Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/775/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кравець С.Г.

секретар судового засідання: Гекалюк О.І.

за участю представників сторін:

від позивача:

- Мороз А.С., представник за довіреністю від 12.02.2015р (приймав участь в судових засіданнях 08.11.2018р, 03.12.2018р),

- Наконечна Я.С., представник за довіреністю від 20.12.2017р (приймала участь в судовому засіданні 08.11.2018р),

- Мариніна М.О., представник за довіреністю від 02.01.2018р (приймала участь в судовому засіданні 21.11.2018р),

від відповідача:

- Нечипоренко І.П., представник за довіреністю №2.5-08/14/2017/11 від 29.12.2017р,

від третьої особи: - не з'явився,

від прокуратури:

- Слівінський О.О., прокурор відділу прокуратури Житомирської області, службове посвідчення №048138 вид.04.10.2017р,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит" (с.Кам`яний Брід, Коростишівський район, Житомирська область)

до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (м.Житомир)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області (м.Житомир)

за участю прокуратури Житомирської області,

про стягнення 1855746,15грн.

В судовому засіданні оголошувались перерви з 08.11.2018р до 21.11.2018р та з 21.11.2018р до 03.12.2018р.

ТОВ "Лабрадорит" звернулося до господарського суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про стягнення, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, 1 647 566грн, з яких: 211000грн збитків, 781 333грн збитків, завданих знеціненням коштів внаслідок інфляції, 655233грн упущеної вигоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на норми ст.ст.661,1173,1174 ЦК України та ті обставини, що ним на прилюдних торгах придбане майно, однак в подальшому торги визнано недійсними по причині порушення вимог закону органом Державної виконавчої служби, що стало підставою для витребування майна у позивача на користь власника. Кошти, які сплачені позивачем на торгах, йому не повернуті. Заявлена позивачем до стягнення сума збитків складається із суми сплачених за майно коштів, збитків від інфляції, нарахованих за період з квітня 2005 року по липень 2017 року, а також, збитків у зв'язку з упущеною вигодою, яка полягає в неотриманих позивачем прибутках від ймовірного зберігання коштів на банківських рахунках за період з квітня 2005 року по вересень 2017 року включно.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 01.09.2017р позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №906/775/17 та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області.

20.09.2017р до суду надійшла заява прокуратури Житомирської області про вступ у справу в порядку представництва інтересів держави, а також, письмовий відзив прокуратури по справі.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 06.11.2017р у справі №906/775/17, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2017р, було відмовлено в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 30.05.2018р у справі №906/775/17 рішення господарського суду Житомирської області від 06.11.2017р та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2017р у справі №906/775/17 скасовано; справу №906/775/17 передано на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області.

У відповідності до вказівок суду касаційної інстанції, під час нового розгляду справи суду слід ретельно дослідити доводи позивача, дати оцінку наданим у справі доказам, дослідити характер і суть спірних правовідносин, встановити правову природу позовних вимог та з урахуванням встановлених обставин встановити наявність/відсутність підстав для захисту порушеного права та інтересу позивача.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 20.07.2018 справу прийнято до провадження судом у складі судді Кравець С.Г. (за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями відповідно до протоколу від 17.07.2018р); ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

03.09.2018р до суду надійшли пояснення відповідача (т.3, а.с.155-158), в яких відповідач, зазначив, зокрема, що жодним із судових рішень не визнано та не встановлено неправомірність дій державного виконавця, що могло би мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідач зазначив також, що складання за результатами проведення прилюдних торгів акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є правочином. Тому, відповідач наголошує на застосуванні строків позовної давності, оскільки вважає, що починаючи з дати набрання законної сили постановою Рівненського апеляційного господарського суду у справі №2/870-НМ, тобто, з 04.04.2011р, ТОВ "Лабрадорит" набуло права вимагати сплачені ним 211тис.грн за купівлю вказаного майна в порядку застосування наслідків недійсності правочину, а саме, прилюдних торгів, які були визнані недійсними, шляхом стягнення коштів з осіб, які фактично їх отримали, а в частині - стягнення коштів з бюджету через відповідний орган державної казначейської служби лише в частині коштів, які зараховувалися до державного бюджету. Тобто, вважає, що строк, в межах якого ТОВ "Лабрадорит" мало право у примусовому порядку поновити порушене право, сплинув 04.04.2014р.

05.09.2018р відповідачем подано до справи клопотання (т.3, а.с.164-165) про зобов'язання судом позивача уточнити підстави позову.

Ухвалою суду від 06.09.2018р мотивовано відхилено клопотання відповідача про зобов'язання судом позивача уточнити підстави позову.

06.09.2018р позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог з додатками (т.3, а.с.168-176,177), у відповідності до якої позивач, з підстав, зазначених у позовній заяві по справі та повторених у цій заяві, просив стягнути з відповідача грошові кошти (збитки) в загальній сумі 1855746,15грн, з яких: 211000,00грн основна сума збитків (загальна вартість майна), 869742,00грн - збитки, завдані внаслідок інфляційного знецінення коштів та 775004,15грн - збитки, пов'язані з упущеною вигодою (дохід, який позивач міг би реально одержати за звичайних обставин при збереженні коштів на діючому рахунку в банку). До заяви про збільшення позовних вимог додані відповідні розрахунки позовних вимог до вказаної заяви про збільшення позовних вимог, а саме, розрахунок інфляції (збитків, завданих інфляцією) за період з квітня 2005 року по липень 2018 року включно (т.3, а.с.178); а також, розрахунок збитків, пов'язаних з упущеною вигодою, обраховані за період з квітня 2005 року по липень 2018 року (т.3, а.с.179-182).

Також, листом від позивача надійшли письмові пояснення з урахуванням обставин, викладених у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 (т.3, а.с.186-190) та клопотання про витребування доказів, а саме щодо витребування від відповідача оригіналу листа №9/3 від 09.03.2005р.

06.09.2018р до суду надійшло клопотання позивача про призначення і проведення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи (т.3, а.с.195-197) щодо листа №9/3 від 09.03.2005р.

19.09.2018р від відповідача надійшли до справи пояснення на заяву про збільшення позовних вимог (т.3, а.с.206-210; додатки т.3, а.с.211-236), в яких відповідачем також зазначено про сплив строку позовної давності, про застосування його заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови у позові. Відповідач у поясненнях зазначив, зокрема, що, всупереч доводам позивача, останній був обізнаний про недопустимість продажу майна у зв'язку з мораторієм, що підтверджується листами ЗАТ "Спіка" від 09.03.2005р та громадянина ОСОБА_6 Також, відповідач у поясненнях вказав про наявність сумнівів щодо добросовісної участі ТОВ "Лабрадорит" у прилюдних торгах, оскільки власником ПП "Гірник" та співзасновником ТОВ "Лабрадорит" (учасників торгів) на момент проведення торгів була одна й та сама особа - ОСОБА_7, отже, торги проведені між взаємопов'язаними особами, заздалегідь зацікавленими у позитивному вирішенні питання щодо придбання майна. Відповідач при цьому, посилається на норму ч.1 ст.1193 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується та вважає, що з поведінки уповноважених осіб позивача вбачається умисел в його діях, що позбавляє позивача права вимагати стягнення збитків з держави у зв'язку з визнанням публічних торгів недійсними. Крім того, у поясненнях відповідач зазначив про відсутність можливості надати суду оригінал листа ЗАТ "Спіка" від 09.03.2005р за №9/3, адресованого директору ТОВ "Лабрадорит", оскільки ГТУЮ у Житомирській області цей лист було надано в копії.

27.09.2018р відповідачем подано до суду додаткові докази до раніше поданого пояснення від 18.09.2018р, в обґрунтування своїх заперечень про справі (т.4, а.с.2-16).

22.10.2008 до суду від позивача надійшли письмові пояснення (т.4, а.с.35), в якій на доводи відповідача про пов'язаність позивача та ПП "Гірник" в обґрунтування заперечення позовної заяви про відшкодування збитків позивач зазначив, що вказана обставина не спростовує наявність порушеного відповідачем права позивача, в т.ч. оскільки досліджувалась судами при розгляді справи про витребування майна на користь ЗАТ "Спіка", однак, згідно з рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.04.2014р підставами для витребування майна суд визначив порушення відповідачем ч.3 ст.11 Закону України "Про державну виконавчу службу" (в редакції, чинній на час проведення прилюдних торгів), Закону України "Про виконавче провадження".

22.10.2008р до суду також надійшло клопотання позивача (т.4, а.с.36-39, з додатками т.4, а.с.40-83), за змістом якого позивач наголошує, що право на звернення з відповідним позовом, заявленим у даній справі, виникло в нього з моменту набрання 08.09.2014р законної сили рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.04.2014р у справі №4/5007/37/12 про витребування від позивача майна, за які за результатами проведення торгів позивач заплатив кошти в сумі 211000,00грн. Водночас, позивач у клопотанні просив, у випадку, якщо суд дійде висновку про пропущення позивачем строку позовної давності, пов'язуючи його не з моментом витребування, а з моментом ухвалення судом рішення про визнання торгів недійсними, поновити цей строк, визнавши наведені у клопотанні причини пропуску строку поважними.

В судовому засіданні 22.10.2018р представник позивача заявив усне клопотання про залишення без розгляду клопотання від 06.09.2018р про призначення та проведення комплексної судової почеркознавчої експертизи, у зв'язку з відсутністю оригіналів документів стосовно дослідження яких було заявлено вказане клопотання. Суд ухвалив залишити без розгляду вказане клопотання позивача, у зв'язку із заявленим про це усним клопотанням позивача.

Ухвалою суду від 22.10.2018р закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

08.11.2018р відповідачем подано до справи пояснення на клопотання ТОВ "Лабрадорит" щодо визнання поважною причини пропуску строку на звернення до суду та відновлення пропущеного строку (т.4, а.с.102-106; з додатками - т.4, а.с.107-129).

В судових засіданнях оголошувались перерви з 08.11.2018р до 21.11.2018р та з 21.11.2018р до 05.12.2018р, а також вирішено питання щодо поданих сторонами доказів і клопотань.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та поясненнях, які містяться в матеріалах даної справи.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила та просила відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Також представник відповідача просила суд при вирішені даного спору застосувати строки позовної давності.

Прокурор в судовому засіданні підтримав правову позицію відповідача та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та при вирішені даного спору застосувати строки позовної давності.

Третя особа повноважного представника в судові засідання не направила, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. У поясненнях Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області, які надійшли до суду 10.10.2017р, останнє просило відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав наведених у письмових поясненнях (т.2, а.с.14-15).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, прокурора, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.06.2004р у справі №26/142 стягнуто з ЗАТ "Спіка" на користь АКБ "Росток банк" 7850703,75грн заборгованості за кредитними договорами шляхом звернення стягнення на заставлене майно - адміністративно-побутовий корпус, будівлю складу хлібокомбінату, цех для обробки граніту, булочно-модульну споруду для пилорами та модуль 102х24, що знаходиться в с.Потіївка Радомишльського району Житомирської області, а також гірниче устаткування і обладнання щебнезаводу. На примусове виконання даного рішення видано наказ від 02.07.2004р.

19 серпня 2004 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню наказу господарського суду №26/142 від 02.07.2004р про стягнення з ЗАТ "Спіка" заборгованості шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

13 січня 2005 року відділом державної виконавчої служби Житомирського обласного управління юстиції та спеціалізованим державним підприємством "Укрспец'юст" в особі Житомирської філії СДП "Укрспец'юст" укладені договори №5060001 та №5060002 на реалізацію арештованого майна на прилюдних торгах.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.02.2005р порушено провадження у справі №23/167-б про банкрутство ЗАТ "Спіка" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів ЗАТ "Спіка" відповідно до ст.11 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

11 березня 2005 року відбулися торги з реалізації будівель модульного типу та пилорами, що підтверджено протоколами від 11.03.2005р №5060001/363 та №5060002/364, переможцем яких визнано ТОВ "Лабрадорит".

Відділом державної виконавчої служби Житомирського обласного управління юстиції 12.04.2005р складено акти про проведення прилюдних торгів з реалізації будівлі модульного типу площею 2496кв.м та будівлі пилорами площею 117,5кв.м., що розташовані за адресою: Житомирська область, Радомишльський район, с.Потіївка, вул. Радгоспна, 8.

Приватним нотаріусом Радомишльського району нотаріального округу Житомирської області на підставі названих документів видано свідоцтво від 15.04.2005р за №485, яким підтверджено право власності на майно: будівлю пилорами і будівлю модульного типу, придбане ТОВ "Лабрадорит" з прилюдних торгів.

18 квітня 2005 року бюро технічної інвентаризації зареєструвало за ТОВ "Лабрадорит" будівлю модульного типу та будівлю пилорами, що розташовані за адресою: Житомирська область, Радомишльський район, с.Потіївка, вул.Радгоспна, 8, що підтверджено витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно.

27 січня 2006 року господарським судом міста Києва видано наказ про поворот виконання рішення суду у справі №26/142 (у ході нового розгляду даної справи присвоєно №26/142-22/296), яким зобов'язано акціонерний комерційний банк "Росток банк" повернути закритому акціонерному товариству "Спіка" заставлене майно, на яке було звернено стягнення рішенням місцевого господарського суду у справі №26/142.

21 червня 2006 року ухвалою господарського суду міста Києва провадження у справі №23/167-б про визнання ЗАТ "Спіка" банкрутом припинено у зв'язку з відсутністю у останнього боргу перед АКБ "Росток банк".

Рішенням господарського суду Житомирської області від 18.01.2011р у справі №2/870-НМ, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.04.2011р, та які залишені без змін у зазначеній частині постановою Вищого господарського суду України від 29.06.2011р, визнано недійсними прилюдні торги від 11.03.2005р, проведені Житомирською філією "Укрспец'юст" з продажу належних на праві власності ЗАТ "Спіка" будівлі модульного типу та будівлі пилорами, що розташовані за адресою: Житомирська область, Радомишльський район, с.Потіївка, вул.Радгоспна, 8.

У постанові Вищого господарського суду України від 29.06.2011р у справі №2/870-НМ зазначено, що прилюдні торги щодо продажу належних на праві власності ЗАТ "Спіка" будівлі модульного типу площею 2496кв.м. та будівлі пилорами площею 117,5кв.м., розташованих за адресою: Житомирська область, Радомишльський район, с.Потіївка, вул.Радгоспна, 8 були проведені після введення ухвалою господарського суду м.Києва від 07.02.2005 року у справі №23/167-б про банкрутство ЗАТ "Спіка" мораторію на задоволення вимог кредиторів боржника. Такі дії суперечать ч.4 ст.12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст.34 Закону України "Про виконавче провадження", тому колегія суддів погодилась із висновками попередніх інстанцій про визнання недійсних прилюдних торгів від 11.03.2005р, проведених в ході примусового виконання рішення суду від 21.06.2004 року саме з цих підстав.

Разом з тим, як зазначено у цій же постанові, колегія суддів касаційної інстанції не погодилась із висновками судів попередніх інстанцій стосовно зазначення підставами визнання недійсними прилюдних торгів від 11.03.2005р тієї обставини, що вони були проведені в ході примусового виконання рішення суду від 21.06.2004 року, яке в подальшому було скасовано, а також, того, що спірне майно знаходилось в податковій заставі. При цьому, суд врахував, що на момент проведення прилюдних торгів 11.03.2005 року, рішення суду від 21.06.2004 року на примусове виконання якого відбулись прилюдні торги, було чинним, а тому, колегія суддів визнала за необхідне виключити з мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень посилання на вказану обставину як на самостійну підставу для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним прилюдних торгів від 11.03.2005р.

При цьому, слід зазначити, що згідно з рішенням Господарського суду Житомирської області від 11.09.2007р у справі №2/142"НМ" за позовом Акціонерного комерційного банку "Росток Банк" до Головного управління юстиції в Житомирській області, Спеціалізованого державного підприємства Укрспецюст в особі Житомирської філії, Товариства з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит", Закритого акціонерного товариства "Спіка" про визнання недійсними прилюдних торгів актів про проведення прилюдних торгів, визнання недійсним свідоцтва про придбання будівель на торгах та повернення майна реалізованого на торгах, яке було залишено без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 13.12.2007р та постановою Вищого господарського суду України від 06.03.2008р, у позові було відмовлено. Даним судовим рішенням встановлено, що Головне управління юстиції в Житомирській області та Спеціалізоване державне підприємство Укрспецюст в особі Житомирської філії (перший та другий відповідач у цій справі) при проведенні прилюдних торгів з реалізації майна діяли правомірно, оскільки відповідно до частини (абзацу) шостої ст.64 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999р №606-Х1У зі змінами, внесеними Законом №1255-1У від 18.11.2003р "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", встановлено, що у разі порушення судом провадження у справі про банкрутство боржника - юридичної особи, державний виконавець виносить постанову про зупинення виконавчого провадження, крім виконання провадження по зверненню стягнення на заставлене майно.

У справі №4/5007/37/12 за позовом ЗАТ "Спіка" до ТОВ "Лабрадорит" про витребування майна з чужого незаконного володіння суд касаційної інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для витребування спірного майна від ТОВ "Лабрадорит" на користь ЗАТ "Спіка". Такий висновок суд обґрунтував тим, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому було скасоване, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, тому висновок про витребування майна є правомірним та таким, що узгоджується з приписами ст.388 ЦК України. Визнання недійсними публічних торгів, які проведені у порядку, встановленому для виконання судового рішення, є самостійною підставою для витребування майна його власником у набувача такого майна у відповідності до ч.1 ст.388 ЦК України.

Таким чином, майно, яке було придбане позивачем у даній справі, було вилучено в нього за наслідками розгляду справи №4/5007/37/12. Розгляд даної справи завершився винесенням судом касаційної інстанції постанови від 08.09.2014р. Відтак, суд вважає, що саме від цієї дати розпочався відлік строку позовної давності для звернення позивача з позовом про відшкодування збитків, завданих внаслідок витребування у позивача придбаного ним на прилюдних торгах майна. Враховуючи зазначене, а також ту обставину, що з позовом в цій справі позивач звернувся 30.08.2017р, тому суд вважає безпідставними стверджувані відповідачем та прокурором доводи щодо пропуску позивачем строку позовної давності стосовно позовних вимог, заявлених у даній справі, а відповідні заяви про застосування строку позовної давності - такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, спір у цій справі про стягнення з Держави Україна в особі відповідача збитків у загальній сумі 1855746,15грн, з яких: 211000,00грн основна сума збитків (загальна вартість майна), 869742,00грн збитків, завданих внаслідок інфляційного знецінення коштів за період з квітня 2005 року по липень 2018 року включно та 775004,15грн збитків, пов'язаних з упущеною вигодою (дохід, який позивач міг би реально одержати за звичайних обставин при збереженні коштів на діючому рахунку в банку) за період з квітня 2005 року по липень 2018 року виник внаслідок того, що позивачем на прилюдних торгах придбане майно, однак в подальшому торги визнано недійсними, що стало підставою для витребування майна у позивача на користь власника; кошти, які сплачені позивачем на торгах, останньому не повернуті. Правовою підставою позову позивачем визначено норми ст.ст.661, 1173, 1174 ЦК України.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених ТОВ "Лабрадорит" позовних вимог, з огляду на таке.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди. За статтею 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки та відшкодування збитків.

Згідно ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст.623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно зі ст.661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Аналіз статті 661 ЦК України свідчить про те, що обставинами, котрі слугують передумовою виникнення відповідальності у продавця є: існування підстав для вилучення речі, що є предметом договору, до моменту укладення такого договору; вилучення у покупця предмета договору купівлі-продажу за рішенням суду; покупець не знав і не міг знати про наявність підстав для вилучення речі, які виникли до укладення договору. При цьому, для притягнення до відповідальності продавця вирішальне значення має не факт вилучення майна у покупця, а обставина про те, що покупець не знав і не міг знати про наявність підстав для вилучення речі, оскільки якщо станом на момент укладення договору покупцю були відомі вказані підстави, чи продавець повідомляв його про існування цих підстав, продавець не може бути притягнутий до відповідальності за статтею 661 ЦК України навіть у випадку вилучення речі.

В контексті зазначеного суд зауважує, що посилання відповідача на лист ЗАТ "Спіка" №9/3 від 09.03.2005р, з якого позивач нібито дізнався про введення мораторію як обставину, що може призвести до вилучення майна придбаного на торгах від 11.03.2005р, відхиляються судом як недоведені, оскільки оригінал вказаного листа так і не був пред'явлений суду для дослідження.

Окрім того, як констатував Верховний Суд у постанові по справі, незаконність торгів встановлена судом, у справі №2/870-НМ і ця незаконність є фактом, який не знаходиться в причинному зв'язку з обізнаністю чи не обізнаністю ТОВ "Лабрадорит" про наявність мораторію, оскільки своїми діями (участю в торгах) позивач не міг сприяти протизаконності цих торгів.

Частинами 1, 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено; під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч.1 ст.225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За змістом ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За положеннями ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, правовою підставою позовних вимог про стягнення збитків позивач визначив одночасно приписи ст.661 ЦК, а також ст.ст.1173,1174 ЦК, якими врегульовано деліктну (позадоговірну) відповідальність у виді відшкодування шкоди, а саме, відшкодування державою шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому, слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частина 1 статті 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином.

У відповідності до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.4 ст.656 ЦК України, до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Разом з тим, між позивачем і відповідачем виникли правовідносини в силу організації відповідачем відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" примусового продажу майна, належного на праві власності ЗАТ "Спіка", придбаного позивачем на проведених Житомирською філією "Укрспец'юст" прилюдних торгах від 11.03.2005р, визнаних в подальшому недійсними. Зокрема, з огляду на особливості суті правовідносин, що виникли з прилюдних торгів у даному випадку, положення ст.216 ЦК України неможливо застосувати до вказаних правовідносин як стосовно відповідача (оскільки не ним набуті кошти від реалізації майна), так і стосовно набувача коштів - АКБ "Росток-Банк", оскільки останній не брав участі в правочині. Таким чином, всупереч доводам прокурора та відповідача, захист порушеного права позивача не був та не є можливим в порядку ст.216 ЦК України.

З огляду на зазначене та з аналізу фактичних обставин справи в сукупності з приписами законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про те, що спору у справі властиві ознаки саме позадоговірного зобов'язання із завдання шкоди, завданій юридичній особі органом державної влади.

Підставою для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, що включає в себе певні елементи: шкода; протиправність поведінки особи, яка заподіяла шкоду; причинний зв'язок між ними; вина. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності, передбаченої ст.1166 ЦК України.

Статтею 56 Конституції передбачено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Правила щодо відшкодування шкоди, завданої органом державної влади встановлені ст.1173 ЦК України, згідно якої завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Крім того, згідно статтею 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

За таких обставин необхідною підставою для притягнення державного органу до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є доведені позивачем факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Також, важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Досліджуючи питання наявності підтвердженого факту неправомірного рішення, дії чи бездіяльності відповідача як державного органу, чи його посадових або службових осіб, суд враховує, що протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону чи іншого нормативного акту, або виявляється у невиконанні чи неналежному виконанні договірного зобов'язання, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) і законних інтересів іншої особи.

Також, обов'язковою умовою настання відповідальності є причинний зв'язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому.

Причинно-наслідковий зв'язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об'єктивний причинний зв'язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об'єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв'язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.

При цьому, суд виходить з того, що зі змісту постанови Вищого господарського суду України від 29.06.2011р у справі №2/870-НМ, якою визначалися підстави визнання торгів недійсними, не вбачається встановлення факту неправомірності рішення, дій чи бездіяльності Головного управління юстиції в Житомирській області, який мав би преюдиційне значення для вирішення даного спору. Проведення торгів після введення ухвалою господарського суду м.Києва від 07.02.2005р у справі №23/167-б про банкрутство ЗАТ "Спіка" мораторію на задоволення вимог кредиторів боржника, що суперечить положенням ч.4 ст.12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст.34 Закону України "Про виконавче провадження", за наявності чинного на момент проведення прилюдних торгів 11.03.2005р рішення суду, на примусове виконання якого відбулись прилюдні торги, є лише послідовністю подій, яка не вказує на об'єктивну протиправність дій відповідача. Більше того, дії відповідача повністю відповідали ч.6 ст.64 Закону України "Про виконавче провадження", в редакції, чинній на час проведення прилюдних торгів, за якою "отримавши повідомлення відповідного органу управління чи Фонду державного майна України про вчинення цими органами дій щодо порушення справи про банкрутство боржника - юридичної особи, державний виконавець звертається до суду із заявою про відстрочку виконання відповідно до статті 33 цього Закону. У разі порушення судом провадження у справі про банкрутство боржника - юридичної особи державний виконавець виносить постанову про зупинення виконавчого провадження, крім виконання провадження по зверненню стягнення на заставлене майно".

За наведених обставин, об'єктивно неможливо стверджувати про протиправність дій відповідача, а також про те, що втрати, яких зазнав позивач, є наслідком саме протиправних дій відповідача, а не викликані якимись іншими обставинами, в т.ч. певною послідовністю юридично значимих подій.

Як уже зазначалося, підставою цивільно-правової відповідальності у формі відшкодування збитків є склад цивільного правопорушення, який утворюють наступні елементи: суб'єкт, об'єкт, об'єктивна та суб'єктивна сторона. Суб'єктом є боржник; об'єктом-правовідносини по зобов'язаннях; об'єктивною стороною - протиправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов'язання, наявність збитків у майновій сфері кредитора, а також причинний зв'язок між противоправною поведінкою боржника і збитками; суб'єктивну сторону цивільного правопорушення складає вина, яка представляє собою психічне відношення особи до своєї противоправної поведінки і її наслідків (остання складова за приписами спеціальних норм ст.ст.1173, 1174 ЦК України не є обов'язковою). Відсутність хоча б одного з перелічених вище елементів звільняє боржника від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання взятих ним на себе зобов'язань, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Таким чином, відсутність, у даному випадку, об'єктивної сторони складу цивільного правопорушення унеможливлює кваліфікацію поведінки відповідача як правопорушення, а відтак, і притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення шкоди.

Окрім того, суд зауважує, що розмір шкоди, заявленої до стягнення позивачем є необґрунтованим в частині 775004,15грн збитків, пов'язаних з упущеною вигодою, враховуючи непідтвердження вжиття позивачем заходів задля реального використання коштів, за які було придбано майно на прилюдних торгах, саме для збереження коштів на діючому рахунку в банку, за звичайних обставин. Тому такі доводи позивача ґрунтуються лише на припущенні та є безпідставними.

Також, необґрунтованим суд вважає розмір шкоди в частині 869742,00грн збитків, завданих внаслідок інфляційного знецінення коштів. Так, за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань (вказаний висновок наведено у постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

При цьому, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання; є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Проте, у даному випадку, позивачем на підставі ч.2 ст.625 ЦК України розраховано суму матеріальної шкоди. Тому суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав заявленого позову в цій частині, оскільки позивачем неправильно віднесені інфляційні втрати, які нараховуються на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, до матеріальної шкоди (такий висновок наведений у п.5.2.6 Постанови Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 06.08.2018 у справі №916/1914/17).

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши в сукупності надані до справи докази, суд, з урахуванням вищевикладеного, дійшов до висновку про недоведеність обставин, доказування яких є необхідним для застосування відповідальності у формі відшкодування збитків, тому підстави для задоволення позовних вимог у даній справі відсутні, у позові суд відмовляє у повному обсязі.

Враховуючи положення ч.1 ст.9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №№2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

З огляду на викладене, суд зазначає, що всі інші доводи позивача та заперечення відповідача не беруться судом до уваги, оскільки не спростовують вищевикладених висновків суду.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог повністю витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в порядку ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит" (12511, Житомирська область, Коростишівський район, с.Кам`яний Брід, ідентифікаційний код 32356128) до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (10014, Житомирська область, м.Житомир, майдан Соборний, 1, ідентифікаційний код 34900660) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області (10008, Житомирська область, м.Житомир, вул.Святослава Ріхтера, буд.24, ідентифікаційний код 37976485) та за участю прокуратури Житомирської області - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 10.12.18

Суддя Кравець С.Г.

Віддрукувати:

1 - в справу

2-4 - позивачу, відповідачу, прокуратурі (рек.)

5, 6 - третій особі (рек. з пов.на 2 адреси):

- 10008, м.Житомир, вул.Святослава Ріхтера, 24;

- 10014, м.Житомир, Новий Бульвар, 5.