РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.12.2018 Справа № 910/12143/18
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Державного підприємства "Державний центр сертифікації і експертизи

сільськогосподарської продукції" (03040, м. Київ, вул. Стельмаха, буд. 6-а)

до Товарної біржі "Українська універсальна товарна біржа" (02068, м. Київ, вул. Кошиця, буд. 9-б, кв. 18 )

про стягнення 7 076, 00 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Без виклику представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції" (далі - позивач) подало до господарського суду міста Києва позовну заяву до Товарної біржі "Українська універсальна товарна біржа" (далі - відповідач) про стягнення 7 076, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на неналежне виконання відповідачем умов Договору щодо проведення незалежної оцінки № 11 від 15.01.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.09.2018 позовну заяву у справі № 910/12143/18 залишено без руху на підставі статті 162 Господарського процесуального кодексу України, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків.

27.09.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2018 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін. При цьому, суд зобов'язав відповідача подати відзив на позовну заяву з доданням доказів, що підтверджують викладені в ньому обставини протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 30.05.2018 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01133, м. Київ, вул. Кошиця, 9-б, кв. 18, яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 01.10.2018р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Станом на 06.12.2018 від позивача не надійшли заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також не отримано від відповідача відзиву на позовну заяву.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.01.2018 між Державним підприємством "Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції" (далі - позивач, замовник) та Товарною біржею "Українська універсальна товарна біржа" (далі - відповідач, виконавець) укладено договір щодо проведення незалежної оцінки № 11 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання надати послуги з незалежної оцінки майна Луганської обласної філії державного підприємства "Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції": майно (відповідно до наданого переліку у додатку 1), що є у власності державного підприємства "Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції" та розташоване за адресою: м. Сватове, вул. Слобожанська, 1а (далі - об'єкт оцінки).

Згідно додатку 1 до договору предметом оцінки є наступне майно:

1. Автомобіль ВАЗ 2107, д/н АА9630ТВ, 2005 року випуску.

2. Автомобіль ВАЗ 2107, д/н АА9629ТВ, 2004 року випуску.

3. Автомобіль ВАЗ 21213, д/н АА9628ТВ, 1995 року випуску.

Спір виник внаслідок того, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором послуги не надав, в зв'язку з чим позивач вимагає повернути сплачені ним за послуги кошти в сумі 4 500, 00 грн., а також нараховані інфляційні втрати в сумі 94, 78 грн. та 3% річних в сумі 73, 60 грн. Також за несвоєчасне надання послуг позивач просить стягнути пеню в сумі 895, 50 грн., 1 120, 00 штрафу у розмірі 20% вартості послуг, 392, 00 грн. штрафу у розмірі 7% за прострочення понад тридцять днів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2.1 договору ціна договору та загальна вартість послуг, що підлягає оплаті замовником складає 4 500, 00 грн.

Згідно з п. 2.2 договору замовник здійснює оплату вартості наданих послуг (передбаченої п. 2.1 договору) на поточний рахунок виконавця протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання рахунку на оплату.

Як вбачається з матеріалів справи позивач згідно платіжного доручення № 3742 від 01.03.2018 року перерахував відповідачу кошти в сумі 4 500, 00 грн. (в призначенні платежу вказано - оплата за оцінку згідно рахунку № 11 від 15.01.2018).

Згідно з п. 3.1 договору виконавець розпочинає виконання своїх договірних зобов'язань після отримання від замовника оплати вартості послуг, згідно з п. 2.2 договору і повного пакету документів, передбаченого національними стандартами і чинними нормативно-правовими актами в сфері оцінки майна та майнових прав для проведення оцінки об'єкту.

Відповідно до п. 3.2 договору строк завершення надання послуг в повному обсязі, передбаченому даним договором, і представлення замовнику звіту про оцінку не пізніше ніж через 31 календарний день від дати виконання умов, передбачених п. 3.1 договору.

З огляду на те, що оплата позивачем здійснена 01.03.2018, то відповідач мав надати послуги в строк до 01.04.2018 включно.

Згідно з п. 5.1 договору по закінченню надання послуг виконавець передає замовнику звіт про оцінку, оформлений у встановленій формі у кількості - 3 примірника.

Відповідно до п. 5.2 договору після надання послуг, одночасно з передачею звітів про оцінку, виконавець направляє замовнику акт здачі-приймання наданих послуг в двох примірниках. Замовник в свою чергу зобов'язується підписати даний акт або направити мотивовану відмову від його підписання протягом 5 робочих днів з моменту отримання.

Згідно з п. 5.3 договору в разі якщо виконавець не отримав актів приймання-передачі наданих послуг підписаних замовником протягом 5 днів з моменту їх передачі замовнику або мотивованої відмови, надані за цим договором послуги вважаються виконаними в повному обсязі з відповідною якістю і сторони не мають претензій одна до другої.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи не містять жодних доказів надання послуг відповідачем за договором, зокрема відсутні підписаний сторонами акт здачі-приймання наданих послуг або складений відповідачем акт здачі-приймання наданих послуг разом з доказами надіслання його позивачу.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 8 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Згідно з ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 20.06.2018 року на адресу відповідача (м. Київ, вул. Кошиця, 9-б, кв. 18) направив рекомендованою кореспонденцією № 490 претензію № 1073 від 19.06.2018 року з вимогою повернути сплачені за договором кошти в сумі 4 500, 00 грн.

Проте конверт з претензією № 1073 від 19.06.2018 був 05.07.2018 повернутий на адресу позивача поштовим відділенням зв'язку без вручення адресату з довідкою форми Ф-20 з позначкою "за закінченням встановленого строку зберігання".

Згідно з п. 3 ст. 212 Цивільного кодексу України якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

З огляду на викладене, день (05.07.2018) невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу претензії № 1073 від 19.06.2018.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже відповідач мав повернути позивачу грошові кошти у строк до 12.07.2018 включно, що здійснено відповідачем не було.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 4 500,00 грн. коштів, сплачених за послуги, які фактично надано не було.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки послуги не надав та кошти не повернув, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язань.

Позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 94,78 грн. інфляційних втрат (розрахованих на суму 4 500,00 грн. за період з лютого по липень 2018) та 73,60 грн. - 3% річних (розрахованих на суму 4 500,00 грн. за період з 31.01.2018 по 17.08.2018).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору не визначено інший розмір процентів.

За результатами здійснення судом власного перерахунку за період з 13.07.2018 (початок прострочення грошового зобов'язання з повернення коштів в сумі 4 500,00 грн.) по 17.08.2018 (встановлена позивачем кінцева дата нарахування) 3% річних складають 13,32 грн. та вимоги в цій частині позовних вимог підлягають задоволенню.

В іншій частині позовних вимог про стягнення 3% річних в позові слід відмовити, оскільки нараховані за період коли не мало місце прострочення грошового зобов'язання з повернення коштів в сумі 4 500,00 грн.

В позові в частині стягнення 94,78 грн. інфляційних втрат слід відмовити, оскільки нараховані за період коли не мало місце прострочення грошового зобов'язання з повернення коштів в сумі 4 500,00 грн.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 895,50 грн. пені (розрахованих на вартість послуг 4 500,00 грн. за період з 31.01.2018 по 17.08.2018).

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з п. 6.1 договору за несвоєчасне надання послуг без об'єктивних причин виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості послуг за цим договором за кожен день прострочення.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов'язання щодо не надання послуг.

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Умовами п. 6.1 договору сторони передбачили розмір пені, що не суперечить вищевказаним нормам Господарського кодексу України.

Оскільки прострочення з надання послуг мало місце, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 625, 50 грн. пені (за розрахунками суду за період з 02.04.2018 по 17.08.2018).

В іншій частині позовних вимог про стягнення пені в позові слід відмовити, оскільки нараховані за період коли не мало місце прострочення надання послуг.

Позивач просить суд на підставі ст. 231 Цивільного кодексу України стягнути з відповідача 1 120, 00 грн. штрафу у розмірі 20% вартості послуг та 392, 00 грн. штрафу у розмірі 7% за прострочення надання послуг понад тридцять днів.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України всі правочини щодо забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором повинні здійснюватися виключно у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Розділом 6 договору, який визначає відповідальність сторін у разі порушення умов цього договору не визначено відповідальність у вигляді штрафу за несвоєчасне надання послуг в розмірі 7% від вартості несвоєчасно наданих послуг.

Враховуючи те, що неустойка, в даному випадку штраф, є договірною, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 392, 00 грн. безпідставні та задоволенню не підлягають.

Стаття 231 Господарського кодексу України передбачає відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 20% вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг) за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг).

Предметом спору у даній справі не є вимоги щодо якості наданих послуг, тому вимоги про стягнення 1 120, 00 грн. штрафу у розмірі 20% вартості послуг також безпідставні та задоволенню не підлягають.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги або заперечення.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Державного підприємства "Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції" є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товарної біржі "Українська універсальна товарна біржа" (01133, м. Київ, вул. Кошиця, 9-б, кв. 18, ) на користь Державного підприємства "Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції" (03040, м. Київ, вул. Стельмаха, 6а, ) 4 500 (чотири тисячі п'ятсот) грн. 00 коп. основного боргу, 625 (шістсот двадцять п'ять) грн. 50 коп. пені, 13 (тринадцять) грн. 32 коп. 3% річних, 1 279 (одну тисячу двісті сімдесят дев'ять) грн. 64 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 06.12.2018 року.

СуддяМ.Є. Літвінова