ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2018 р. Справа№ 927/492/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №02-07/2213 від 06.09.2018 (вх. № 09.1-04.4/188/18 від 16.10.2018) Управління соціального захисту населення, сім'ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.08.2018

у справі №927/492/18 (суддя - Белов С.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Чернігівської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»

до Управління соціального захисту населення, сім'ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області

про стягнення 100 963,16 грн

за участю представників учасників справи:

від позивача - Беліменко О.О., ордер серія КВ №213375 від 22.11.2018

від відповідача - не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Чернігівської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Управління соціального захисту населення, сім'ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області про стягнення 100 963,16 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на позивача, як оператора телекомунікаційних послуг, згідно ч. 3 ст. 63 Закону України «Про телекомунікації» та п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012, покладено обов'язок надавати телекомунікаційні послуги з урахуванням пільг відповідно до спеціального законодавства України, проте надані ним в період з 01 січня 2017 по 31 грудня 2017 послуги не оплачені.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 20.08.2018 у справі №927/492/18 позов задоволено повністю, стягнуто з Управління соціального захисту населення, сім'ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на користь ПАТ «Укртелеком» 100 963,16 грн компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговим категоріям споживачів та 1 762,00 грн судового збору.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, з посиланням на приписи ч. 3 ст. 63 Закону України «Про телекомунікації», п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012, Закони України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про охорону дитинства» та встановлення відсутності факту компенсації відповідачем вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговим категоріям, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Крім того, місцевий господарський суд з врахуванням судової практики Європейського суду з прав людини зауважив, що відсутність бюджетних коштів не може бути підставою для уникнення від виконання відповідачем зобов'язань.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач - Управління соціального захисту населення, сім'ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, 06.09.2018 подав до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.08.2018 скасувати повністю та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено місцевим господарським судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Так, відповідач стверджує, що місцевим господарським судом помилково було застосовано норми Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України, оскільки за змістом ст. 1 Бюджетного кодексу України до спірних правовідносин підлягає застосування лише бюджетне законодавство. Також сторона вказує на те, що відповідач не мав бюджетних коштів на компенсацію вартості телекомунікаційних послуг для пільгових категорій у 2017 році. Апелянт зазначає, що між сторонами не існує жодних договірних відносин. Щодо порушення норм процесуального права скаржник стверджує, що даний спір не є господарським, оскільки відповідач є суб'єктом владних повноважень та у спірних правовідносинах реалізує функції держави з соціального захисту населення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 у складі колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя - Чорногуз М.Г., судді: Жук Г.А., Агрикова О.В. апеляційну скаргу відповідача залишено без руху на підставі приписів ст. ст. 174, 260 ГПК України у зв'язку із несплатою судового збору.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" №454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

За актом прийняття-передачі судової справи від 01.10.2018 справу № 927/492/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Управлінням соціального захисту населення, сім'ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області усунуто недоліки апеляційної скарги та згідно супровідного листа № 02-07/2407 від 01.10.2018 на адресу суду надіслано платіжне доручення № 1246 від 25.09.2018 про сплату судового збору. Вказаний лист з додатковими документами на підставі Акту приймання-передачі від 09.10.2018 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2018 апеляційна скарга № 02-07/2213 від 06.09.2018 (вх. № 09.1-04.4/188/18 від 16.10.2018) Управління соціального захисту населення, сім'ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області передана на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді - Жук Г.А., суддів: Мальченко А.О., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2018 справу №927/492/18 прийнято до провадження визначеним складом суду, відкрито апеляційне провадження, встановлено позивачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, а усім учасникам справи - строк для подання заяв, клопотань, пояснень.

31.10.2018 від Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Чернігівської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.08.2018 - без змін. Заперечуючи проти доводів апелянт позивач зазначає, що у відповідності до приписів бюджетного законодавства юридичні особи не можуть бути суб'єктами бюджетних правовідносин, натомість, між сторонами існує господарський спір, який підлягає вирішенню за правилами Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України. Також позивач зазначає, що відсутність бюджетних коштів не може бути підставою для звільнення відповідача від відшкодування понесених позивачем витрат на телекомунікаційні послуги, що узгоджується з приписами ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України. Крім того, позивач посилається на те, що чинним законодавством не передбачено обов'язку укладення договору про відшкодування витрат на послуги комунікаційного зв'язку для пільгових категорій. Позивач зазначає, що у спірних правовідносинах відповідач не здійснює владних управлінських функцій, а тому, на переконання сторони, місцевим господарським судом вірно було вирішено спір на підставі приписів норм господарського судочинства.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 справу призначено до розгляду на 29.11.2018.

Представник відповідача в судове засідання 29.11.2018 не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення, згідно якого відповідачем отримано процесуальний документ суду 15.11.2018. Клопотань та заяв до початку судового розгляду справи від даного учасника справи не надходило, про поважність причин неприбуття в судове засідання відповідачем не повідомлялось.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення, зокрема, є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Частиною 12 статті 270 ГПК України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників сторін судом обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, повідомленого належним чином про здійснення перегляду справи в апеляційному порядку.

Представник позивача в судовому засіданні 29.11.2018 заперечив проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» являється оператором телекомунікацій та згідно рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації № 384 від 28.09.2006 його включено до Реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій за № 74.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про телекомунікації» оператор телекомунікацій - суб'єкт господарювання, який має право на здійснення діяльності у сфері телекомунікацій із правом на технічне обслуговування та експлуатацію телекомунікаційних мереж.

За змістом ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» виключно законами України визначаються, зокрема, пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Частиною 3 статті 63 Закону України «Про телекомунікації» телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно з п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11 квітня 2012 року, установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред'явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Позивач як оператор телекомунікаційних послуг має обов'язок надавати телекомунікаційні послуги на пільгових умовах категоріям споживачів, на яких поширюється дія: Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про охорону дитинства».

Таким чином, вищенаведені приписи законодавства закріплюють державні соціальні гарантії певним категоріям громадян та є нормами прямої дії, які визначають безумовний обов'язок оператора телекомунікаційних послуг надавати послуги зв'язку тим категоріям громадян, які мають установлені законодавством пільги з їх оплати та, відповідно, кореспондують безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати вартість таких послуг суб'єкту господарювання, який їх надає.

При цьому, жодним нормативно-правовим актом не передбачено будь-якого обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі та можливості позивачу як оператору телекомунікаційних послуг відмовитись від надання відповідних послуг пільговим категоріям споживачів.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та відповідачем не оспорюється, в період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року позивачем надавалися послуги зв'язку споживачам, які проживають на території міста Новогород-Сіверський Чернігівської області та які згідно із нормами чинного законодавства належать до пільгових категорій громадян, що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг, за вказаний період.

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованость відповідача по витратах понесених ПАТ «Укртелеком» за надані телекомунікаційні послуги на пільгових умовах за 2017 рік становлять 100 963,16 грн. Розмір нарахованих сум відповідачем ані в суді першої інстанції, ані під час розгляду справи в апеляційному господарському суді не оспорюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів на засадах адресності та цільового використання.

За змістом ст. ст. 89, 102 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 2 ст. 97 Бюджетного кодексу України порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, зокрема щодо надання пільг з послуг зв'язку (передбачений на час виникнення спірних правовідносин), за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» № 256 від 04.03.2002 (далі - Порядок).

У відповідності до п. 3 Порядку (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, в даному випадку розпорядником коштів бюджетного фінансування зазначених соціальних пільг в місті Новгород-Сіверський Чернігівської області є саме Управління соціального захисту населення, сім'ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, а тому на підставі вказаних норм законодавства відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян, повинно здійснюватися відповідачем.

Порядком (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), зокрема, встановлено, що:

- головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрації, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) до 22 числа місяця, що настає за звітним, щодо пільг з послуг зв'язку населенню (абз. 4 п. 5);

- фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі до 25 числа місяця, що настає за звітним, щодо пільг з послуг зв'язку (абз 4 п. 6);

- Міністерство фінансів Автономної Республіки Крим, фінансові органи обласних держадміністрацій протягом двох операційних днів після отримання коштів субвенцій надають органам Державної казначейської служби платіжні доручення щодо перерахування цих коштів на рахунки районних бюджетів, бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення пропорційно фактичним зобов'язанням з пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян відповідних бюджетів на дату проведення платежів з їх оплати. Щомісячні суми субвенцій перераховуються органами Державної казначейської служби на рахунки місцевих бюджетів з урахуванням їх обсягів, передбачених у бюджеті Автономної Республіки Крим, обласних бюджетах для відповідних місцевих бюджетів. Органи Державної казначейської служби протягом операційного дня з часу отримання відповідних платіжних доручень направляють кошти субвенцій на рахунки місцевих бюджетів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби. (п. 7);

- отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків. Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у п'ятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг та житлових субсидій населенню на оплату пільг з послуг зв'язку (п. 8).

З огляду на викладені положення Порядку, колегія суддів вважає, що оскільки зобов'язання відповідача щодо компенсації витрат на телекомунікаційні послуги для пільгових категорій населення виникають безпосередньо на підставі закону, а також враховуючи відсутність в положеннях чинного законодавства України норми щодо обов'язковості укладення договору про відшкодування витрат на такі послуги, то доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Судова колегія також вважає безпідставними доводи апелянта стосовно застосування до спірних правовідносин лише норм бюджетного законодавства, оскільки вказані правовідносини мають змішаний характер і підпадають під правове регулювання не лише Бюджетного кодексу України, який визначає безпосередню процедури сплати грошових коштів, але також регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та відповідними законами України, які визначають правову підставу, в даному випадку для оператора телекомунікаційних послуг, надавати послугу на пільговій умові певним категоріям осіб.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення містяться в статті 193 ГК України.

За змістом ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

При цьому, частиною 2 статті 218 ГК України та статті 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо у залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України зазначив, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (п. 3.2).

Зі змісту частини другої статті 95 Конституції України, якою встановлюється, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків, випливає, що вони не можуть визначатися іншими нормативно-правовими актами. Самі ж загальносуспільні потреби, до яких належить і забезпечення права на соціальний захист громадян України, проголошений у статті 46 Конституції України, передбачаються у державних програмах, законах, інших нормативно-правових актах. Визначення відповідних бюджетних видатків у законі про Державний бюджет України не може призводити до обмеження загальносуспільних потреб, порушення прав людини і громадянина, встановлених Конституцією України, зокрема щодо забезпечення рівня життя для осіб, які отримують пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, не нижчого від прожиткового мінімуму, визначеного законом. (Рішення Конституційного Суду України№26-рп/2008 від 27.11.2008)

Разом із тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00), Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

У Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі «Бакалов проти України» від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).

З огляду на викладене вище апеляційний господарський суд відхиляє твердження скаржника про відсутність його обов'язку здійснити розрахунок з позивачем за послуги надані особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги у період з січня - грудень 2017 року, через те що відповідач не мав бюджетних призначень на компенсацію цих пільг у 2017 році, оскільки у особи виникає право на отримання пільги, а у держави - відповідне цьому праву фінансове зобов'язання, що випливає не з норм бюджетного законодавства, а з нормативно-правового акта, що регулює відносини між особою та державою у певній сфері суспільних відносин.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 905/2358/16, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 906/577/17, Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 927/291/17 та від 17.04.2018 у справі № 911/4249/16.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про виконання відповідачем зобов'язання в частині компенсації витрат на телекомунікаційні послуги для пільгових категорій населення за період з січня - грудня 2017 в сумі 100 963,16 грн, колегія судів вважає обґрунтованими висновки судів про задоволення позову.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині порушення місцевим господарським судом норм процесуального права судова колегія виходить з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України (в редакції на час звернення позивача з позовом) юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ч. 1 ст. 3 ГК України).

Водночас, згідно приписів ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час звернення позивача з позовом; далі - КАС України) адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Отже, необхідною й єдиною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій, при цьому ці функції повинні здійснюватись суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

При цьому, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Враховуючи, що у відносинах щодо розрахунку з позивачем за надані ним у період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги за надані телекомунікаційні послуги, Управління праці та соцзахисту виступає не як суб'єкт владних повноважень, а як боржник у зобов'язальних цивільних правовідносинах, а між сторонами спору відсутні правовідносини влади та підпорядкування, апеляційний господарський суд відхиляє доводи скаржника про те, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах. Відтак, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом правомірно було розглянуто спір у даній справі за правилами господарського судочинства.

З урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги в частині порушення місцевим господарським судом норм процесуального закону не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи Північним апеляційним господарським судом.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам вірну правову оцінку, рішення Господарського суду Чернігівської області від 17.08.2018 у справі № 927/492/18 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення, сім'ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.08.2018 у справі № 927/492/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.08.2018 у справі № 927/492/18 залишити без змін.

3. Справу № 927/492/18 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська

Повний текст постанови складено 05.12.2018