ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2018 р. Справа № 911/1897/18

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Лилака Т.Д. за участю секретаря судового засідання Щотової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Российская самолетостроительная корпорація "МиГ"

(Російська Федерація, 125284, м. Москва, 1-й Боткинський проїзд, б. 7, код 844)

до Державного підприємства "Жулянський машинобудівний завод "ВІЗАР"

(08132, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Ломоносова, буд. 1,

код 14311175)

про стягнення 2488113,78 гривень

за участю представників:

Представник позивача Мацанек К.В., Карташова К.І.

Представник вiдповiдача Мазуренко І.В., Рубан С.Є.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Российская самолетостроительная корпорація "МиГ" звернулось до господарського суду Київської області з позовною заявою до Державного підприємства "Жулянський машинобудівний завод "ВІЗАР" про стягнення 2488113,78 гривень предоплати.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.09.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 27.09.2018.

17.09.2018 через канцелярію суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому він проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на форс-мажорні обставини.

27.09.2018 через канцелярію суду представник позивача подав відповідь на відзив, в якому позивач заперечує проти доводів відповідача у повному обсязі.

08.11.2018 через канцелярію суду представник позивача долучив до матеріалів справи додаткові документи.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

Ухвалою господарського суду Київської області від 08.11.2018 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.11.2018.

У судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення щодо своїх позовних вимог, позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні надав усні пояснення щодо своїх заперечень проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.04.2011 між відкритим акціонерним товариством «Российская самолетостроительная корпорація «МиГ» (з 07.10.2014 Акціонерне товариство «Российская самолетостроительная корпорация «МиГ») (далі - Позивач, Покупець) та Державним підприємством «Жулянський машинобудівний завод «ВІЗАР» (далі Відповідач, Продавець) укладено договір № 200000319, відповідно до умов якого Відповідач зобов'язався виготовляти та поставляти Позивачеві Продукцію у комплекті з експлуатаційно-технічною документацією протягом терміну дії такого Договору, а Покупець зобов'язався приймати та оплачувати Продукцію (далі - Договір) (додаток 2).

Асортимент, номенклатуру, кількість Продукції (в тому числі, в партії), ціну і вартість Продукції Сторони вирішили погоджувати в Специфікаціях, що є після їх підписання невід'ємною частиною Договору (п. 1.2).

Ціна за одиницю Продукції, яка підлягає поставці за умовами Договору, встановлена в доларах США і вказується у Специфікаціях до Договору (п. 2.1).

Сума Договору формується із сум Специфікацій, погоджених Сторонами (п. 2.2).

Оплата за кожну партію Продукції проводиться Покупцем в російських рублях еквівалентно сумам доларів США, зазначених в Специфікаціях до Договору, згідно з курсом ЦБ РФ на день списання грошових коштів з розрахункового рахунку Покупця (п. 2.3).

Також Сторонами було погоджено такий порядок розрахунків:

- аванс 50% за кожну партію Продукції після підписання Специфікації до Договору, перерахуванням коштів на валютний рахунок Продавця не пізніше 15 банківських днів з дати отримання рахунку Покупцем;

- остаточний розрахунок за кожну партію Продукції після повідомлення Покупця Продавцем про готовність Продукції до відвантаження, перерахуванням коштів на валютний рахунок Продавця здійснюється не пізніше 15 банківських днів з дати отримання рахунку Покупцем (п. 2.4).

Що стосується умов поставки Продукції, то Сторони домовилися про наступне.

Продукція за Договором поставляється Продавцем автомобільним транспортом на умовах поставки ОАР - м. Москва, склад тимчасового зберігання (терміни визначені відповідно до міжнародних правил тлумачення термінів «INCOTERMS» в редакції 2010 року). Точна адреса складу тимчасового зберігання повідомляється Продавцю Покупцем телеграмою або факсом за 15 днів до дати поставки (п. 3.1).

Продукція відвантажується в кількості і строки згідно з Специфікаціями протягом 30 днів після остаточного розрахунку за кожну партію Продукції (п. 3.2).

Зобов'язання Продавця вважаються виконаними з моменту передачі Продавцем Продукції на склад тимчасового зберігання, зазначеного в п. 3.1 Договору (п. 3.4).

Датою поставки Продукції Покупцеві є дата передачі Продукції на склад тимчасового зберігання, зазначеного в п. 3.1 Договору (п. 4.3).

Також при укладенні Договору Сторони узгодили, що Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до « 31» грудня 2011 р., а в частині виконання гарантійних зобов'язань - до повного виконання гарантійних зобов'язань. Якщо жодна із Сторін не менш ніж за 10 днів до закінчення терміну дії цього Договору не заявить про його розірвання, Договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік. Припинення дії цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення (п. 11.8).

При цьому, згідно з умовами Додаткової угоди № 4 до Договору, Сторони домовилися викласти вказаний п. 11.8 Договору у такій редакції: «Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до « 31» грудня 2016р.»

19.02.2013 між Сторонами було підписано Додаткову угоду № 6 і Специфікацію № 8, згідно умов яких, Сторони узгодили, що поставка Продукції (балкових тримачів БДЗ-УМК2-Б) буде проведена Продавцем в такі строки, зокрема:

- 13 шт., загальною вартістю 411 450, 00 доларів - у II (другому) кварталі 2016 р., тобто, до кінця червня місяця 2016 року.

На виконання умов Договору, Позивачем була оплачена Продукція в таких розмірах і терміни, зокрема:

27.03.2012 - 50% за Продукцію в кількості 13 шт. на суму 205 725, 00 доларів США ((13 х 31650, 00)/2), що на дату здійснення платежу було еквівалентно 6 013 568,05 російських рублів.

У той же час, згідно з умовами Специфікації № 8 від 19.02.2013, Сторони узгодили, що поставка Продукції у кількості 13 шт. повинна була бути проведена Продавцем у II (другому) кварталі 2016 року, тобто, до кінця червня місяця 2016 року.

Окрім того, пунктами 2.4 та 3.2. Договору передбачені наступні умови:

- остаточний розрахунок за кожну партію Продукції після повідомлення Покупця Продавцем про готовність Продукції до відвантаження, перерахуванням коштів на валютний рахунок Продавця здійснюється не пізніше 15 банківських днів з дати і отримання рахунку Покупцем;

- Продукція відвантажується в кількості і в строки відповідно до Специфікаціями протягом 30 днів після остаточного розрахунку за кожну партію продукції.

Позивач стверджує, що відповідачем взяті на себе за договором зобов'язання із поставки товару не виконано, оскільки попередньо оплачений товар у визначений договором строк не поставлено.

На підставі викладеного, 04.06.2018 позивач звернувся до відповідача із претензією, в якій, зокрема, вимагав протягом 10 календарних днів з моменту отримання такої претензії (тобто, з 08.06.2018) повернути йому сплачену 50% передоплату за непоставлену продукцію у кількості 13 шт.

25.07.2018 позивач отримав від відповідача відповідь на вказану претензію, згідно якої, на підтвердження неможливості виконання умов договору відповідач посилається на виникнення форс-мажорних обставин.

Оскільки кошти попередньої оплати на вимогу позивача не повернуто, зазначене зумовило звернення Акціонерного товариства "Российская самолетостроительная корпорація "МиГ" до суду із позовною вимогою про стягнення із Державного підприємства "Жулянський машинобудівний завод "ВІЗАР" 2488113,78 гривень предоплати.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно ст. 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності, можуть розглядатися судами України, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача.

Окрім цього, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 вказаного Закону, у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. У відповідності до ч. 1 ст. 43 Закону України «Про міжнародне приватне право», сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов'язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 365 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст .4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України та міжнародних звичаїв, що визнаються в Україні. Як правило, в договорах (контрактах) сторони користуються наданим їм правом вибору права, закріпленим статтею 5 вказаного Закону, і зазначають законодавство, яке має бути застосовано судом при вирішенні спорів та розбіжностей між сторонами. У разі відсутності волевиявлення сторін договору щодо застосовуваного права господарський суд визначає його на підставі колізійної норми, яка може міститися як у міжнародних договорах, що відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, так і в національному законодавстві.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону України «Про міжнародне приватне право», у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, за договором купівлі-продажу є продавець.

Відповідно до п. 10.2. договору, у випадку неможливості розв'язання спору шляхом переговорів, сторони передають його на розгляд арбітражному суду по місцю знаходження відповідача.

Отже, будья-які спори між сторонами за умовами договору мають вирішуватися господарським судом Київської області, оскільки він виник при виконанні господарського договору і місцезнаходження відповідача є м. Вишневе Київської області, а при його вирішенні слід керуватись законодавством України.

Згідно ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

Як передбачено ч. 1 ст. 712 ЦК України та ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, ч. 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні норми містяться і в Господарському кодексі України.

У відповідності до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як визначено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту поставки товару у встановлений договором строк.

Відповідач зазначає, що 05.07.2017 Торгово-промисловою палатою України було видано сертифікат №8458 про форс-мажорні обставини. Дата закінчення форс-мажорних обставин не встановлена.

Зважаючи на вищенаведені обставини, відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Водночас позивач зазначає, що відповідач несвоєчасно повідомив позивача про форс-мажорні обставини, чим порушив вимоги п.п. 9.1., 9.2. договору, а отже, відповідач не має права обґрунтовувати неможливість поставки продукції існуванням таких форс-мажорних обставин.

Проаналізувавши матеріали справи та доводи сторін, суд зазначає таке.

Суд звертає увагу сторін на те, що в Цивільному та Господарському кодексах України не закріплено поняття форс-мажорних обставин, натомість підставою для звільнення від відповідальності є випадок або дія непереборної сили, як зазначено, зокрема, в ст. 617 ЦК України. У цій же статті законодавець зауважує, що не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. У ч. 2 ст. 218 ГК України зазначено, що у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів. В ч. 4 ст. 219 ГК України вказано, що сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин. У листі Вищого господарського суду України №01-2.2/279 від 09.09.2001р. зазначено, що поняття «форс-мажор» та «непереборна сила» не є тотожними, оскільки категорія непереборної сили включає в себе лише стихійні природні явища, у той час коли категорія форс-мажору охоплює лише виключні події суспільного життя, які сторони на диспозитивних підставах визначають в договорі як право на звільнення від подальшого виконання зобов'язань. Спільним для цих понять є лише те, що ці обставини знаходяться поза контролем учасників правовідносин.

На постачання продукції за Договором поширюється дія Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання».

Стаття 16 Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання» визначає, що рішення про надання дозволу, висновку чи міжнародного імпортного сертифіката приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю, за результатами експертизи в галузі експортного контролю.

Частина 7 названої статті встановлює, що у наданні дозволу, висновку чи міжнародного імпортного сертифіката відмовляється, дозвіл, висновок чи міжнародний імпортний сертифікат скасовується або його дія зупиняється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю, в тому числі у разі виникнення потреби в забезпеченні національних інтересів чи додержанні міжнародних зобов'язань України.

Відомим є той факт, що з початку 2014 року мала місце збройна агресія Російської Федерації, яка розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності. І на даний час Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації.

Рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 27.08.2014 року "Про заходи щодо удосконалення державної військово-технічної політики" метою забезпечення потреб національної безпеки і оборони та ефективного використання державних ресурсів Кабінет Міністрів України зобов'язано ужити заходів щодо припинення експорту до Російської Федерації товарів військового призначення та подвійного використання з метою їх військового кінцевого використання Російською Федерацією, за винятком космічної техніки, яка застосовується для досліджень та використання космосу в мирних цілях у рамках міжнародних космічних проектів.

Пунктом 9.1. Договору визначено, що Сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов'язань за Договором, якщо воно стало наслідком обставин непереборної сили, якщо ці обставини безпосередньо вплинули на виконання Договору. До таких обставин належать: повінь, пожежа, землетрус та інші явища природи, а також війна, військові дії, блокади, акти або дії державних органів, забороняючи експорт або грошові розрахунки та інші обставини. При цьому строк виконання зобов'язань за Договором продовжується на строк протягом якого діяли такі обставини та їх наслідки.

Пунктом 9.2. Договору встановлено, що Сторона, для якої склалася неможливість виконання зобов'язань за Договором, зобов'язана при настанні і припиненні вищевказаних обставин негайно повідомити про це іншу Сторону протягом 5 календарних днів. Несвоєчасне повідомлення про обставини непереборної сили позбавляє відповідну Сторону права посилатися на них у майбутньому.

Згідно з пунктом 9.3. Договору належним доказом наявності зазначених вище обставин та їх тривалісті є свідоцтва відповідних Торгових палат.

ДП «ЖМЗ «ВІЗАР» звернулося до Торгово-промислової палати України із заявою від 31.05.2016 року вих. № 133-1255 про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) для суб'єктів господарювання/ фізичних осіб за договірними зобов'язаннями.

На підставі вказаної вище заяви ДП «ЖМЗ «ВІЗАР» було видано сертифікат № 8458 про форм-мажорні обставини (обставини непереборної сили), яким підтверджено наявність вказаних вище обставин відносно зобов'язань ДП «ЖМЗ «ВІЗАР» по виготовленню та поставці продукції, а саме балкового тримача БДЗ-УМК2-Б-3 шт., в строк II квартал 2014 року, БДЗ-УМК2-Б-13шт. в строк II квартал 2016 року за Специфікацією № 8 від 19.02.2013 року за Договором № 200000319 від 07.04.2011 року.

Сертифікат ТТП № 8458 був отриманий ДП «ЖМЗ «ВІЗАР» 05.07.2016, що підтверджується актом прийому-передачі виконаних робіт від 05.07.2016.

Листом від 05.07.2016 вих. № 194-1521 ДП «ЖМЗ «ВІЗАР» повідомило позивача про настання форс-мажорних обставин із наданням сертифікату як підтверджуючого вказані обставини доказу відповідно до умов Договору.

Тобто повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин здійснено в день отримання відповідачем Сертифікату ТТП, повідомлення позивача про настання обставин без надання підтверджувального доказу не мало б юридичної сили і суперечило б умовам Договору.

Таким чином, ДП «ЖМЗ «ВІЗАР» належним чином та своєчасно повідомило позивача про настання форс-мажорних обставин, отже пункт 9.1. Договору підлягає застосуванню і відповідач звільняється від відповідальності, оскільки невиконання зобов'язань за договором сталося із незалежних від нього обставин та за відсутності його вини.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що форс-мажорні обставини виникли після укладення контракту, факт їх виникнення та дії належним чином засвідчені до закінчення строку виконання зобов'язань за договором, на момент вирішення спору судом дія таких обставин не завершилась.

Суд звертає увагу на те, що господарська відповідальність виникає за порушення зобов'язання, тобто його неналежне чи несвоєчасне виконання. Так само, і у відповідності до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Водночас, суд звертає увагу на те, що сторони у п. 9.1 договору погодили, що строк виконання зобов'язань за договором зміщується відповідно до часу, протягом якого діяли такі обставини і їх наслідки.

Таким чином, суд приходить до висновку, що прострочення боржника у відповідності до норм чинного законодавства України не настало, оскільки строк поставки зміщується співрозмірно до строку дії обставин непереборної сили.

На підставі ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 237-239, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні 29.11.2018 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 10.12.2018.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Т.Д. Лилак