ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2018 р. Справа№ 910/8142/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Суліма В.В

Секретар судового засідання: Денисюк І.Г.,

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився,

від відповідача - не з`явився,

розглянувши апеляційну скаргу

Фізичної особи-підприємця Данильченко Сніжани Олександрівни

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2018 (повний текст складено 19.09.2018)

у справі №910/8142/18 (суддя Ю.О. Підченко)

За позовом Фізичної особи-підприємця Данильченко Сніжани Олександрівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Соул-Україна"

про визнання договору недійсним та стягнення 92 000,00 грн.-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року Фізична особа-підприємець Данильченко Сніжана Олександрівна звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Соул-Україна" про визнання договору недійсним та стягнення 92 000,00 грн.

Звертаючись з даним позовом Фізична особа-підприємець Данильченко Сніжана Олександрівна зазначила, що положення договору фінансового лізингу №00606 від 18.08.2016 року містять несправедливі, односторонні, положення викладені лише в інтересах відповідача. Також позивач звернув увагу, що відповідач по справі вчиняючи даний правочин діяв без наявності відповідної ліцензії.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2018 року у справі №910/8142/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що позивачем не було доведено наявності обумовлених ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підстав для визнання недійсним договору №00606 від 18.08.2016 року, як не доведено і наявності обумовлених ст. 216 Цивільного кодексу України підстав для стягнення 92 000, 00 грн., перерахованих позивачем відповідачу по наведеному договору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Данильченко Сніжана Олександрівна подала до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2018 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи що привело до неправильного вирішення спору. Зокрема апелянт зазначає, що не зважаючи на зміст позовної заяви та додаткових усних пояснень представника позивача поза увагою суду першої інстанції залишились обставини відсутності підсипаного між сторонами даної справи додатку №2 до договору фінансового лізингу №00606 від 18.08.2016 року, який би мав визначити строки, розмір та графік сплати лізингових платежів.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2018 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Данильченко Сніжани Олександрівни на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2018 року у справі №910/8142/18 та призначено її розгляд на 06.12.2018 року.

23.11.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

Колегія суддів зазначає, що головуючий суддя Агрикова О.В. перебувала на лікарняному з 20.11.2018 року по 05.12.2018 року. Відтак, можливості розгляду вказаного клопотання не було, а тому клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції залишається без розгляду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що сторони в розумні інтервали часу повинні вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження (див. Mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» і «Трух проти України»).

Тобто, апелянт (позивач), знаючи про наявність апеляційного провадження, яке призначено на 06.12.2018 року, не отримавши до цього часу відомостей щодо розгляду його клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції повинен був вжити заходів щодо присутності у судовому засіданні, яке було призначене на 06.12.2018 року, та враховуючи неотримання будь-якої інформації про розгляд його клопотання мав право з`явитися в судове засідання,яке призначено в приміщенні Північного апеляційного господарського суду про, що останній був повідомлений належним чином.

В судовому засіданні 06.12.2018 року представники сторін не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З урахуванням вищевказаного, колегія суддів дійшла висновку про можливість закінчення розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін у відповідному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується наявними матеріалами справи, 18.08.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "СОУЛ-Україна" (лізингодавець) та Фізичною особою-підприємцем Данильченко Сніжаною Олександрівною (лізингоодержувач) було укладено договір №00606 фінансового лізингу, відповідно до п.1.1 якого лізингодавець зобов'язується придбати у продавця визначений лізингоодержувачем у додатку №1 до договору та у даному договорі предмет лізингу за вартістю предмета лізингу, яка визначається продавцем, та передати даний предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором, а лізингоодержувач повинен сплачувати відповідні платежі, які передбачені даним договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства України. (а.с. 16-26).

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ст.806 Цивільного кодексу України).

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

П.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

За приписами ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Пунктом 1.2 договору сторони узгодили, що предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у додатку №1 до договору (специфікації), а саме комбайн John Deere 9500 (JD60764).

Згідно п.1.3 договору, лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета лізингу.

Пунктом 1.4 договору визначено, що предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору. Всі ризики по предмету лізингу переходять від лізингодавця лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу згідно акту приймання-передачі.

Пунктами 2.1-2.4 договору визначено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання та діє не менше 61 місяця, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором. Період лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання - передачі, та закінчується через 60 місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, в останньому місяці сплати лізингового платежу згідно додатку №2 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору або додатковими угодами. Період лізингу може бути змінений тільки за згодою сторін шляхом укладання додаткової угоди до даного договору, але період лізингу не може бути менше 12 днів. Дія договору припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу лізингоодержувачу, або у випадку повернення предмету лізингу лізингодавцю, що підтверджується підписанням сторонами відповідного акту прийому-передачі (повернення предмета лізингу). За наявності між сторонами невиконаних зобов'язань, договір в частині цих зобов'язань, діє до повного їх виконання.

У п.8.1 договору сторонами погоджено, що вартість предмета лізингу на момент укладання правочину становить 920 000 000 грн. без урахування податку на додану вартість.

Згідно п.4.1 договору, лізингодавець зобов'язаний купити предмет лізингу за вартістю, в строк, який передбачає розумний період часу, що необхідний для пошуку предмета лізингу, додаткового погодження з лізингоодержувачем характеристик предмета лізингу та узгодження з продавцем всіх правових аспектів з оплати продавцю предмета лізингу, але не більше 60 робочих днів, та виключно після того, як лізингодавець отримає від лізингоодержувача такі платежі: платіж за оформлення договору, авансовий платіж, різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.5 договору (за наявності).

У розділі оспорюваного правочину «Визначення термінів» сторонами погоджено, що платіж за оформлення договору - це першочерговий одноразовий платіж, розмір якого погоджений між сторонами та який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок лізингодавця за організаційні заходи пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів та укладанням договору, а також за здійснення необхідних дій лізингодавця, які пов'язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10% від погодженої вартості предмета лізингу.

Пунктом 10.2 договору передбачено, що на момент укладання правочину розмір щомісячних лізингових платежів, за умови залишення погодженої вартості предмета лізингу на рівні, яка була визначена на момент підписання даного договору, становить 12 187, 19 грн.

Згідно п.3.1.11 договору у разі неможливості придбання предмету лізингу лізингодавцем або відмови продавця здійснити продаж та або поставку предмета лізингу, визначеного даним договором, лізингодавець зобов'язаний повідомити про це лізингоодержувача шляхом направлення йому письмового повідомлення.

Пунктом 3.2.7 договору визначено право лізингодавця в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лезингоодержувачем протягом трьох місяців з моменту повідомлення лізингоодержувача про такі обставини, або відсутності жодних письмових заяв щодо врегулювання такої ситуації. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.7 даного договору, що стосується обов'язку повернення коштів.

У розділі 11 договору сторонами узгоджено умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу).

Відповідно до п. 12.1. договору Лізингоодержувач, який сплатив платіж за оформлення договору та/або не сплатив чи частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право протягом трьох днів з моменту підписання Договору, розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі (заяві) з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством України, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання Договору та наслідки такого розірвання. В даному випадку поверненню підлягає сплачений Лізингоодержувачем авансовий платіж та/або частина авансового платежу та 20% від сплаченого Лізингоодержувачем платежу за оформлення Договору. У разі якщо заява про розірвання Договору подана з порушенням строку, вказаного у даному пункті, платіж за оформлення Договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Згідно з п.12.3. Лізингоодержувач, який сплатив платіж за оформлення договору, Авансовий платіж та відповідні доплати за наявності, має право розірвати даний договір у разі прострочення лізингодавцем строку купівлі предмета лізингу, які вказані у п. 4.1. даного договору більше ніж на 30 (тридцять) робочих днів та за умови якщо даний строку прострочено з вини лізингодавця. У такому випадку поверненню підлягають всі сплачені лізингоодержувачем кошти.

Також, відповідно до п. 12.4. договору у разі прострочення строку передачі предмета лізингу, який визначений у п. 4.2. даного договору, більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів лізингоодержувач має право розірвати даний договір, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти.

Пунктом 12.7 договору передбачено, що лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку з підстав, передбачених у п.3.2.7 договору. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж або частину авансового платежу за вирахуванням 20%, які лізингодавець утримує в якості штрафу за невиконання умов договору. Платіж за оформлення договору поверненню не підлягає.

Окрім цього, пунктом 12.9. договору передбачено, що у разі порушення лізингодавцем строку повернення грошових коштів, який вказаний у п. 12.8. статті 12 даного договору, лізингодавець сплачує лізингоодержувачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення виконання зобов`язань з повернення коштів.

Пунктом 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 визначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторонами договору №00606 від 18.08.2016 року було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору фінансового лізингу, скріплено договір підписами посадових осіб та печатками сторін, а отже, оспорюваний правочин було вчинено сторонами та він є укладеним в силу приписів ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинна бути доведена належними та допустимими доказами наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилався на те, що умови договору №00606 від 18.08.2016 року порушують принципи добросовісності та справедливості, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди лізингоодержувачу. Також, позивач в обґрунтування підстав недійсності оспорюваного правочину вказував на те, що ТОВ "СОУЛ-Україна" не має ліцензії на надання фінансових послуг. Позивачем також зазначено, що відсутність у лізингодавця предмету лізингу на момент укладання договору суперечить приписам ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг". Крім того, за твердженнями позивача, визначення в договорі обов'язку лізингоодержувача компенсувати лізингодавцю витрати на укладання договорів страхування предмету лізингу також суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки виходить за межі лізингових платежів. Вказані обставини, у сукупності, на думку позивача, свідчать про недійсність договору №00606 від 18.08.2016 року.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, вважає, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Данильченко Сніжани Олександрівни не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відхилення доводів позивача щодо підстави визнання недійсним оспорюваного правочину відсутність у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг, в якості підстави для визнання правочину недійсним, з огляду на наступне.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлено Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

За приписами п.5 ч.1 ст.1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Частинами 1, 4 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Відповідно до вимог Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого Указом Президента України від 4 квітня 2003 року " 292, а також, з метою удосконалення державного регулювання діяльності з надання фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України Розпорядженням №21 від 22.01.2004р. затверджено Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Вказане розпорядження зареєстровано в Міністерстві юстиції України №492/9091 від 16.04.2004.

Згідно п.1.2 вказаного Положення останнє встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, право надавати послугу з фінансового лізингу.

За приписами п.1.3.1 Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансова послуга з фінансового лізингу (послуга з фінансового лізингу) - операції з фінансовими активами, які полягають в набутті юридичною особою (лізингодавцем) у власність речі у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передачі цієї речі у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) на підставі договору фінансового лізингу.

Дія цього Положення поширюється на юридичних осіб, які надають послуги з фінансового лізингу та укладають договори з лізингоодержувачами та продавцями (постачальниками) відповідно до вимог Закону України "Про фінансовий лізинг" (п.1.5 Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами).

Пунктом 2.1 вказаного Положення передбачено, що юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: 1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно з установчими документами; 2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 3) довідки про взяття на облік юридичної особи (далі - Довідка), виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг (додаток 1); 4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи.

Згідно п.3 Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, для отримання Довідки юридична особа подає до Нацкомфінпослуг такі документи: заяву про взяття на облік юридичної особи; реєстраційну картку юридичної особи (додаток 3) із загальною інформацією про юридичну особу.; копії зареєстрованих установчих документів та всіх змін і доповнень до них на момент подання заяви, засвідчені нотаріально або органом, який зареєстрував оригінал документа; друковану сторінку з веб-сайту Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з інформацією про заявника, завізовану його керівником (подається заявником за бажанням); довідку про освітньо-кваліфікаційний рівень працівників юридичної особи; довідку про відсутність у керівників (засновників) непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини (у довільній формі); копію документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи, яка засвідчена підписом керівника та скріплена печаткою юридичної особи"; копію наказу юридичної особи про призначення працівника, відповідального за проведення внутрішнього фінансового моніторингу, яка засвідчена підписом керівника та скріплена печаткою юридичної особи. Розгляд документів юридичної особи здійснює відповідний департамент Нацкомфінпослуг. Процедура взяття на облік юридичної особи включає: перевірку наданих юридичною особою до Нацкомфінпослуг документів щодо їх комплектності та повноти інформації, яка вказана в цих документах відповідно до цього Положення; перевірку електронної форми документів, що подається юридичною особою, на відповідність встановленим Нацкомфінпослуг вимогам та наданим документам; прийняття рішення про видачу юридичній особі Довідки; схвалення Нацкомфінпослуг, як колегіальним органом, рішення про видачу юридичній особі Довідки в установленому порядку; внесення інформації про юридичну особу до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (далі - Реєстр), оформлення і видача юридичній особі Довідки. У разі прийняття Нацкомфінпослуг рішення щодо видачі юридичній особі Довідки не пізніше п'яти робочих днів з дня прийняття такого рішення оформлюється Довідка та вноситься інформація про юридичну особу до Реєстру.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач на момент укладання спірного правочину мав право надавати послуги фінансового лізингу без отримання відповідної ліцензії за умови дотримання вимог Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, а саме отримання відповідної довідки Нацкомфінпослуг.

У п.3.2 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "СОУЛ-Україна" передбачено, що основним видом діяльності товариства є здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу.

26.12.2015 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, було взято на облік Товариство з обмеженою відповідальністю "СОУЛ-Україна" як особу, яка має право надавати послуги фінансового лізингу, про що видано довідку ФЛ№558 від 29.12.2015.

Місцевий господарський суд вірно зазначив, що дана обставина встановлена судом під час розгляду судом справи № 910/1177/17 за позовом Селянського (фермерського) господарства "Басюки" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Соул-Україна" про визнання недійсним договору та стягнення 72 000,00 грн. та мають преюдиційний характер в розумінні ч. 4 ст. 75 ГПК України, за якими обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

З огляду на викладене, доводи позивача про недійсність оспорюваного правочину з підстав відсутності у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг - колегія суддів відхиляє як безпідставні та необґрунтовані та такі, що спростовуються вищенаведеними приписами Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, та Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Щодо доводів позивача про те, що умови договору №00606 від 18.08.2016 року суперечать вимогам чинного законодавства, порушують принципи добросовісності, розумності та справедливості, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди лізингоодержувачу, - колегія суддів відхиляє як безпідставні та необґрунтовані з огляду на наступне.

За приписами ч.2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначеною нормою закону не визначено чітку структуру лізингових платежів, оскільки передбачено можливість включення "інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу". Не можна також дійти висновку, що вона містить явно виражену заборону на встановлення за згодою сторін умов договору, що відрізняються від передбачених у цій нормі положень, а також відсутній критерій імперативності.

Аналогічну правову позицію висловлено Вищим господарським судом України у постанові від 24.11.2016 по справі №904/4411/15.

Тобто, у даному випадку посилання апелянта на те, що авансовий платіж та платіж за оформлення договору, сплата яких передбачена умовами спірного правочину, виходять за межі переліку лізингових платежів, передбаченого ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" - є необґрунтованими та безпідставними та не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції як підстава для визнання недійсним оспорюваного правочину в силу приписів ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Крім того, посилання позивача як на підставу позовних вимог на визначення в оспорюваному договорі обов'язку лізингоодержувача компенсувати лізингодавцю витрати на укладання договорів страхування предмету лізингу, як такого, що суперечить вимогам чинного законодавства, - обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, і з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 806 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

За приписами ст.802 Цивільного кодексу України страхування транспортного засобу здійснюється наймодавцем.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини є Закон України "Про фінансовий лізинг".

Частинами 2, 3 ст.13 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що предмет лізингу та/або пов'язані із виконанням лізингових договорів ризики підлягають страхуванню, у разі якщо їх обов'язковість встановлена законом або договором. Витрати на страхування за договором лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визначення у п.7.3 спірного правочину обов'язку відшкодувати витрати лізингодавця на страхування предмету лізингу в повному обсязі відповідає вимогам чинного на момент укладання договору законодавства.

Доводи позивача про те, що умови оспорюваного договору №00606 від 18.08.2016 року суперечать приписам ст.808 Цивільного кодексу України судом першої інстанції обґрунтовано відхилено, оскільки вказаною нормою права передбачено, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Одночасно, умовами п.1.3 договору лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета лізингу.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відмінність умов договору від змісту норми права само по собі не може бути підставою для визнання таких умов недійсними з огляду на положення ст. 215 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію висловлено Вищим господарським судом України у постанові від 24.11.2016р. по справі №904/4411/15.

Щодо доводів позивача в обґрунтування підстав недійсності оспорюваного правочину на те, що договір суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необґрунтований, з огляду на наступне.

П. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту, вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов'язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об'єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Колегія суддів враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов'язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб'єктів зобов'язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов'язання дії щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов'язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов'язків, яка б виключала необ'єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов'язання стосовно одна одної.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. (ч. 1). Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. (ч. 2). Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. (ч. 3).

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, а тому позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що умови оспорюваного правочину - жодним чином не суперечить п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ст. 627 Цивільного кодексу України. Крім того, підписавши оспорюваний правочин, і посвідчивши його печаткою, позивач погодився з наведеними умовами реалізувавши принцип свободи договору.

За приписами ст.806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Тобто, нормами чинного законодавства передбачено два види лізингу прямий - у разі, коли предмет лізингу на момент укладання договору належить лізингодавцю на праві власності, та непрямий - у разі, якщо предмет лізингу придбавається лізингодавцем у відповідності до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов.

Дослідивши умови договору №00606 від 18.08.2016 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором непрямого лізингу, що узгоджується з вимогами чинного законодавства.

За наслідками перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12.7 договору не є несправедливим, недобросовісним та таким, що завдає шкоду позивачу. При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що доводи позивача в цій частині зводяться до умов виконання ним оспорюваного правочину, і вимогами чинного законодавства передбачено окремі процедури щодо виконання сторонами умов договору та встановлення правових наслідків такого виконання, зокрема і щодо відшкодування шкоди за наявності належних доказів завдання такої.

Крім того, колегія суддів враховує і те, що посилання позивача про те, що він звертався до відповідача із заявою про розірвання спірного договору колегія суддів не бере до уваги, оскільки матеріали справи не містять такої заяви.

За приписами статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.

Ч ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст.627 Цивільного кодексу України зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина Козлова Д.О. щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина Козлова Д.О. щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав). Аналогічну позицію наведено у постанові від 29.05.2013р. Вищого господарського суду України по справі №5011-5/14825-2012.

Згідно п.12.7 договору лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку з підстав, передбачених у п.3.2.7 договору. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж або частину авансового платежу за вирахуванням 20%, які лізингодавець утримує в якості штрафу за невиконання умов договору. Платіж за оформлення договору поверненню не підлягає.

Пунктом 3.2.7 договору передбачено право лізингодавця в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі необрання нового предмета лізингу лезингоодержувачем протягом трьох місяців з моменту повідомлення лізингоодержувача про такі обставини або відсутності жодних письмових заяв щодо врегулювання такої ситуації. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.7 даного договору, що стосується обов'язку коштів.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що визначення наведених умов договору в повному обсязі узгоджується з принципом свободи договору, який передбачено ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України та ніяким чином не суперечить принципу справедливості та добросовісності.

Крім того, пунктом 3.4.5 передбачено право лізингоодержувача у випадку неможливості придбання предмету лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу або з інших причин звернутись до лізингоодержувача з заявою про надання будь-якої іншої моделі/марки та/або модифікації транспортного засобу.

Наведене вказує на дотримання збалансованості інтересів контрагентів при визначенні умов договору фінансового лізингу.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість та безпідставність твердження позивача стосовно невизначення у договорі ніякої відповідальності лізингодавця за порушення своїх обов'язків, що, на думку заявника, призводить до дисбалансу прав та обов'язків контрагентів, оскільки відповідальність лізингоодержувача визначена п.12.4, 12.9 договору.

Також, колегія суддів погоджується звертає увагу, що суд першої інстанції надав належну оцінку ухвалі від 18.01.2017 року Печерського районного суду міста Києва по справі №757/2932/17-к.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012, від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13, від 23.02.2016р. по справі №910/16120/14.

Проте, у даному випадку в ухвалі від 18.01.2017 року Печерського районного суду міста Києва по справі №757/2932/17-к не встановлено ніяких фактів, які входять до предмету доказування по розглядуваному спору, а лише наведено правову оцінку обставин.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оспорюваний правочин №00606 від 18.08.2016 року при його укладенні був спрямований на реальне настання правових наслідків, він не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства, інтересам сторін або порушували публічний порядок, а також жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, волевиявлення сторін правочину було вільне і відповідало їхній внутрішній волі, і що в сукупності відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, оспорюваний договір не суперечить приписам Закону України «Про фінансовий лізинг» та п. 6 ч. 1 ст. 3, ст. 509, ст. 626, ст. 627, ст. 629, ст. 806 Цивільного кодексу України, а тому підстави для визнання його недійсним згідно ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України за наведених позивачем доводів - у суду апеляційної інстанції відсутні, у зв'язку з чим позовна вимога в цій частині є безпідставною, необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Ч. 1 статті 216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки вимога позивача про визнання недійсним договору №00606 від 18.08.2016 року є безпідставною, необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає, а тому і підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 92 000, 00 грн., які заявлені до стягнення позивачем в якості застосування наслідків недійсного правочину згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України - відсутні, у зв'язку з чим у позов в цій частині також задоволенню не підлягає.

Посилання скаржника на те, що між сторонами даної справи не підписано додатку №2 до договору фінансового лізингу №00606 від 18.08.2016 року, який би мав визначити строки, розмір та графік сплати лізингових платежів колегією суддів відхиляються оскільки по перше позивачем не надано такого додатку для того, щоб встановити факт підписання або не підписання даного додатку, а по друге даний факт не відміняє прийняті сторонами умови спірного договору, які визначають порядок передачі предмету договору та порядок сплати за наданий перемет договору та взяті на себе зобов`язання.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2018 року у справі №910/8142/18 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Данильченко Сніжани Олександрівни на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2018 року у справі №910/8142/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2018 року у справі № 910/8142/18 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8142/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.12.2018 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

В.В. Сулім