СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2018 р. Справа № 905/486/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Черкас В.М.,

представників сторін:

апелянта - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-Ресурс" (вх.№618 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 13.06.2018, ухвалене у приміщенні Господарського суду Донецької області суддею Ніколаєвою Л.В., час проголошення рішення - не зазначено, дата складання повного тексту рішення - 25.06.2018, у справі № 905/486/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-Ресурс", м. Маріуполь, Донецька обл.,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мединський і К", м. Дружківка, Донецька обл.,

про визнання недійсним третейського застереження в договорі

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Метінвест-Ресурс" звернулось до місцевого господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мединський і К", в якій просить суд визнати недійсним третейське застереження, що викладене у пункті 11.2 укладеного між сторонами договору №339/15 від 14.12.2015 на транспортне обслуговування.

Позовні вимоги мотивовані тим, що встановлення в договорі третейського застереження, яким передбачено порядок вирішення певних спорів відповідним третейським судом, є порушенням статей 55, 64 Конституції України та статті 5 Закону України "Про третейські суди", якими закріплено право (можливість) сторін, а не обов'язок передачі спору на вирішення третейського суду.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 13.06.2018 у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що сторони мають право укласти третейську угоду (передбачити третейське застереження у договорі) щодо розгляду певних спорів третейським судом, але передання спору на розгляд цього суду є виключно їх правовою можливістю, а не обов'язком. Третейська угода (третейське застереження у договорі) жодним чином не обмежує конституційне право сторін на судовий захист та не позбавляє права на звернення до місцевого суду у загальному порядку у разі виникнення спору між сторонами. Виходячи з наведеного, а також з того, що погоджене сторонами на стадії укладення договору третейське застереження (пункт 11.2 договору) відповідає вимогам статті 12 Закону України "Про третейські суди" щодо форми та змісту, господарський суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання третейського застереження недійсним, а отже і про відмову у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити та визнати недійсним третейське застереження, що викладене у пункті 11.2 укладеного між сторонами договору №339/15 від 14.12.2015 на транспортне обслуговування; витрати зі сплати судового збору просить покласти на відповідача.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд безпідставно відмовив позивачу у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог; на думку позивача, встановлення в договорі третейського застереження, яким передбачено порядок вирішення певних спорів відповідним третейським судом не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.11.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-Ресурс" на рішення Господарського суду Донецької області від 13.06.2018 у справі №905/486/18; встановлено відповідачу строк до 03.12.2018 для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання відзиву апелянту; призначено справу до розгляду на 10.12.2018 о 15:15год.

Від відповідача до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Учасники справи своїм правом на участь у судовому засіданні не скористались, уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не повідомили, хоча були належним чином завчасно повідомлені про час, дату і місце розгляду скарги, про що у матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення ухвали суду від 13.11.2018 апелянту та відповідачу (а.с.115-117).

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції вжито необхідних заходів щодо належного та завчасного повідомлення учасників справи про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, учасники справи належним чином повідомлені про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги, а неявка у судове засідання їх представників не перешкоджає розгляду скарги, про що учасники справи були повідомлені ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.11.2018, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом,

- 14.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест - Ресурс" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мединський і К" (виконавець) був укладений договір на транспортне обслуговування №339/15, в порядку та на умовах якого виконавець зобов'язався власними або залученими силами надавати замовнику послуги з перевезення вантажів на території України автомобільним транспортом згідно з заявками замовника (за формою, вказаною у Додатку №1), а замовник зобов'язався прийняти та оплатити на умовах даного договору надані послуги (пункт 1.1. договору).

- У пункті 11.2 договору сторонами узгоджено, якщо спори та розбіжності, які виникли у зв'язку з даними договором або відносно його укладення, зміни, порушення, розірвання, недійсності, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється згідно з матеріальним правом України наступним чином:

- спори, майнові вимоги за якими перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з врахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобов'язань, вирішуються у господарських судах України (відповідно чинного законодавства України);

- спори, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з врахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобов'язань, вирішуються Постійно діючим регіональним третейським судом України при Асоціації "Регіональна правова група" (відповідно з регламентом вказаного суду), рішення якого є заключним та обов'язковим для сторін та підлягає виконанню сторонами в строки, вказані в рішенні суду.

Закінчення строку дії договору не призводить до припинення викладеного у даному договорі узгодження сторін про порядок вирішення спорів.

Офіційний сайт Постійно діючим регіональним третейським судом України при Асоціації "Регіональна правова група" - www.rggua.com.

- Цей договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2016 (пункт 12.1 договору).

- На думку позивача, є невідповідність умов пункту 11.2 договору в частині вирішення спорів у третейському суді статтям 55, 64 Конституції України, статті 5 Закону України "Про третейські суди".

Апеляційним господарським судом встановлено, що 15.08.2016 сторонами у справі була укладена додаткова угода №1 до договору від 14.12.2015, відповідно до якої сторонами були внесені зміни в пункт 12.1 договору шляхом викладення його в наступній редакції: "12.1. Даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 13.12.2017".

Матеріали справи не містять відомостей щодо пролонгації сторонами договору на транспортне обслуговування №339/15 від 14.12.2015 у подальшому.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з такого.

Порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні, вимоги щодо третейського розгляду встановлені Законом України "Про третейські суди".

Відповідно до статті 1 цього Закону, до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Приписами статті 12 Закону України "Про третейські суди" встановлено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Як вбачається із умов укладеного сторонами у справі договору на транспортне обслуговування від 14.12.2015, договір містить положення про можливість третейського розгляду спору між сторонами, майнові вимоги за яким не перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з врахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобов'язань (пункт 11.2 договору), отже, сторонами укладено третейську угоду у вигляді третейського застереження в договорі.

У третейській угоді сторонами передбачено можливість третейського розгляду не всіх спорів, а лише тих, майнові вимоги за яким не перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з врахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобов'язань.

Також у пункті 11.2 договору сторони домовились, що зазначені спори між ними вирішуються Постійно діючим регіональним третейським судом України при Асоціації "Регіональна правова група" (відповідно з регламентом вказаного суду).

Договір на транспортне обслуговування від 14.12.2015, який містить третейське застереження, укладено у письмовій формі, договір містить відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет договору, місце і дату укладання угоди.

Аналізуючи вимоги до третейської угоди, передбачені Законом України "Про третейські суди" і третейське застереження, що міститься в укладеному сторонами у справі договорі на транспортне обслуговування від 14.12.2015, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що погоджене сторонами на стадії укладення договору третейське застереження (пункт 11.2 договору) відповідає вимогам статті 12 Закону України "Про третейські суди" щодо форми та змісту.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 627 Цивільного кодексу України).

У частині 1 статті 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, сторонами у справі у відповідності до положень цивільного законодавства, Закону України "Про третейські суди" була укладена третейська угода у вигляді третейського застереження в договорі щодо розгляду певних спорів третейським судом; поряд з цим, передання спору на розгляд цього суду є передбачене законодавством право сторін, а не їх обов'язком.

Частиною 3 статті 6 Цивільного кодексу України унормовано, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Проте, із матеріалів справи фактичних обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання третейського застереження недійсним не вбачається і позивач таких обставин у позовній заяві та апеляційній скарзі не зазначає.

На думку позивача, сама по собі наявність третейського застереження у договорі обмежує його право на судовий захист.

Проте, такі доводи апелянта є хибними, ґрунтуються виключно на його припущеннях та не відповідають положенням чинного законодавства України, виходячи з такого.

Згідно з положеннями частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 визначено, що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, установлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами.

Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням.

Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, у тому числі в судовому порядку.

Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Водночас відповідно до положень частини 2 статті 124 Конституції України, статей 7, 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, статті 1 Господарського процесуального кодексу України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці 7 статті 2, статті 3 Закону України "Про третейські суди", є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного статтею 55 Конституції України.

Третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (стаття 125 Конституції України), не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя.

Тобто, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. У зв'язку із викладеним у сторін існує виключно правова можливість, а не обов'язок звертатися до третейського суду.

При цьому, обмеження права звернення до господарського суду не допускається.

Відсутність взаємної згоди сторін спору на його вирішення третейським судом, незалежно від попередньої домовленості про це, виключає можливість розгляду спору таким судом.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що третейська угода (третейське застереження у договорі) жодним чином не обмежує конституційне право сторін на судовий захист та не позбавляє права на звернення до суду у передбаченому законом порядку у разі виникнення спору між сторонами.

Щодо доводів апелянта, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Як вбачається із матеріалів справи, 12.06.2018 позивач звернувся до місцевого господарського суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, посилаючись на неможливість забезпечити в судове засідання явку уповноваженого представника у зв'язку із його перебуванням у відрядженні.

Протокольною ухвалою Господарського суду Донецької області від 13.06.2018 відхилено клопотання позивача про відкладення розгляду справи з тих підстав, що правова позиція позивача викладена ним у позовні заяві та відповіді на відзив, явка учасників справи не визнавалась судом обов'язковою; до того ж, 18.06.2018 закінчується встановлений законом строк розгляду справи, що унеможливлює відкладення розгляду справи та належне повідомлення учасників про час, дату і місце розгляду справи із врахуванням нормативних строків пересилання поштових відправлень.

Судова колегія вважає такі висновки суду першої інстанції цілком законними і обґрунтованими, виходячи з такого.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 17.05.2018, якою призначено судове засідання для розгляду справи на 13.06.2018, повідомлено учасників справи, що явка їх представників у судове засідання є необов'язковою; ухвала суду була отримана позивачем 29.05.2018, відтак, позивач був належним чином завчасно повідомлений про час, дату і місце розгляду справи.

Крім того, позивач, будучи обізнаним про неможливість забезпечити явку свого представника у судове засідання 13.06.2018, міг викласти свої додаткові доводи у письмових поясненнях та направити їх до місцевого господарського суду. Апелянт не навів суду обставин, що унеможливлювали розгляд справи судом за відсутності його представника у судовому засіданні 13.06.2018.

Більше того, в апеляційній скарзі апелянт не зазначає, які саме доводи та докази ним не були подані суду першої інстанції, відсутність яких вплинула на встановлення судом обставин справи та мало наслідком прийняття судом оскаржуваного рішення про необґрунтовану відмову у задоволенні позову.

Отже, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи і не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 13.06.2018.

З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 13.06.2018 у справі №905/486/18 слід залишити без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 256, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-Ресурс" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 13.06.2018 у справі №905/486/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення; порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13.12.2018

Головуючий суддя Л.М. Здоровко

Суддя Т.Д. Геза

Суддя Н.О. Мартюхіна