ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/2908/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федоровій Т.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Зосіменко Ірини Вікторівни, м. Нова Каховка
до Фізичної особи-підприємця Баркова Анатолія Миколайовича, м. Харків
про стягнення коштів 13109,00 грн.
за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Зосіменко Ірина Вікторівна звернулась до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з фізичної особи-підприємця Баркова Анатолія Михайловича заборгованість за договором № 0311/1 реалізації товарів від 01.11.2016. в сумі 13109,00 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору № 0311/1 реалізації товарів, який був укладений між сторонами 01.11.2016.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.10.2018 було прийнято позовну заяву до розгляду; відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті на 20.11.2018 об 11:40 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.11.2018 розгляд справи по суті відкладено на 06.12.2018 об 11:10 год.

В процесі розгляду даної справи відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву у строк, встановлений ухвалою господарського суду Харківської області від 29.10.2018.

У судове засідання 06.12.2018 сторони своїх уповноважених представників не направили, про причини неприбуття не повідомили.

Представник позивача надіслав на адресу суду клопотання (вх. № 31784 від 08.11.2018), в якому просить суд розглядати справу № 922/2908/18 за відсутності позивача (представника позивача) на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з вимогами ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Таким чином, в разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Судом вжито всіх передбачених законом заходів з метою повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи. Зокрема, судом направлено на його адресу реєстрації, яка зазначена в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань копії ухвал від 29.10.2018 та від 20.11.2018, проте копія ухвали від 29.10.2018 повернулась на адресу суду з відміткою пошти "за закінченням встановленого строку зберігання" (а. с. 79-83).

З урахуванням викладеного, судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення відповідача, про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої листом Вищого господарського суду України від 19.02.2013 та затвердженої наказом Державної удової адміністрації України від 20.02.2013 № 28, а останній в розумінні вимог ст. 120 ГПК України вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Оскільки неявка у судове засідання представників позивача та відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності останніх, за наявними в матеріалах справи документами, як це передбачено ст. 202 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

01.11.2016 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як реалізатором, укладено договір реалізації товарів № 0311/1 (далі за текстом - договір; а. с. 22-24), відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов'язується поставляти товари, визначені в п. 2 цього договору (далі - товари), реалізатору для їх продажу, а реалізатор зобов'язується приймати товари на реалізацію від свого імені і за обумовлену цим договором винагороду продавати ці товари третім особам (надалі - покупці).

Згідно з п. п. 2.1-2.2 договору предметом цього договору є товари: друкована продукція.

Найменування, кількість, часткове співвідношення за номенклатурою, ціна постачальник на товари та інші характеристики товарів, що поставляються на реалізацію за цим договором, визначаються у бухгалтерських документах (накладних) на передачу певної партії товару (або у специфікаціях), які є невід'ємною його частиною.

Пунктом 3.1 договору встановлено: реалізатор, зокрема, зобов'язується щотижнево (щопонеділка) надавати постачальнику звіт - повну інформацію у вигляді електронного листа про хід реалізації товарів, про їх запас на складі; вчасно сплачувати за реалізований товар.

За умовами п. 3.4 договору реалізатор має право повернути товар, який не реалізовується більше, ніж 3 місяці поспіль.

Відповідно до п. 4.1 договору товари, передані реалізатору, є власністю постачальника до моменту їх продажу покупцю.

За умовами розділу 5 договору ціна постачальника на товари вказується в накладних (специфікаціях), які є невід'ємною частиною цього договору.

Реалізатор має право самостійно визначати ціни на товари для покупців з бажаним урахуванням рекомендованих цін постачальника, але не нижче цін постачальника, встановлених у накладних (специфікаціях).

У відповідності до п. п. 6.1-6.3 договору винагорода реалізатора визначається як різниця між ціною реалізації товару реалізатором і ціною постачальника.

Право на винагороду реалізатор отримує з моменту реалізації переданих на консигнацію за цим договором товарів.

Реалізатор отримує винагороду шляхом утримання сум, що належать йому, з коштів, отриманих від реалізації товару.

Відповідно до п. 7.1 договору переведення коштів, отриманих від реалізації товару, провадиться реалізатором на поточний рахунок постачальника протягом 7 (семи) банківських днів з дня надання звіту про реалізований товар в безготівковій формі або в іншій спосіб за домовленістю сторін.

Згідно з п. п. 8.1-8.4, 8.6 договору кожна наступна поставка товарів на реалізацію здійснюється постачальником на підставі замовлення, яке передається реалізатором факсом, поштою або на електронну адресу постачальника.

У замовленні реалізатор вказує бажану кількість товарів, їх асортимент та час поставки.

Постачальник на підставі отриманого замовлення та з урахуванням наявного у нього товару складає видаткову накладну на поставку.

Постачальник поставляє товари реалізатору не пізніше 3 (трьох) робочих днів з моменту погодження сторонами накладної на цю поставку.

Реалізатор зобов'язаний прийняти товар у день та час та в місці, попередньо узгодженому між сторонами.

За умовами п. 9.8 договору у випадку невиконання реалізатором обов'язків встановлених п. 3.1 цього договору та у випадку прострочення перерахування коштів постачальнику на строк понад 30 (тридцять) календарних днів, постачальник має право розірвати цей договір в односторонньому порядку, про що він письмово, факсом або на електронну адресу повідомляє реалізатора.

Відповідно до розділу 10 договору останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє протягом одного року.

Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

У разі, якщо жодна зі сторін не менше, ніж за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору не повідомить іншу сторону в письмовому вигляді про свій намір розірвати договір, він вважається автоматично продовженим на тих самих умовах строком на кожний наступний календарний рік.

Цей договір (крім випадків ним передбачених) може бути розірваний тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору.

У разі, якщо строк дії договору не буде погоджено сторонами, реалізатор зобов'язується в 5 денний строк з дня закінчення строку дії цього договору, сплатити постачальнику вартість усього отриманого, але неоплаченого за цим договором товару (або повернути нереалізований товар постачальнику у той же строк у належному стані).

Позивач на виконання умов договору передав відповідачу товар на загальну суму 20380,00 грн., що підтверджується наступними накладними на передачу товару по договору реалізації товарів: № 0311/1 від 01.11.2016, № 0311/1/2 від 01.11.2016, № 111/1 від 11.11.2016, № 26/1 від 26.01.2017, № 272/1 від 27.02.2017, № 1004/1 від 10.04.2017, № 1605/1 від 16.05.2017 (а. с. 25-31).

Відповідач на підставі п. 3.4 договору здійснив повернення товару на загальну суму 5077,00 грн., що підтверджується підписаними обома сторонами та скріпленими їх печатками поверненнями постачальнику: № 1 від 11.09.2017, № 2 від 12.09.2017, № 3 від 21.09.2017, № 4 від 25.09.2017, № 5 від 11.10.2017, № 6 від 07.11.2017, № 7 від 18.12.2017, № 1 від 09.01.2018, № 2 від 18.01.2018, № 3 від 08.02.2018, № 4 та № 5 від 17.04.2018, № 6 від 24.04.2018, № 7 від 19.06.2018 (а. с. 34-47).

Також відповідач на підставі п. 7.1 договору перерахував позивачу на поточний рахунок 2194,00 грн., про що свідчать платіжні доручення № 128 від 07.07.2017, № 111 від 19.04.2017, № 96 від 25.01.2017, № 80 від 20.12.2016, № 70 від 01.12.2016, № 74 від 13.12.2016 (а. с. 48-53).

Однак, відповідач всупереч умовам укладеного між сторонами договору не надав позивачу звітів про хід реалізації отриманого товару, не здійснив його повернення та оплату на загальну суму 13109,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач надіслав на адресу відповідача повідомлення про розірвання договору на реалізацію товарів № 0311/1 від 01.11.2016 (а. с. 54-55), в якому повідомив останнього про розірвання договору з 05.09.2017 в односторонньому порядку та вимагав сплатити існуючу заборгованість на той момент у розмірі 18186,00 грн.

Даний лист відповідач отримав особисто 21.09.2017, про що свідчить долучене до матеріалів справи зворотнє поштове повідомлення (а. с. 56).

Однак, вимоги, викладені позивачем у зазначеному повідомленні, задоволені відповідачем не у повному обсязі, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовною заявою в межах даної справи.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Аналіз укладеного між позивачем та відповідачем договору реалізації товарів № 0311/1 від 01.11.2016 дає підстави вважати його договором консигнації, тобто змішаним договором, правовідносини за яким між сторонами окремо чинним законодавством України не врегульовано.

За змістом ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Оскільки, спірний договір регулює посередницькі відносини між сторонами, то його слід вважати різновидом договору комісії та, в даному випадку, слід застосовувати положення гл. 69 Цивільного кодексу України, які регулюють договір комісії.

Згідно з ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) товару лежить на реалізаторі з моменту прийому товарів на реалізацію.

Відповідно до ст.224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною першою ст.225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарьске правопорушення, включається вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Враховуючи те, що після розірвання договору позивачу нереалізований товар не повернуто та не оплачено його вартість у визначений п.9.10. договору строк, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків у розмірі 13 109,00 грн. обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Здійснюючи розподіл судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як свідчать матеріали справи, в зв'язку з порушенням відповідачем прав та інтересів позивача, останній звернувся до адвокатського об'єднання з метою надання останнім правової допомоги, в т.ч. пов'язаної зі зверненням до суду з позовом по даній справі.

Зокрема, матеріали справи свідчать про те, що між позивачем (далі за текстом - клієнт) та адвокатським бюро "Юсгард" (далі за текстом - адвокатське бюро) укладено договір про надання правової допомоги № 38/18 від 08.10.2018 (а. с. 58-64), за умовами якого виконавець зобов'язується здійснювати захист, представництво інтересів клієнта та надавати йому інші види правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені цим договором, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», іншими актами чинного законодавства, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору.

Актом про надання правової допомоги № 1 від 22.10.2018 до договору сторони узгодили, що адвокатське бюро надало послуги у вигляді вивчення обставин та матеріалів, формування правової позиції щодо стягнення грошових коштів з ФОП Барков А.М., складання позовної заяви, формування пакету документів (копія позовної заяви та доданих до неї документів) для направлення відповідачу та їх відправлення через поштове відділення, направлення позовної заяви з додатками до суду.

За умовами цього акту всього адвокатським бюро надано позивачу послуг обсягом 2 години, договірна сума оплати (ціна послуг) становить 5000,00 грн.

Платіжним дорученням № 1023 від 09.10.2018 (а. с. 69) позивач сплатив на підставі рахунку-фактури № 21/18 від 08.10.2018 на користь адвокатського бюро 5000,00 грн. за послуги, надані останнім в рамках договору про надання правової допомоги № 38/18 від 08.10.2018.

Враховуючи викладене, а також те, що факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та сума таких витрат підтверджується матеріалами справи, і відповідач в порядку, визначеному п. 5 ст. 126 ГПК України не звертався до суду з клопотанням про їх зменшення, суд приходить до висновку про необхідність розподілу судових витрат виходячи з суми сплачених позивачем витрат на послуги адвоката в розмірі 5000,00 грн.

Крім того, як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду з позовом позивач сплатив судовий збір в сумі 1762,00 грн.

Згідно з п. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 4 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що заявлений позивачем позов в межах даної справи підлягає задоволенню повністю, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню 1762,00 грн. судового збору та 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 1-5, 10, 11, 12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, ст. ст. 194, 195, 196, 201, 207, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241, 331 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Баркова Анатолія Миколайовича (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця Зосіменко Ірини Вікторівни (АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) збитки в сумі 13109 грн 00 коп., судовий збір у розмірі 1762 грн. 00 коп., витрати на правову допомогу у сумі 5000 грн. 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п. п. 17.5 п. 17 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено 10.12.2018 р.

Суддя С.Ч. Жельне