ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року Справа № 902/271/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Коломис В.В. , суддя Саврій В.А.

секретар судового засідання Полюхович І.Г.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 - адвоката за довіреністю від 08.10.2018 року

відповідача: ОСОБА_2 - адвоката за довіреністю від 10.12.2018 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" на ухвалу господарського суду Вінницької області, постановлену 03.10.18р. суддею Нешик О.С. у м.Вінниці, повний текст складено 03.10.18р. у справі № 902/271/18

за позовом фірми "Давос" у формі товариства з обмеженою відповідальністю, м.Одеса

до товариства з обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ", м.Вінниця

про стягнення 3695159,48 грн заборгованості згідно договору на транспортно-експедиторське обслуговування

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Вінницької області перебуває справа №902/271/18 за позовом фірми "Давос" у формі товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення з товариства обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" 3695159,48 грн заборгованості згідно договору транспортно-експедиторського обслуговування №22/15ТЭО від 22.06.2015.

01.10.2018 фірма "Давос" у формі товариства з обмеженою відповідальністю звернулась до суду з заявою б/н від 28.09.2018 (вх.канц.суду №02.1-50/92/18), якою просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти товариства обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" (), що знаходяться на його поточних рахунках в установах банку, на суму заявлених позовних вимог та понесених позивачем витрат по сплаті судового збору у розмірі 3750586,88 грн.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 03.10.2018 року у справі №902/271/18 заяву фірми "Давос" у формі товариства з обмеженою відповідальністю про забезпечення позову б/н від 28.09.2018 задоволено. Накладено арешт на грошові кошти товариства з обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" (код юридичної особи 37338260) в межах суми позовних вимог та понесених витрат по сплаті судового збору в розмірі 3750586,88 грн.

В обгрунтування ухвали, суд першої інстанції, з посиланням на ст.ст. 136, 137 ГПК України, п. 4 постанови Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" №9 від 22.12.2006р., ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна не містить відомості про права товариства обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" на нерухоме майно. Статутний фонд останнього згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань становить 850000,00 грн, що є значно меншим від суми, заявленої до стягнення у даній справі, а відтак, не може гарантувати виконання рішення суду у разі задоволення позову. А тому, взявши до уваги низьку гарантійну спроможність статутного капіталу відповідача, відсутність будь-якого власного майна, позицію останнього під час здійснення провадження у даній справі, суд дійшов висновку, що існує реальна загроза порушенню прав позивача (в разі їх доведення) у вигляді неотримання оплати за надані послуги згідно укладеного з останнім договору транспортно-експедиторського обслуговування №22/15ТЭО від 22.06.2015, прийшов до висновку, що незастосування заходів до забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову.

Не погодившись із винесеною ухвалою відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Вінницької області від 03.05.2018 року у справі №902/271/18 .

З посиланням на ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України вказує, що заява позивача про забезпечення позову не містить в собі підстав необхідних для її задоволення, оскільки позивач не аргументував та не надав переконливих доказів необхідності прийняття забезпечувальних заходів.

Зазначає, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Так, скаржник, звертає увагу, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

На думку відповідача, позивачем не надано жодного переконливого доказу, який свідчив про неможливість виконання судового рішення в примусовому порядку після початку виконавчого провадження, а відтак, у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що неприйняття заявленого забезпечувального заходу може потягнути за собою можливість невиконання судового акту.

Правова позиція позивача лише ґрунтується виключно на невиконанні апелянтом спірного договору з посиланням на докази, які станом на 03.10.2018 не досліджувались судом. Доводи позивача, викладені у заяві про забезпечення позову стосуються питання обґрунтованості заявлених позовних вимог і є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішуються ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

З посиланням на постанову ВС від 10.10.2018 року по справі №910/6924/18 вказує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, скаржник вважає, що господарський суд, задовольняючи клопотання позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на рахунках апелянта мав обґрунтувати, в тому числі з посиланням на відповідні обставини та належні докази, що невжиття таких заходів спроможне істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених (оспорюваних) прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Проте відповідних обставин та належних доказів судом першої інстанції в оскарженій ухвалі не наведено.

Відзиву на апеляційну скаргу від фірми "Давос" у формі товариства з обмеженою відповідальністю не надійшло, що відповідно до ч.3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та надав пояснення з приводу своєї позиції. Просить скасувати ухвалу господарського суду Вінницької області від 03.05.2018 року у справі №902/271/18 .

Представник позивача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить ухвалу господарського суду Вінницької області від 03.05.2018 року у справі №902/271/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в ухвалі місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженої ухвали, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, фірма "Давос" у формі товариства з обмеженою відповідальністю звернулася до господарського суду Вінницької області з позовом до товариства обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" про стягнення 3695159,48 грн заборгованості згідно договору транспортно-експедиторського обслуговування №22/15ТЭО від 22.06.2015.

01.10.2018 фірма "Давос" у формі товариства з обмеженою відповідальністю звернулась до суду з заявою б/н від 28.09.2018 (вх.канц.суду №02.1-50/92/18), якою просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти товариства обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" (), що знаходяться на його поточних рахунках в установах банку, на суму заявлених позовних вимог та понесених позивачем витрат по сплаті судового збору у розмірі 3750586,88 грн.

Обґрунтовуючи свою вимогу заявник зазначив, що товариство з обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" понад рік ухиляється від виконання взятих на себе грошових зобов'язань по договору транспортно-експедиторського обслуговування №22/15ТЭО від 22.06.2015 щодо оплати за отримані послуги; позов не визнає; внаслідок протиправної поведінки відповідача позивач зазнав збитків та опинився у скрутному матеріальному становищі.

Як зазначалося вище, ухвалою господарського суду Вінницької області від 03.10.2018 року у справі №902/271/18 заяву фірми "Давос" у формі товариства з обмеженою відповідальністю про забезпечення позову б/н від 28.09.2018 задоволено. Накладено арешт на грошові кошти товариства з обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" (код юридичної особи 37338260) в межах суми позовних вимог та понесених витрат по сплаті судового збору в розмірі 3750586,88 грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно із ч.1 ст.137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об'єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи.

Системний аналіз висновків про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 916/2786/17, та положень ч. 1 ст. 136 і 137 ГПК України, дає підстави дійти до висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в ч.ч.2, 5, 6, 7 ст. 137 ГПК України).

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими ГПК України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Частиною 4 ст. 137 ГПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає врахування господарським судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Водночас, відповідно до пункту 11 статті 137 Господарського процесуального кодексу України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Так, колегія суддів зазначає, що право вжиття тих чи інших заходів належить суду, який виходить із предмету спору, конкретних обставин справи та пропозицій заявника.

Необхідною умовою вжиття заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення. Застосовуючи заходи забезпечення позову, суд діє за внутрішнім переконанням на підставі та у відповідності з вимогами чинного законодавства.

При цьому, у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. (п.1 ч. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову")

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Як убачається з позовної заяви, предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 3695159,48 грн заборгованості згідно договору транспортно-експедиторського обслуговування №22/15ТЭО від 22.06.2015, отже позовні вимоги носять майновий характер.

Пунктом 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" встановлено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", зокрема, визначено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Як вже зазначалося, в обґрунтування поданої заяви позивач вказує на ухилення товариством з обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" від виконання взятих на себе грошових зобов'язань по договору транспортно-експедиторського обслуговування №22/15ТЭО від 22.06.2015 щодо оплати за отримані послуги; не визнання ним позову; понесення збитків позивачем та перебування у скрутному матеріальному становищі внаслідок протиправної поведінки відповідача.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що 30.05.2018 року до господарського суду Вінницької області позивачем була подана аналогічна заява про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 14.09.2018 року було відмовлено в задоволенні заяви фірми "Давос" у формі товариства з обмеженою відповідальністю б/н від 25.05.2018 (вх. канц. суду №02.1-50/51/18 від 30.05.2018) про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ "ВІМЕКСІМ", що знаходяться на його поточних рахунках в установах банку, на суму заявлених позовних вимог та понесених позивачем витрат по сплаті судового збору (всього 3750586,88 грн), у звязку із не доведеністю позивачем обґрунтованості припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду та не наданням відповідних доказів на які останній посилається.

Так, клопотання про забезпечення позову, яке раніше було відхилено повністю або частково, може бути подано вдруге, якщо змінились певні обставини. Тобто на заяви про забезпечення позову, в задоволенні яких було відмовлено, не поширюється заборона повторно звертатись до господарського суду (п. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову").

Проте, колегія суддів зауважує, що звертаючись вдруге із заявою про забезпечення позову, із зазначенням тих самих підстав, що і у першій заяві, позивачем не було належним чином, в порядку ст.ст. 74 - 79 ГПК України, з посиланням на відповідні докази, доведено факту утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

Саме лише посилання на відсутність у відповідача нерухомого майна, розмір його статутного капіталу та накладення арешту на майно фірми "Давос" у формі товариства з обмеженою відповідальністю у справі №916/195/18 не є належною підставою для накладення арешту на грошові кошти, а тому колегія суддів вважає передчасним висновок суду про задоволення заяви про забезпечення позову.

Згідно із п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що ухвала господарського суду Вінницької області від 03.10.2018р. у справі №902/271/18 підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм процесуального права, відповідно, у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" на ухвалу господарського суду Вінницької області від 03.10.18р. у справі №902/271/18 задоволити.

2. Ухвалу господарського суду Вінницької області від 03.10.18р. у справі №902/271/18 скасувати. Прийняти нове рішення. Відмовити фірмі "Давос" у формі товариства з обмеженою відповідальністю в задоволенні заяви про забезпечення позову б/н від 28.09.2018р. шляхом накладення арешту на грошові кошти товариства обмеженою відповідальністю "ВІМЕКСІМ" (), що знаходяться на його поточних рахунках в установах банку, на суму заявлених позовних вимог та понесених позивачем витрат по сплаті судового збору у розмірі 3750586,88 грн.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

4. Матеріали оскарження ухвали у справі №902/271/18 надіслати до господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "13" грудня 2018 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Саврій В.А.