СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2018 р. Справа № 917/852/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Пелипенко Н.М. , суддя Радіонова О.О.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Коваленко С.В. (довіреність №14-215 від 19.11.2018, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія КС №6780/10 від 27.06.2018),

відповідача - Гамбаров І.А. (директор, рішення №1 від 05.07.2007),

розглянувши апеляційну скаргу відповідача (вх.748) на рішення господарського суду Полтавської області від 06.09.2018 (повний текст складено 06.09.2018, суддя Киричук О.А.) у справі №917/852/18

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м.Київ,

до Приватного підприємства "Хазар-2007", Полтавська область, с.Велика Круча,

про стягнення 80 332,39 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до Приватного підприємства "Хазар-2007 про стягнення заборгованості в загальному розмірі 80 332,39 грн., з яких: 37914,42 грн. інфляційних втрат, 5804,13 грн. - 3% річних та 36613,84 грн. пені за неналежне виконання зобов'язань за договором №1880/14-ТЕ-24 від 17.12.2013р.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач, в порушення п.6.1 договору №1880/14-ТЕ-24 від 17.12.2013р., не своєчасно виконав свої зобов'язання з оплати поставленого природного газу в період з січня по квітень та з жовтня по грудень 2014 року, що є підставою для стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, ст.230 Господарського кодексу України.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 06.09.2018 у справі №917/852/18 позов задоволено.

В наведеному рішенні суд першої інстанції, встановивши факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати поставленого природного газу, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст.625 Цивільного кодексу України та пені на підставі п.7.2 договору №1880/14-ТЕ-24 від 17.12.2013р., п.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що місцевий господарський суд не надав оцінку пунктам 6.4, 6.5 договору №1880/14-ТЕ-24 від 17.12.2013р. та не врахував, що при проведенні щорічного звіряння взаєморозрахунків позивач не заявляв вимог про сплату пені, інфляційних втрат та 3% річних за зобов'язаннями 2014 року. Також відповідач вказує на те, що позивач, в порушення п.п.9.1, 9.2 договору, не надсилав відповідачу жодних претензій щодо неналежного виконання умов договору, а одразу звернувся з позовом до суду, внаслідок чого відповідач змушений нести додаткові витрати, пов'язані з розглядом справи в суді.

В судовому засіданні 04.12.2018 представник відповідача підтримав наведені доводи апеляційної скарги, а також зазначив про те, що прострочення виконання зобов'язання з оплати поставленого газу відбулось за відсутності його вини, оскільки оплата проводилась після перерахування жителям військового містечка щомісячної державної субсидії на житлово-комунальні послуги. Просив суд апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечує та зазначає про те, що він скористався своїм правом на судовий захист, передбаченим ст.55 Конституції України, та звернувся до суду з позовом в межах визначених п.9.3 договору строків позовної давності. У відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 04.12.2018 представник позивача просив суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області від 06.09.2018 у цій справі - без змін.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

17.12.2013 між НАК "Нафтогаз України" (продавець) та Приватним підприємством "Хазар-2007" (покупець) укладено договір на купівлю-продаж природного газу №1880/14-ТЕ-24 (далі-договір) (а.с.16).

Відповідно до п.п.1.1,1.2 договору, продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України НАК «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД , а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та їх релігійними осередками, національними творчими спілками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Пунктом 2.1. договору визначено, що продавець передає покупцю в період з 01.01.2014 по 31.12.2014 газ в обсязі до 910 тис.куб.м.

Ціну за 1000 куб. м природного газу сторони обумовили в п. 5.2 договору.

Відповідно до п.5.5 договору, загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості щомісячних поставок газу.

Порядок здійснення оплати передбачений пунктом п. 6.1 договору, відповідно до якого, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно із п. 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.11 договору).

Додатковою угодою №1 від 31.01.2014 до договору сторони внесли зміни до 5 розділу договору, змінивши ціну природного газу з 01.01.2014 року (а.с.22).

Додатковою угодою №2 від 30.04.2014 до договору, пункт 1.2 договору викладено в наступній редакції: «Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (а.с.23).

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, на виконання п.2.1 договору позивачем з січня 2014 по квітень 2014, а також з жовтня 2014 по грудень 2014 року було передано відповідачу природний газ на загальну суму 764545,31 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014, 28.02.2014, 31.03.2014, 30.04.2014, 31.10.2014, 30.11.2014, 31.12.2014.

Вказані акти підписані сторонами, скріплені їх печатками та погоджені газотранспортним підприємством (а.с.24-30).

Відповідач повністю розрахувався за поставлений природний газ, про що свідчить довідка позивача (а.с.32), однак, в порушення п.6.1 договору, несвоєчасно здійснював оплати, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача 37914,42 грн. інфляційних втрат, 3% річних в розмірі 5804,13 грн. та 36613,84 грн. пені.

Судова колегія враховує наступне.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Станом на час звернення позивача до суду з цим позовом, поставлений у спірний період природний газ повністю оплачений відповідачем, що підтверджується матеріалами справи (договором, розрахунком ціни позову, довідкою позивача) та не заперечується сторонами.

В судовому засіданні 04.12.2018 представник відповідача підтвердив, що він оплачував поставлений природний газ з порушенням строків, визначених п.6.1 договору, а також погодився з графіком здійснених ним оплат, який вказаний у довідці позивача (а.с.32).

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначені положення містяться в Рекомендаціях Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду.

Перевіривши доданий позивачем до позову розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів дійшла висновку, що він містить помилки, а саме позивачем проведено нарахування інфляційних на суму боргу з врахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів.

Вказане підтверджується також графою 7 таблиці розрахунків позивача, в яких суму боргу (на яку нараховуються інфляційні втрати) вказано з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів.

Проте, індексація суми грошових вимог кредитора з врахуванням індексу інфляції попереднього місяця на індекс інфляції наступного місяця не відповідає рекомендаціям Верховного Суду України, оскільки нарахування інфляційних витрат на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №924/669/17.

Судова колегія, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга", встановила, що:

за зобов'язаннями січня 2014 інфляційні втрати за період з березня по квітень 2014 (нараховані на суму боргу 167282,04 грн.) складають 9321,96 грн; за період з травня по червень 2014 (на суму боргу 87282,04 грн.) - 4222,70 грн.; за період з липня по серпень 2014 (на суму боргу 7282,04 грн) - 87,62 грн.; загалом - 13632,28 грн.;

за зобов'язаннями лютого 2014 інфляційні втрати за період з квітня по серпень 2014 (на суму боргу в розмірі 135208,93 грн.) складають 12980,99 грн.; за вересень 2014 (на суму боргу в розмірі 12490,97 грн.) - 362,24 грн.; загалом - 13343,23 грн.

за зобов'язаннями березня 2014 року позивачем вірно нараховано інфляційні втрати на суму боргу 92082,59 грн. за період з травня по вересень 2014 в розмірі 8449,77 грн.;

за зобов'язаннями квітня 2014 року позивачем вірно нараховано інфляційні втрати на суму боргу 28831,20 грн. за період з червня по вересень 2014 в розмірі 1493,30 грн.

Отже, загальна сума інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, складає 36918,58 грн.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення наведеного не врахував та помилково задовольнив позовні вимоги в цій частині повністю.

Перевіривши виконаний позивачем розрахунок 3% річних в загальному розмірі 5804,13 грн., колегія суддів дійшла висновку, що він є обґрунтованим та арифметично правильним.

Отже, за наявності встановленого факту прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 5804,13 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2 договору №1880/14-ТЕ-24 від 17.12.2013р. передбачено, що у разі порушення покупцем умов п.6.1 договору він зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Отже, стягнення пені у разі неналежного виконання взятих на себе зобов'язань покупця передбачено умовами укладеного сторонами договору та узгоджується з приписами чинного законодавства.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача в частині нарахованих сум пені, погоджується з висновками суду першої інстанції про його обгрунтованість та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 36613,84 грн.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач звертався до суду із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду в оскаржуваному рішенні про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви відповідача, оскільки в п.9.3 договору сторони передбачили збільшений строк позовної давності для звернення до суду з позовом, в тому числі, щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат до 5 років.

Вказаний пункт договору не суперечить приписам статті 259 Цивільного кодексу України, відповідно до яких, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Умови договору щодо строку позовної давності сторонами не переглядалися, не змінювалися.

Отже, позивачем, при зверненні до суду з позовом про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за зобов'язаннями 2014 року, не пропущено 5-ти річний строк позовної давності, передбачений умовами укладеного між сторонами договору.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом першої інстанції не враховано положення пунктів 6.4, 6.5 договору, оскільки позивач при проведенні щорічного звіряння взаєморозрахунків не заявляв вимоги про сплату пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, а сплачені відповідачем грошові кошти зараховувались на погашення боргу за придбаний природний газ.

Пунктом 6.4 договору визначено порядок погашення вимог позивача у разі наявності у відповідача заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, 3% річних.

Відповідно до п.6.5 договору, звірка взаєморозрахунків здійснюється сторонами на підставі відомостей про фактичну оплату вартості спожитого газу покупцем та актів приймання-передачі газу протягом 10-ти днів з моменту письмової вимоги однієї із сторін, підписаної уповноваженою особою.

Вказані пункти договору не регулюють порядок та умови нарахування штрафних санкцій та застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Вимоги про сплату суми боргу з врахуванням індексу інфляції, 3% річних та пені є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися, незалежно від проведення між сторонами щорічних звірянь взаєморозрахунків за спожитий природний газ.

Відповідач має право на нарахування вказаних сум та звернення до суду за захистом своїх прав в будь-який час в межах строку позовної давності.

Отже, посилання відповідача на положення пунктів 6.4, 6.5 договору відповідача є безпідставними.

Також відповідач в апеляційній скарзі вказує на те, що позивач, в порушення п.п.9.1, 9.2 договору, не надсилав відповідачу жодних претензій щодо неналежного виконання умов договору, а одразу звернувся з позовом до суду, внаслідок чого відповідач змушений нести додаткові витрати, пов'язані з розглядом справи в суді.

Відповідно до п.п.9.1,9.2 договору, у випадку виникнення спорів або розбіжностей сторони зобов'язуються вирішувати їх шляхом взаємних переговорів та консультацій. У разі недосягнення сторонами згоди, спори (розбіжності) вирішуються в судовому порядку.

Судова колегія зазначає, що чинним законодавством не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов'язань контрагентом без попередніх переговорів, консультацій, а також без попереднього пред'явлення претензії, навіть якщо такий обов'язок прямо передбачений договором.

Офіційне тлумачення стосовно питання обов'язковості досудового врегулювання спорів надав Конституційний суд України у справі N 1-2/2002 від 09.07.2002.

В наведеному рішенні зазначено, що обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур , однак їх використання є правом, а не обов'язком особи , яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене, невиконання позивачем п.9.1, п.9.2 договору не позбавляє його права на звернення до суду із цим позовом, адже досудове врегулювання спору є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Отже, доводи відповідача є необгрунтованими.

Стосовно доводів представника відповідача в судовому засіданні 04.12.2018 про відсутність у підприємства грошових коштів на своєчасну оплату природного газу, оскільки оплата проводилась після перерахування жителям військового містечка щомісячної державної субсидії на житлово-комунальні послуги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з приписами статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, … відсутність у боржника необхідних коштів.

Однак, відсутність у відповідача необхідних коштів, в тому числі, у зв'язку з несвоєчасним отриманням жителями військового містечка субсидій не є надзвичайними обставинами та не звільняють відповідача від відповідальності у відповідності до частини 2 статті 617 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 218 Господарського кодексу України.

Умови укладеного між сторонами договору не містять положень, якими обов'язок відповідача оплатити поставлений природний газ обумовлено надходженням грошових коштів з бюджету.

Оскільки між сторонами виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, то відсутність у відповідача необхідних коштів не звільняє його від обов'язку своєчасно виконати зобов'язання за договором.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевим господарським судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Полтавської області від 06.09.2018 у справі №917/852/18 зміні в частині розміру присуджених до стягнення інфляційних втрат, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути 36918,58 грн. інфляційних втрат.

Судові витрати за подання позову та апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.2 ч.1. ст.275, п.п.1,4 ч.1 ст.277, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 06.09.2018 року у справі №917/852/18 змінити в частині стягнення 37914,42 грн. інфляційних втрат.

Стягнути з Приватного підприємства "Хазар-2007" на користь Публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 36918,58 грн. інфляційних втрат та 1740,15 грн. судових витрат зі сплати судового збору за подання позову.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Приватного підприємства "Хазар-2007" 32,77 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

В іншій частині рішення господарського суду Полтавської області від 06.09.2018 року у справі №917/852/18 залишити без змін.

Господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку статтей 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10.12.2018р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя Н.М. Пелипенко

Суддя О.О. Радіонова