РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.11.2018Справа № 903/314/18

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Мазур В.М.

розглянувши справу № 903/314/18

за позовом Луцької міської ради

до вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет

розвитку людини "Україна"

про відшкодування збитків на суму 89 014,18 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Скрицька Н.А., ордер серії КС №378173 від 25.10.2018р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Луцька міська рада звернулась до Господарського суду Волинської області з позовом до вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" про відшкодування збитків на суму 89 014,18 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неправомірне - без правовстановлюючих документів - користування відповідачем земельною ділянкою комунальної власності, що завдало міській раді збитків у вигляді упущеної вигоди на суму 89 014,18 грн.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 18.05.2018р. відкрито провадження у справі № 903/314/18 та постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 11.07.2018р. справу №903/314/18 за позовом Луцької міської ради до вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" про відшкодування збитків на суму 89 014,18 грн. передано до Господарського суду міста Києва за підсудністю.

Супровідним листом від 27.07.2018р. за № 903/314/18/4062/18 Господарським судом Волинської області справу № 903/314/18 направлено до Господарського суду міста Києва разом з ухвалою Господарського суду Волинської області від 11.07.2018р.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №903/314/18 передано на розгляд судді Привалову А.І.

Відповідно до ч. 14 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим кодексі.

Дослідивши матеріали справи № 903/314/18, Господарським судом міста Києва було встановлено, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2018р. у справі № 903/314/18 позовну заяву Луцької міської ради до вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" про відшкодування збитків на суму 89 014,18 грн. залишено без руху та встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви 5 (п'ять) днів з дня вручення ухвали.

30.08.2018р. на адресу Господарського суду міста Києва від Луцької міської ради надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 06.08.2018р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 903/314/18, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 25.10.2018р.

24.09.2018р. на адресу господарського суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2018р. закрито підготовче провадження у справі № 903/314/18 та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.11.2018р.

Присутній у судовому засіданні 22.11.2018р. представник відповідача проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві, поданому до Господарського суду Волинської області, а також зазначив про пропуск позивачем строку позовної давності, проте відповідної заяви, оформленої у відповідності зі ст.170 ГПК України з доказами її направлення на адресу позивача, суду не надав.

Представник позивача в судове засідання не з'явився.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 22.11.2018р., відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, вищий навчальний заклад «Відкритий міжнародний університет розвитку «Україна» (далі - відповідач) є власником наступного майна: частина приміщення (7-й, 8-й і 9-й (технічний) поверхи, розташовані у Волинській області, м. Луцьк, вул. Карбишева, 2, загальна площа 976,1 кв. м., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єктів нерухомого майна № 102871740 від 07.11.2017 року.

Частиною 2 статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно з ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Вищезазначені норми не передбачають автоматичного переходу до особи, яка набула право власності на нерухоме майно, права власності або права користування на земельну ділянку, на якій розміщено об'єкт нерухомості, а відтак набуття цих прав підлягає оформленню у загальному порядку, а саме з урахуванням положень Земельного кодексу України, Закону України "Про місцеве самоврядування в України" та інших законодавчих актів України.

За приписами статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з ч.1 ст.122 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Порядок передачі земельних ділянок в оренду визначений ст.ст.124 -126 Земельного кодексу України та ст.16 Закону України "Про оренду землі".

Проте, як зазначає позивач, відповідач, набувши право власності на вищевказаний об'єкт нерухомості, розташований на спірній земельній ділянці, належним чином не оформив право користування земельною ділянкою та договір не уклав. Від укладення договору оренди та сплати орендної плани відповідач ухиляється по день звернення до суду.

Згідно доданих до позовної заяви доказів, Луцькою міською радою відповідачу було скеровано листи від 16.05.2017 року та від 25.10.2017 року, в яких висловлено прохання відповідачу прибути на засідання комісії міської ради по визначенню та відшкодуванню збитків за землекористування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Карбишева, 2, площею 10794 кв. м., а також надіслано для добровільного відшкодування завданих збитків проект договору про добровільне відшкодування збитків.

Вказане підтверджує вжиття позивачем відповідних заходів щодо врегулювання спірного питання, а саме: направлення на адресу відповідача повідомлень про прибуття на засідання комісії по визначенню та відшкодування збитків стосовно спірної земельної ділянки. Також, вказане спростовує твердження відповідача, викладені у відзиві, що його не було запрошено на засідання комісії.

Однак, відповідач на засідання комісії не з'явився та відповіді на вказані листи не надав.

Тобто, матеріали справи підтверджують ухилення відповідача від оформлення належним чином правовстановлюючих документів щодо спірної земельної ділянки.

Статтею 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що повноваження щодо державний контроль за використанням та охороною земель покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Згідно зі ст. 1 Положення «Про Державну інспекцію сільського господарства України», затвердженого указом Президента України від 13.04.2011р. № 459/2011, Державна інспекція сільського господарства України (Держсільгоспінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі

Так, Актами №00053 від 28.08.2013р. та №000533-1 від 08.12.2015р. перевірки дотримання суб'єктами господарювання вимог земельного законодавства, проведеною Державною інспекцією сільського господарства у Волинській області, встановлено, що на земельній ділянці комунальної власності, площею 1,0794 га, яка знаходиться за адресою вул. Карбишева, 2 в м. Луцьку, розміщено об'єкти нерухомого майна, право приватної власності на які належить відповідачу спільно з ПП «КРП», однак будь-які рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність (користування) не приймались, відповідно, плата за користування землею не вносилась, що спричинило збитки землевласнику - Луцькій міській раді, чим порушуються вимоги статей 125, 125 Земельного кодексу України.

Також, комісією з визначення збитків було складено Акти з визначення збитків власнику землі № 1 від 06.06.2017р., яким встановлено фактичне зайняття відповідачем земельної ділянки без укладання договору оренди, що дає підстави для нарахування збитків у сумі 89 094,18 грн., заподіяних міському бюджету внаслідок використання земельної ділянки за адресою: м. Луцьк, вул. Карбишева, 2, площею 1,0794 га відповідачем протягом періоду з 01.07.2014р. по 31.12.2016р.

Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради № 341-1 від 21.06.2017р. «Про затвердження актів комісії з визначення збитків власнику землі» вищевказаний акт було затверджено.

Статтею 125 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", самовільне зайняття земельних ділянок це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Таким чином, Закон України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" визначає самовільне зайняття земельних ділянок як будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки. А тому, в даному випадку безпосереднім порушником вимог земельного законодавства може виступати лише власник розміщених споруд, що тягне за собою застосування до нього наслідків, визначених ст. 212 Земельного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що після переходу права власності на нерухоме майно, відповідач не оформив належним чином право користування земельною ділянкою, яка належить позивачу, користувався нею безоплатно, чим порушено права та охоронювані законом інтереси позивача та завдано йому збитків у вигляді неодержаного доходу (неодержаної орендної плати).

Відповідно до п. "д" ч.1 ст. 156 Земельного кодексу України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Статтею 157 Земельного кодексу України передбачено, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів.

Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За приписами п.2 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" від 19.04.1993 №284, розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Згідно з п. 3 вказаної постанови, відшкодуванню підлягають: збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

26.02.2014р. рішенням Луцької міської ради було затверджено Порядок визначення та відшкодування Луцькій міській раді збитків, завданих внаслідок використання земельних ділянок міської комунальної власності без правовстановлюючих документів. Додаток № 1 до вказаного рішення додається.

У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: витрати, яких особа зазнала, у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Земельний кодекс України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів. У відповідності до ст.152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Згідно з п. 3.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, шкоди у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди, крім спеціальних норм, повинні брати до уваги загальні положення статті 22, глави 82 ЦК України, частини другої статті 224 ГК України. Крім того, для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини), так і ступінь вини в розумінні статті 1193 ЦК України.

У розгляді таких справ суди мають враховувати обставини вчинення господарюючими суб'єктами дій щодо оформлення відповідного землекористування та факти своєчасного виявлення контролюючими органами користування земельними ділянками без оформлення правовстановлюючих документів, а також вчинення дій щодо спонукання суб'єкта оформити право землекористування.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, відповідач у порушення приписів ст.ст. 73, 74, 76 ГПК України не довів належними і допустимими доказами, що не укладання договору оренди земельної ділянки, користування якою фактично відбувається, виникло не з його вини, і що він прийняв всі передбачені чинним законодавством заходи.

Судом встановлено, що відповідач, всупереч нормам ч.3 ст.125 Земельного кодексу України, станом на день розгляду справи так і не здійснив дій щодо оформлення права користування земельною ділянкою, а саме укладення договору оренди земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Луцьк, вул. Карбишева, 2.

Суд зазначає, що обов'язок особи, в якої відсутній державний акт на землю чи договір оренди землі, має відшкодувати землевласнику збитки у вигляді неодержаних доходів, завдані неотриманням за цей період орендної плати, встановлений законодавством.

Таким чином, право оренди земельної ділянки виникає лише з моменту державної реєстрації цього права (абз. 3 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.05.2011 №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин").

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що неукладання договору оренди і, відповідно, неотримання позивачем орендної плати у встановленому законодавством розмірі, тобто виникнення в останнього збитків, спричинено бездіяльністю відповідача, який згідно з нормами чинного законодавства був зобов'язаний виконати певні дії, а відтак наявна його вина у правопорушенні.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, і вини.

Суд, перевіривши здійснений позивачем розрахунок розміру збитків, встановив, що він є правомірним.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначаючи про те, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювачу і вину. Однак, позивачем не доведено чотирьох складових правопорушення, зокрема, вини відповідача в заподіянні шкоди.

Суд відхиляє такі за печення відповідача з огляду на встановлені вище судом обставини.

Заперечення відповідача щодо того, що позивачем не надано доказів, що саме позивачу належить спірна земельна ділянка є безпідставним та спростовується нормами чинного законодавства України, якими визначено порядок передачі земельних ділянок в оренду, зокрема, в силу приписів ч. ст. 122 Земельного кодексу України, передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб сільські, селищні, міські ради.

Усна заява відповідача про закінчення строку позовної давності судом не приймається до уваги, оскільки відповідачем не надано суду відповідної письмової заяви з обґрунтуванням обставин, за яких відповідач вважає пропущеним позивачем строк позовної давності.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору, відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (04071, м. Київ, вул. Хорива, 1, ідентифікаційний код 30373644) на користь Луцької міської ради (43025, м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 19, ідентифікаційний код 34745204) збитки у розмірі 89 094 грн. 18 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1762 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 03.12.2018р.

Суддя А.І. Привалов