, в тому числі і станом на момент укладення оспорюваного договору, не проводилась.

Суд також зазначає, що обовязок по проведенню першої нормативно грошової оцінки спірної земельної ділянки, згідно чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, ще за довго до укладення договору оренди було покладено на державу в особі її компетентних органів, зокрема органи Держкомзему. Так, указом Президента України від 14.08.2000 №970/2000 затверджено Положення про Державний комітет України по земельних ресурсах, згідно положень п. 1 якого, передбачалось, що Державний комітет України по земельних ресурсах (Держкомзем України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до покладених на Держкомзем завдань останній, згідно п. 4 Положення, організовує та забезпечує проведення робіт з грошової оцінки земель, здійснює в межах своїх повноважень державний контроль за додержанням земельного законодавства, в тому числі встановленого порядку вилучення і надання земельних ділянок, режиму використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення та умов надання, власниками земельних ділянок і землекористувачами; здійснює у складі державного земельного кадастру реєстрацію договорів оренди земельних ділянок.

У свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.1993 №15 затверджено Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, згідно п. 2 якого, Державний земельний кадастр, включає дані реєстрації права власності, права користування землею та договорів на оренду землі, обліку кількості та якості земель, бонітування грантів, зонування територій населених пунктів, економічної та грошової оцінки земель.

Державний земельний кадастр ведеться Держкомземом, Комітетом по земельних ресурсах і земельній реформі Республіки Крим, управліннями земельних ресурсів обласних, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, відділами земельних ресурсів районних державних адміністрацій, виконавчими комітетами сільських, селищних, міських Рад народних депутатів за єдиною для України системою на базі нормативних документів, затверджуваних Держкомземом (п.п. 3.- 4. Положення).

Ведення державного земельного кадастру забезпечується проведенням топографо-геодезичних, картографічних робіт, ґрунтових, геоботанічних, радіологічних, лісотипологічних, містобудівних та інших обстежень і розвідувань, реєстрацією права власності на землю, права користування землею і договорів на оренду землі, обліком кількості та якості земель, бонітуванням ґрунтів, зонуванням територій населених пунктів та економічною оцінкою земель. Оперативність і точність даних земельного кадастру забезпечується використанням аерокосмічних зйомок та застосуванням методів дистанційного зондування земної поверхні (п. 5 Положення).

Разом з тим, постановою Верховної Ради України від 19.09.1996 №379/96-ВР «Про порядок введення в дію Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про плату за землю» врегульовано, що Кабінет Міністрів України уповноважено провести до 1 січня 1999 року грошову оцінку земель населених пунктів; у шестимісячний строк розробити і затвердити Методику грошової оцінки земель несільськогосподарського призначення (крім земель населених пунктів) і забезпечити до 1 січня 1999 року проведення оцінки зазначених земель.

Постановою Верховної Ради України від 16.07.1999 №999-XIV «Про продовження строку проведення грошової оцінки земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення» продовжено строк проведення грошової оцінки земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, встановлений в абзацах другому і третьому пункту 3 Постанови Верховної Ради України від 19 вересня 1996 року «Про порядок введення в дію Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про плату за землю» до 1 січня 2002 року.

Наведене вище зумовило виклад п. 3 постанови Верховної Ради України від 19.09.1996 №379/96-ВР «Про порядок введення в дію Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про плату за землю», 16.07.1999 в наступній редакції, згідно якої «Кабінету Міністрів України: провести до 1 січня 2002 року грошову оцінку земель населених пунктів; у шестимісячний строк розробити і затвердити Методику грошової оцінки земель несільськогосподарського призначення (крім земель населених пунктів) і забезпечити до 1 січня 2002 року проведення оцінки зазначених земель».

На виконання постанови Верховної Ради України від 19.09.1996 №379/96 постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.1997 №525 врегульовано уповноважити Державний комітет по земельних ресурсах разом з Міністерством сільського господарства і продовольства, Міністерством лісового господарства, Державним комітетом у справах містобудування і архітектури, Державним комітетом по водному господарству, Українською академією аграрних наук у тримісячний термін розробити Порядок грошової оцінки земель несільськогосподарського призначення (крім земель населених пунктів); Державному комітетові по земельних ресурсах разом з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними та Севастопольською міською державними адміністраціями провести до 1 січня 1999 грошову оцінку земель несільськогосподарського призначення (крім земель населених пунктів) відповідно до зазначеної Методики; Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним та Севастопольській міській державним адміністраціям профінансувати витрати, пов'язані з проведенням грошової оцінки земель несільськогосподарського призначення (крім земель населених пунктів), за рахунок коштів, які надходять від сплати земельного податку.

За наведеного вище вбачається, що держава делегувала Держкомзему України та його територіальним органам виконання передбачених Земельним кодексом України та іншими законами і нормативними актами повноважень по землеустрою, землевпорядкуванню, державній системі земельно-кадастрових робіт, та інші повноваження по земельним правовідносинам, пов'язані, зокрема, з організацією проведенням нормативно грошової оцінки земель (зокрема першої), з передачею документів заявника (заявників) зі своїм висновком до розпорядників землі державної та комунальної власності для прийняття рішення по питанню надання земельної ділянки, державної реєстрації договорів оренди земель, а також здійснення державного нагляду і контролю за порушенням земельного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про оцінку земель», нормативна грошова оцінка земельних ділянок сільськогосподарського призначення проводиться не рідше як один раз у 5-7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше як один раз у 7-10 років.

У звязку з викладеним, суд відзначає, що виконання державою в особі Держкомзему та її територіальних органів обовязку по своєчасному проведенню першої нормативно грошової оцінки спірної земельної ділянки слугувало б тією обставиною, яка б засвідчувала відсутність порушень, які у даному спорі доводить прокурор, та які, на переконання останнього, призводять до порушення інтересів держави.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно із ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Частини 1, 2 статті 13 Цивільного кодексу України передбачають, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Так, за обставинами справи «Стретч проти Сполученого Королівства», вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 24.06.2003 відзначив, що особа, на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

При цьому, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «ОСОБА_5 Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 Європейський суд з прав людини зазначив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. З наведеного слідує висновок про те, що по-перше, особа, якій відповідним рішенням надано право користування земельною ділянкою, набуває право власності на майно у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права володіння майном (право оренди) ще до укладення відповідного договору оренди на виконання даного рішення, по-друге, після укладення відповідного договору оренди у особи виникає право мирно володіти майном, яким є майнові права (право оренди) протягом певного строку. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є обєктом правового захисту згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Так судом встановлено, що відповідач 1 (станом на момент укладення договору оренди земельної ділянки, зокрема 2005 рік) дотримався вимог законодавства, які регламентують його поведінку, необхідну для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, тобто, відповідач 1 може вважатись таким, що набув права «правомірного очікування».

Європейський суд з прав людини особливу увагу звертає на важливості застосування принципу «належного урядування» у правовідносинах, що виникають з державними органами. Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява №55555/08, п.74, від 20.05.2010, «Тошкуце та інші проти Румунії», заява №36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (зокрема рішення у справі «Беєлер проти Італії», п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 73).

Слід звернути увагу також на той факт, що у разі порушення права на земельну ділянку його захист, здійснюється власником земельної ділянки або її землекористувачем, а відповідно право на звернення із таким позовом належить власнику, землекористувачу цієї ділянки або особі, яка відповідно до законодавства уповноважена та має право в інтересах власника земельної ділянки або землекористувача звертатись за захистом його порушеного права із одночасним обґрунтуванням в позовній заяві підстав для звернення уповноваженої особи із позовом в інтересах власника земельної ділянки або землекористувача.

В ході розгляду справи судом встановлено належність земельної ділянки ( ліси 1-ї групи Винниківського лісництва Львівського лісопаркового господарства) до земель державної власності, яка передана в оренду на підставі оспорюваного правочину. Розпорядження земельними ділянками державної власності в межах , визначених ЗК України належить до повноважень місцевих державних адміністрацій. Таким чином, Пустомитівська державна адміністрація (відповідач-1)є тим органом, до повноважень якого належить розпорядження та захист інтересів вдласника зазначеної земельної ділянки.

Проте, прокурор, звертаючись із позовом з метою захисту інтересів держави , зазначив Пустомитівську районну державну адміністрацію Львівської області відповідачем у справі.

Звертаючись з позовом у цій справі в інтересах держави без зазначення органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, прокурор фактично звернувся в інтересах Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, яка є розпорядником земельної ділянки, щодо якої виник цей спір, та наділена правом самостійного захисту своїх прав та інтересів у тому числі у суді.

З огляду на викладене, суд розглянувши позовні вимоги прокурора про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення такої, вважає такі вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України вказано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак судовий збір залишається за позивачем.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд , -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ?V Господарським процесуальним кодексом України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 10.12.2018.

Суддя Березяк Н.Є.