Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2018 р. м. Рівне Справа № 918/611/18

Господарський суд Рівненської області в складі судді Церковної Н.Ф., при секретарі судового засідання Рижому Б. А., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Азофос" до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про встановлення земельного сервітуту,

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, керівник;

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність № 535-юд від 04.07.2018 р.

Відповідно до частини 14 статті 8, статті 222 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

Для архівного зберігання оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер: mb 6365.

У судовому засіданні 5 грудня 2018 року, відповідно до частини 1 статті 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Азофос" (далі - ТзОВ "Азофос", позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (далі - ПрАТ "Рівнеазот", відповідач), в якій просить суд встановити за ТзОВ "Азофос" право земельного сервітуту (проходу та проїзду на велосипеді, право проїзду на транспортному засобі через наявні прохідні (перепускні пункти) та по наявним пішохідним та автомобільним проїзним шляхам) стосовно земельної ділянки, що знаходиться в користуванні ПрАТ "Рівнеазот" та розташована за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 140-А. Також просить встановити, що зазначений сервітут є безкоштовним та безстроковим.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ТзОВ "Азофос" на праві приватної власності належить, зокрема але не виключно, будівля насосної станції, розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 140-А. Земельна ділянка за вказаною адресою знаходиться в користуванні ПрАТ "Рівнеазот". Зазначена земельна ділянка є огороджена та забудована, прохід на територію здійснюється через дві прохідні, з яких одна пристосована для пішого проходу людей, а інша - для проїзду транспортних засобів. Відтак, позивач зазначає, що для користування вищезазначеною насосною станцією та обладнанням працівникам ТзОВ "Азофос" необхідний доступ на зазначену територію. Крім того позивач зазначає, що невід'ємною умовою для ТзОВ "Азофос" щодо здійснення свого права власності на нерухоме та рухоме майно є можливість доступу на територію земельної ділянки за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 140-А.

Ухвалою суду від 21 вересня 2018 року позовну заяву ТзОВ "Азофос" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 918/611/18, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18 жовтня 2018 року.

18 жовтня 2018 року від представника відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву від 17 жовтня 2018 року № 1691-юд (а.с. 75-81), в якому останній заперечує проти задоволення позову. Зокрема, відповідач зазначає, що відповідно до листа Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 16.12.2002 р. № 2-222/6717, встановлення платного або безплатного земельного сервітуту залежить від власника або землекористувача земельної ділянки. щодо якої його встановлюють. Відтак, обов'язковою умовою для встановлення сервітуту є вжиття особою, яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітут в добровільному порядку. Однак, як зазначає відповідач, ТзОВ "Азофос" не зверталося до ПрАТ "Рівнеазот" із пропозицією щодо укладення відповідного договору про встановлення сервітуту. Також відповідач зазначає, що ПрАТ "Рівнеазот" є одним з провідних виробників мінеральних добрив України, основним видом діяльності якого є виробництво добрив і азотних сполук, у той час як на території ПрАТ "Рівнеазот" знаходяться об'єкти підвищеної небезпеки. Крім того, відповідач зазначає, що будівля насосної станції, трансформаторна підстанція, ЩСУ складу готової продукції, реактор, самоохолоджувач аміаку, холодильники розчину, підігрівач аміачний, випарювач аміаку, нейтралізатор, резервувар для РКД V=20000, сховище суперфосфатної кислоти, залежні ТзОВ "Азофос", розташовані за адресою с. Городок, Рівненського району, по вул. Барона Штейнгеля № 140а, тобто знаходяться на території ПрАТ "РІВНЕАЗОТ", належать до обєктів підвищеної небезпеки, а тому допущення на територію підприємства сторонніх осіб може призвести до заподіяння шкоди як для навколишнього середовища, так і для життя та здоровя працівників. Відтак відповідач зазначає. що аналізуючи в сукупності обсяг користування майном, а саме, земельною ділянкою ПрАТ "РІВНЕНАЗОТ", в даному випадку слід враховувати режимність території останнього.

Ухвалою суду від 18 жовтня 2018 року підготовче засідання відкладено на 20 листопада 2018 року.

Ухвалою суду від 20 листопада 2018 року підготовче провадження у даній справі закрито, а розгляд справи по суті призначено на 5 грудня 2018 року.

У судовому засіданні 5 грудня 2018 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні 5 грудня 2018 року щодо позовних вимог заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 17 жовтня 2018 року № 1691-юд.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Згідно договору купівлі-продажу від 25 липня 2002 року № 1, укладеного між ТзОВ "Азофос" та Спільним українсько-словацьким підприємством-фірмою "Агровіт", ТзОВ "Азофос" придбало у власність, зокрема, але не виключно, будівлю насосної станції, що розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 140-А.

Земельна ділянка за вказаною адресою знаходиться в користуванні ПрАТ "Рівнеазот".

Позивач в обґрунтування зазначеного позову вказує, що позбавлений можливості вільного і безперешкодного користування вищезазначеною насосною станцією. Відтак позивач звернувся з даним позовом про встановлення безстрокового та безкоштовного права земельного сервітуту (проходу та проїзду на велосипеді, право проїзду на транспортному засобі через наявні прохідні (перепускні пункти) та по наявним пішохідним та автомобільним проїзним шляхам) стосовно земельної ділянки, що знаходиться в користуванні ПрАТ "Рівнеазот" та розташована за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 140-А.

Згідно із ст. 395 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) , речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Статтею 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

За змістом ст. 402 ЦК України, ст. 100 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Частина перша статті 98 ЗК України визначає, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений (ч. 2 - ч. 4 ст. 98 ЗК України).

У відповідності до ст. 99 ЗК України, власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, зокрема, право проходу та проїзду на велосипеді, право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Згідно із статтею 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

З урахуванням вище наведеного, встановлення права земельного сервітуту можливе за наявності наступних умов: відсутність протиправного характеру дій відповідача (власника/володільця земельної ділянки); вжиття особою, яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту за домовленістю з власником (володільцем) відповідної земельної ділянки; наявність причин, з яких позивач не може використовувати належне йому майно; неможливість задовольнити потреби землекористувача (позивача) земельної ділянки для ефективного її використання в інший спосіб.

Позивач просить суд встановити право постійного та безоплатного земельного сервітуту щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 140-А.

У п.п. 2.33 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", мається вказівка господарським судам щодо необхідності враховувати, що обов'язковою умовою звернення до суду з позовом про встановлення сервітуту є вжиття особою, яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту за домовленістю з власником (володільцем) відповідної земельної ділянки.

Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), господарським судам слід відмовляти у задоволенні відповідних вимог у зв'язку з відсутністю у такої особи права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.

При цьому, п.п. 2.38. вказаної Постанови визначено, що складовою договору про встановлення земельного сервітуту має бути план земельної ділянки.

Користування сервітуарієм чужою земельною ділянкою без відповідної технічної документації та без визначення на місцевості меж дії земельного сервітуту може бути підставою для визнання договору про встановлення земельного сервітуту недійсним у судовому порядку.

У вирішенні спорів про встановлення сервітуту суд має враховувати, що обов'язок обґрунтування площі і меж чужої земельної ділянки, встановлення сервітуту на яку вимагає позивач, а також виготовлення проекту технічного (кадастрового) плану спірної земельної ділянки покладається на позивача (п.п. 2.35. Постанови).

Виходячи з наведеного, до пропозиції про укладення договору щодо встановлення сервітуту має бути доданий проект договору, а також технічний план спірної земельної ділянки із зазначенням на місцевості дії земельного сервітуту.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звертався до відповідача з претензією від 04.07.2018 р., в якій просив укласти договір земельного сервітуту.

Судом встановлено, що до претензії позивача від 04.07.2018 р. не було додано договору про встановлення сервітуту та технічного (кадастрового) плану земельної ділянки, на який має бути встановлений сервітут.

Відтак, дана претензія не може бути розцінена судом як оферта укласти договір сервітуту в розумінні статті 181 ГК України.

Як було зазначено судом вище, що встановлення права земельного сервітуту можливе, зокрема, в разі вжиття особою, яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту за домовленістю з власником (володільцем) відповідної земельної ділянки.

Однак, претензія позивача від 04.07.2018 р. не може бути належним доказом вчинення дій щодо встановлення сервітуту, а вимоги позивача є передчасними.

Інших, додаткових заходів, аніж направлення зазначеного листа, для досягнення між сторонами домовленості щодо встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 140-А, який полягає у праві проходу та проїзду на велосипеді, праві проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, позивачем не надано.

За змістом частини першої статті 98 ЗК України земельний сервітут може бути встановлений для власника або землекористувача земельної ділянки. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

Як підтверджується наявним в матеріалах справи договором купівлі-продажу від 25 липня 2002 року № 1 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.07.2003 р. № 1109913, ТзОВ "Азофос" є власником будівлі насосної станції, що розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 140-А.

Натомість як встановлено судом вище, земельна ділянка, що знаходиться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 140-А, щодо якої позивач просить суд встановити земельний сервітут, перебуває в користуванні у ПрАТ "Рівнеазот".

Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні докази того, що позивачу в установленому законом порядку належить право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться будівля насосної станції за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 140-А. Протилежного позивач належними, достатніми та достовірними доказами суду не довів.

Також, у відповідності до ст. 98, ст. 99 ЗК України, право на встановлення земельного сервітуту має й інша заінтересована особа.

Обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту господарським судам належить з'ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно (п. 2.34. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин").

Необхідність встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 140-А, позивачем обґрунтована тим, що доступ до будівлі насосної станції можливий лише через пропускний пункт.

З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що будь-які фактичні дані про неможливість використовувати позивачем, належне йому, майно відсутні. Протилежного позивач суду належними та достатніми доказами не довів.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами підтверджуються обставини не дотримання позивачем визначеного законом, зокрема ст. 402 ЦК України, ст. 100 ЗК України, порядку укладення договору земельного сервітуту за рішенням суду, а саме: без попереднього звернення з проектом договору про встановлення земельного сервітуту, без розробки та виготовлення технічної документації з метою розрахунку необхідної площі земельної ділянки для проїзду та проходу та документів щодо визначення на місцевості меж дії земельного сервітуту, не обґрунтовано вимогу щодо встановлення саме безоплатного земельного сервітуту, не доведено неможливості задоволення своєї потреби проїзду до об'єкта нерухомості не інакше як лише шляхом обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, не доведено належними доказами факт наявної проїзної дороги, що знаходиться в межах земельної ділянки відповідача та щодо якої заявлено позов, як єдиного можливого проїзду та виїзду транспорту та з огляду на положення статті 319 ЦК України, згідно з якою власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про передчасність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Крім того, при визначенні умов сервітуту необхідно враховувати витрати власника (володільця) земельної ділянки щодо сплати орендної плати, земельного податку, утримання прибудинкової території і т. ін. в частині тієї площі, на якій встановлено земельний сервітут (п. 2.37. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин").

Судом враховано, що як зазначено відповідачем у відзиві та згідно із відомостями, які додані до відзиву, у відповідача наявні витрати на утримання та обслуговування земельної ділянки, що також свідчить про безпідставність вимог про безоплатне встановлення земельного сервітуту.

Крім того, відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію обєкта підвищеної небезпеки від 27.10.2015 р. та Паспорту потенційно небезпечного обєкта ПАТ "РІВНЕАЗОТ" від 02.09.2013 р. на території ПрАТ "РІВНЕАЗОТ" знаходяться обєкти підвищеної небезпеки.

Згідно ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Стаття 13 Конституції України встановлено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Згідно абз. 1 ч. 1 статті 8 Закону України "Про обєкти підвищеної небезпеки", суб'єкт господарської діяльності зобов'язаний, зокрема вживати заходів, направлених на запобігання аваріям, обмеження і ліквідацію їх наслідків та захист людей і довкілля від їх впливу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 50 Кодексу цивільного захисту України, джерелами небезпеки виникнення надзвичайних ситуацій техногенного характеру є, зокрема, потенційно небезпечні об'єкти та об'єкти підвищеної небезпеки.

До завдань і обов'язків суб'єктів господарювання у сфері цивільного захисту належить: забезпечення виконання заходів у сфері цивільного захисту на об'єктах суб'єкта господарювання; забезпечення відповідно до законодавства своїх працівників засобами колективного та індивідуального захисту; розміщення інформації про заходи безпеки та відповідну поведінку населення у разі виникнення аварії; організація та здійснення під час виникнення надзвичайних ситуацій евакуаційних заходів щодо працівників та майна суб'єкта господарювання; створення об'єктових формувань цивільного захисту відповідно до цього Кодексу та інших законодавчих актів, необхідної для їх функціонування матеріально-технічної бази і забезпечення готовності таких формувань до дій за призначенням; створення диспетчерських служб відповідно до цього Кодексу та інших законів, необхідних для забезпечення безпеки об'єктів підвищеної небезпеки; проведення оцінки ризиків виникнення надзвичайних ситуацій на об'єктах суб'єкта господарювання, здійснення заходів щодо неперевищення прийнятних рівнів таких ризиків; здійснення навчання працівників з питань цивільного захисту, у тому числі правилам техногенної та пожежної безпеки; декларування безпеки об'єктів підвищеної небезпеки; розроблення планів локалізації та ліквідації наслідків аварій на об'єктах підвищеної небезпеки; проведення об'єктових тренувань і навчань з питань цивільного захисту; забезпечення аварійно-рятувального обслуговування суб'єктів господарювання відповідно до вимог статті 133 цього Кодексу; здійснення за власні кошти заходів цивільного захисту, що зменшують рівень ризику виникнення надзвичайних ситуацій; забезпечення безперешкодного доступу посадових осіб органів державного нагляду, працівників аварійно-рятувальних служб, з якими укладені угоди про аварійно-рятувальне обслуговування суб'єктів господарювання, для проведення обстежень на відповідність протиаварійних заходів планам локалізації і ліквідації наслідків аварій на об'єктах підвищеної небезпеки та потенційно небезпечних об'єктах, сил цивільного захисту - для проведення аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт у разі виникнення надзвичайних ситуацій; забезпечення дотримання вимог законодавства щодо створення, зберігання, утримання, використання та реконструкції захисних споруд цивільного захисту; здійснення обліку захисних споруд цивільного захисту, які перебувають на балансі (утриманні); дотримання протиепідемічного, протиепізоотичного та протиепіфітотичного режиму; створення і використання матеріальних резервів для запобігання та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій; розроблення заходів щодо забезпечення пожежної безпеки, впровадження досягнень науки і техніки, позитивного досвіду із зазначеного питання; розроблення і затвердження інструкцій та видання наказів з питань пожежної безпеки, здійснення постійного контролю за їх виконанням; забезпечення виконання вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки, а також виконання вимог приписів, постанов та розпоряджень центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сферах техногенної та пожежної безпеки; утримання у справному стані засобів цивільного та протипожежного захисту, недопущення їх використання не за призначенням; здійснення заходів щодо впровадження автоматичних засобів виявлення та гасіння пожеж і використання для цієї мети виробничої автоматики; своєчасне інформування відповідних органів та підрозділів цивільного захисту про несправність протипожежної техніки, систем протипожежного захисту, водопостачання, а також про закриття доріг і проїздів на відповідній території; виконання інших завдань і заходів у сфері цивільного захисту, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Таким чином, ПрАТ "Рівнеазот", як власник джерела підвищеної небезпеки, зобовязане вживати заходів, направлених на запобігання аваріям, виникнення надзвичайних ситуацій техногенного характеру та захисту людей від їх впливу, і відповідно користування земельною ділянкою відповідача можливе тільки на підставі договору про встановлення земельного сервітуту в якому буде визначено порядок користування об'єктом підвищеної небезпеки.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини у сукупності, оцінюючи наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення на користь ТзОВ "Азофос" постійного та безоплатного земельного сервітуту, який полягає у праві проходу та проїзду на велосипеді, право проїзду на транспортному засобі через наявні прохідні (перепускні пункти) та по наявним пішохідним та автомобільним проїзним шляхам стосовно земельної ділянки, що знаходиться в користуванні ПрАТ "Рівнеазот" та розташована за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 140-А.

Частиною 1 статті 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи встановлені судом обставини, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, заявлені ТзОВ "Азофос" вимоги до ПрАТ "Рівнеазот" про встановлення на користь позивача постійного та безоплатного земельного сервітуту не підлягають задоволенню.

Підсумовуючи вищенаведене, суд відмовляє у задоволенні позову ТзОВ "Азофос".

Витрати по оплаті судового збору за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 129, 237-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Рівненської області (п.17.5 ч.1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 12 грудня 2018 року.

Суддя Церковна Н.Ф.