ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2018 місто Дніпро Справа № 904/3189/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Пархоменко Н.В. (доповідач)

суддів: Коваль Л.А., Чередка А.Є.,

при секретарі судового засідання Дон О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2018 (суддя Манько Г.В., повне рішення складено 30.08.2018) у справі № 904/3189/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд", м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області

до Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області

про визнання недійсним пункту 9.2 Договору підряду, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просить визнати недійсним пункт 9.2 договору підряду № 2017/д/ОГМ/251 від 13.02.2017, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд".

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2018 у справі №904/3189/18 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що сторони вільно, на власний розсуд визначили умови договору та прийняли ці умови шляхом його підписання, позивач не був позбавлений можливості скласти протокол розбіжностей щодо питання застосування до останнього відповідальності у вигляді пені та штрафу, обумовлених пунктом 9.2 договору.

Місцевий господарський суд зазначив, що позивач під час укладення повинен був допускати можливість настання несприятливих фінансових наслідків, отже, вступаючи у договірні відносини з відповідачем, не був позбавлений можливості провести комерційний розрахунок та визначити власний комерційний ризик.

Місцевий господарський суд дійшов до висновку, що підстави позовних вимог, визначені позивачем, а саме те, що відповідальність відповідача за договором суттєво обмежена порівняно з відповідальністю позивача, відсутній справедливий баланс, пункт 9.2 прийнятий позивачем на вкрай невигідних та несправедливих умовах не може бути підставою для визнання недійсним пункту 9.2 договору.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд" звернулося до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2018 у справі №904/3189/18 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визнання недійсним пункту 9.2 договору підряду №2017/д/ОГМ/251 від 13.02.2017.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення не містить жодних доводів стосовно чому умови пункту 9.2 договору підряду №2017/д/ОГМ/251 від 13.02.2017 не можна кваліфікувати як несправедливі. Апелянт зазначає, що позовні вимоги мотивовані наявністю ознак дисбалансу умов договору в частині відповідальності сторін, однак місцевим господарським судом не надано оцінку цим доводам. В рішенні суду місцевий господарський суд погодився із доводами відповідача про незастосування до спірних правовідносин Закону України "Про захист прав споживачів", яким врегульовано поняття "несправедливі умови договору", однак не навів жодних доводів стосовно неможливості застосування окремих положень вказаного закону.

Апелянт вважає рішення місцевого господарського суду таким, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості та просить скасувати рішення місцевого господарського суду.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.09.2018 відкрите провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2018 у справі №904/3189/18, розгляд скарги призначений у судове засідання на 06.11.2018.

Указом Президента України від 29.12.2017 № 454/2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" ліквідовано Дніпропетровський апеляційний господарський суд та Донецький апеляційний господарський суд; утворено Центральний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, з місцезнаходженням у місті Дніпрі.

03.10.2018 розпочав роботу Центральний апеляційний господарський суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Центрального апеляційного господарського суду для розгляду справи №904/3189/18 визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Пархоменко Н.В. (доповідач), суддів Коваль Л.А., Чередка А.Є.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.10.2018 прийнято до свого провадження справу №904/3189/18 за апеляційною Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2018 у справі №904/3189/18, розгляд скарги розпочато спочатку та призначено до розгляду у судовому засіданні на 10.12.2018.

08.11.2018 від Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити рішення місцевого господарського суду без змін. Відповідач зазначає, що місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку про те, що сторони під час укладення договору на власний розсуд визначили його умови, в тому числі й відповідальність. Відповідач звертає увагу апеляційного суду на те, що "невигідні умови", передбачені пунктом 9.2 договору настають для позивача лише у випадку порушення умов договору, тобто дисбаланс не на користь позивача настає внаслідок порушенням ним же умов договору. Щодо незастосування місцевим господарським судом Закону України "Про захист прав споживачів", то споживачем за вказаним законом є громадяни (фізичні особи), а не юридичні особи.

10.12.2018 від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд" надійшла (електронною поштою) заява про відкладення розгляду справи, яка мотивована неможливістю прибути в судове засідання з причин технічного характеру (виходу з ладу транспортного засобу).

У судове засідання, яке відбулося 10.12.2018, представники апелянта та відповідача не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши правильність висновків, повноту їх дослідження місцевим господарським судом вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 13.02.2017 між Публічним акціонерним товариством "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд" (підрядник) укладений договір підряду №2017/д/ОГМ/251, відповідно до пункту 1.1 якого підрядник зобов'язується за дорученням замовника виконати роботи з відновлення деталей та вузлів обладнання (в т.ч. агрегатів та ін.), належних замовнику (надалі "роботи"), а замовник зобов'язується надати підряднику обсяг (об'єкт) робіт (ремфонд, запасні частини), прийняти виконані роботи по акту та оплатити їх вартість.

Відповідно до пунктів 1.2, 2.1, 2.4 договору, конкретне найменування, види та вартість робіт, доручених підряднику, порядок і умови їх оплати узгоджуються сторонами у додатках (Специфікаціях) до договору.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що строк виконання робіт також визначається сторонами у додатках (Специфікаціях) до договору.

Відповідно до пункту 9.2 договору у разі порушення термінів виконання робіт з вини підрядника, останній зобов'язаний сплатити замовнику пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,3% від загальної вартості робіт за цим договором, а в разі відставання від термінів виконання робіт більш ніж на 10 календарних днів, також сплачує на користь замовника штраф у розмірі 15% від вартості невиконаних у строк робіт.

Строк дії договору: початок з моменту підписання, закінчення 15.02.2018. В будь-якому випадку якщо на момент закінчення договору у сторін залишаться невиконані зобовязання договір продовжує свою дію до їх остаточного виконання (пункт 13.3 договору).

Позивач посилається на те, що умови пункту 9.2 договору є несправедливими, порушують принцип добросовісності, порушують дисбаланс договірних обовязків сторін на шкоду підрядника, тому просить визнати його недійсним.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Пунктом 9.2 договору сторонами договору погоджено застосування до відповідача відповідальності у вигляді сплати пені (у розмірі 0,3% від загальної вартості робіт за цим договором) та штрафу (у розмірі 15% від вартості невиконаних у строк робіт у разі відставання від термінів виконання робіт більш ніж на 10 календарних днів) за порушення строків виконання робіт з його вини.

Таким чином пунктом 9.2 договору встановлена відповідальність підрядника у разі порушення термінів виконання робіт з його вини.

Субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина 1 статті 193 Господарського кодексу України).

Чинне законодавство не містить заборони сторонам на власний розсуд встановлювати у договорі певний вид відповідальності за порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань.

Згідно зі статтею 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Як правильно зазначено місцевим господарським судом, відповідно до статті 181 Господарського кодексу України за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

З наведеного вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд" під час укладення договору підряду не було позбавлене можливості скласти протокол розбіжностей щодо питання застосування до нього відповідальності у вигляді пені та штрафу, передбачених пунктом 9.2 договору.

Під час розгляду справи встановлено, що сторони вільно, на власний розсуд визначили умови Договору та прийняли ці умови шляхом його підписання.

Позивач посилається на те, що умови пункту 9.2 договору є несправедливими, порушують принцип добросовісності, порушують дисбаланс договірних обовязків сторін на шкоду підрядника.

Між тим, пункт 9.2 договору застосовується лише у разі порушення термінів виконання робіт з вини підрядника (позивача), тобто за умов належного виконання зобовязань за договором пункт 9.2 договору не застосується.

Посилаючись на несправедливість умов договору щодо більшої відповідальності підрядника за договором, позивач не надав доказів того, що під час укладення спірного договору ним пропонувались інші умови в частині відповідальності.

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду підрядник зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням замовника, тому під час укладення спірного договору позивач повинен був допускати можливість настання несприятливих фінансових наслідків за його порушення, та не був позбавлений можливості провести комерційний розрахунок та визначити власний комерційний ризик.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За викладеного апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду що, зазначені позивачем підстави позовних вимог (відповідальність відповідача за договором суттєво обмежена порівняно з відповідальністю позивача, відсутній справедливий баланс, умови пункт 9.2 договору є несправедливими) не може бути підставою для визнання недійсним пункту 9.2 договору.

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта про те, що місцевим господарським судом не досліджено ознак дисбалансу умов договору в частині відповідальності сторін, оскільки рішення суду містить аналіз правових норм, які регулюють відповідальність сторін у зобовязання, встановлення розміру відповідальності, порядок укладення договору та права сторін при його укладенні, надано оцінку діям позивача під час укладення спірного договору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом не застосовані до спірних правовідносин приписи Закону України "Про захист прав споживачів", яким врегульовано поняття "несправедливі умови договору".

Так, відповідно до частини 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункт 3 частини 3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів").

Між тим, за приписами статті 1-1 Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Споживачем, за приписами статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів", є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, норми Закону України "Про захист прав споживачів" до спірних правовідносин, учасниками яких є дві юридичні особи, не застосовуються, про що безпосередньо зазначено у Законі України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 76-79 Господарського процесуального кодексу України)

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши докази та доводи сторін, наведені в обґрунтування своїх доводів, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд" про відкладення розгляду справи апеляційний господарський суд відмовляє у його задоволенні, оскільки явка представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд" не визнавалась судом апеляційної інстанції обовязковою; суд обмежений строком розгляду скарги, встановленим статтею 273 Господарського процесуального кодексу України. Крім того заяву підписано представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд" ОСОБА_1 на підставі довіреності, між тим, згідно з підпунктом 11 пункту 161 Перехідних положень Конституції України, представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 1311 та статті 1312 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року., однак до заяви не додано документів, що підтверджували б правовий статус представника як адвоката.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2018 у справі № 904/3189/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2018 у справі №904/3189/18 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Реммаркбуд".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня прийняття.

Повна постанова складена - 11.12.2018.

Головуючий суддя Н.В. Пархоменко

Суддя Л.А. Коваль

Суддя А.Є. Чередко