ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2018 року м.Дніпро Справа № 904/185/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідача)

судді: Дарміна М.О., Антоніка С.Г.

при секретарі судового засідання Логвіненко І.Г.

представники сторін:

позивача - ФОП Швець О.І., паспорт серії НОМЕР_2 від 21.10.1999;

відповідача - Пономаренко О.Г., наказ № 1К від 03.10.2006, голова фермерського господарства;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "КОНКУРЕНТ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.05.2018, повне рішення складено 01.06.2018, суддя Панна С.П., у справі №904/185/18

за позовом фізичної особи-підприємця Швеця Олександра Івановича, м.Павлоград, Дніпропетровська область

до Фермерського господарства "КОНКУРЕНТ", с. Оженківка, Дніпропетровська область

про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних в розмірі 9687,87 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.05.2018 у справі №904/185/18 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Швеця Олександра Івановича до Фермерського господарства "КОНКУРЕНТ" про стягнення 7866,00 грн. інфляційних втрат і 1821,87 грн. -3% річних задоволені частково.

Стягнуто з Фермерського господарства "КОНКУРЕНТ" на користь Фізичної особи-підприємця Швеця Олександра Івановича 1 707,77грн. - 3% річних, 7 447, 36 грн. - інфляційних втрат та 1512,01 грн. - судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач - Фермерське господарство "КОНКУРЕНТ", звернулося до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у позові.

18.07.2018 відповідачем подана уточнена апеляційна скарга, яка обґрунтована тими обставинами, що між сторонами 14.10.2011 був укладений договір оренди №14/10-11, предметом якого було надання в оренду фізичній особі-підприємцю Швецю О.І. сівалки СЗТ-3,6, культиватора КПС-4,2, трактора ЮМЗ і земельної ділянки площею 50 га. Відповідач посилається на додаткову угоду до договору, за якою сторони домовились про розірвання договору з 20.10.2013 та проведення взаємних розрахунків.

Скаржник звертає увагу суду на акт звірки взаємних розрахунків станом на 07.11.2012, з якого вбачається, що заборгованість фізичної особи-підприємця Швеця О.І. перед ФГ "Конкурент" - 30000 грн., у зв'язку з чим Фермерське господарство вважає, що у випадку проведення взаєморозрахунків згідно додаткової угоди до договору оренди №14/10-11 предмет спору у даній справі був би відсутній і у позові мало б бути відмовлено повністю.

Скаржник також просить призначити бухгалтерську експертизу у справі, яка б підтвердила сальдо взаємних розрахунків між сторонами на користь ФГ "Конкурент".

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечував, вважає рішення таким, що відповідає вимогам законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи, зазначає, що відповідач не надав суду жодного доказу, який є підставою для скасування рішення згідно вимог ст.277 ГПК України. Вказує на те, що предметом спору у цій справі є відповідальність відповідача за порушення грошового зобов`язання перед позивачем згідно зі ст.625 ЦК України; вказана заборгованість виникла за договором купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № 02/01 від 01.01.2012 та рішенням господарського суду від 12.02.2013, ці обставини встановлені відповідними рішеннями господарського суду, які не змінені та не скасовані. Відповідач за цим рішенням не сплатив позивачу ні основний борг, ні інфляційні втрати, річні, судові витрати. При цьому у скарзі відповідач зазначає що у нього є вимоги до позивача про стягнення неотриманої вигоди, заборгованість з орендної плати та інше, але всі ці питання були предметом розгляду господарського суду з ухваленням відповідних рішень про відмову в задоволенні позовних вимог ФГ "Конкурент", в той час як заборгованість самого відповідача та невиконані грошові зобов`язання перед позивачем у цій справі є реальними. Також позивач стверджує, що за своїм змістом апеляційна скарга містить переоцінку доказів по справі, які відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України не доказуються при розгляді іншої справи, в зв`язку з чим не має призначатись у справі бухгалтерська експертиза, оскільки заборгованість вже встановлена рішеннями у інших справах, що не доводиться знову при розгляді інших справ, тим більш, позивач вказує на ст.169 ГПК України, за якою заяви, клопотання і заперечення є окремими процесуальними документами, в зв`язку з чим клопотання, викладене у змісті уточненої апеляційної скарги, не може розглядатись судом.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.07.2018 (суддя Чус О.В.) апеляційну скаргу ФГ "Конкурент" залишено без руху з підстав відсутності доказів сплати судового збору.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.07.2018 (колегія суддів: Чус О.В. (головуючий, доповідач), Білецька Л.М., Пархоменко Н.В.) відкрито апеляційне провадження у цій справі; сторонам наданий строк для подання відзиву, заяв , клопотань; судове засідання призначено на 30.08.2018.

23.08.2018 скаржником подане окреме клопотання про призначення у справі судової бухгалтерської експертизи, обґрунтоване тими ж підставами, що викладені в уточненнях апеляційної скарги.

У запереченнях на відзив на апеляційну скаргу, відповідач вказав, що наявні всі підстави для скасування рішення, перелічені у ст.277 ГПК України, та зазначає, що точну заборгованість між сторонами може встановити лише бухгалтерська експертиза.

30.08.2018 скаржником заявлений відвід колегії суддів: Чус О.В., Пархоменко Н.В., Білецька Л.М. з підстав не вирішення питання про призначення експертизи.

Ухвалою від 30.08.2018 відмовлено у задоволенні заяви Відповідача про відвід колегії суддів, що, в свою чергу, стало підставою зупинення провадження у справі з метою вирішення питання про відвід колегії суддів суддею, який не входить до складу суду.

Для розгляду заяви про відвід протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2018 обрано суддю Антоніка С.Г.

Ухвалою від 03.09.2018 у справі № 904/185/18 Дніпропетровським апеляційним господарським судом у складі судді Антоніка С.Г. відмовлено у задоволенні заяви Фермерського господарства "Конкурент" про відвід колегії суддів: Чус О.В., Пархоменко Н.В.. Білецька Л.М. у зв`язку з її необґрунтованістю.

04.09.2018 року розпорядженням керівника апарату суду відповідно до пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №904/185/18 у зв'язку з відпусткою судді - члена колегії суддів Пархоменко Н.В.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2018, справу №904/185/18 передано колегії суддів у складі: Чус О.В. (головуючий, доповідач), Кузнецов В.О., Білецька Л,М.

Ухвалою суду від 05.09.2018 провадження у справі поновлено, розгляд справи призначений на 01.10.2018 на 12:00 годину.

01.10.2018 розгляд справи не відбувся через відпустку судді-доповідача Чус О.В.

Указом Президента України від 29.12.2017 № 454/2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" ліквідовано Дніпропетровський апеляційний господарський суд та Донецький апеляційний господарський суд; утворено Центральний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, з місцезнаходженням у місті Дніпрі.

Дніпропетровський апеляційний господарський суд з 03.10.2018 року припинив здійснення правосуддя у зв'язку із публікацією в газеті "Голос України" повідомлення про початок роботи Центрального апеляційного господарського суду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.

Відповідно до частин 5, 7 ст. 31 ГПК України, у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

На виконання вказаних правових норм забезпечено передачу справи № 904/185/18 з Дніпропетровського апеляційного господарського суду до Центрального апеляційного господарського суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Центрального апеляційного господарського суду від 11.10.2018 для розгляду справи № 904/185/18 визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач), суддів: Дарміна М.О., Антоніка С.Г. та ухвалою суду від 16.10.2018 справу прийнято до провадження вказаною колегією суддів; судове засідання з розгляду скарги призначено на 31.10.2018.

При цьому в ухвалі від 16.10.2018 здійснено описку у вступній частині стосовно неправильного зазначення суду "Дніпропетровський апеляційний господарський суд" замість Центральний апеляційний господарський суд, яку виправлено ухвалою від 03.12.2018.

Судове засідання 31.10.2018 не відбулось через відпустку судді - члена колегії суддів Дарміна М.О. та ухвалою від 05.11.2018 визначена нова дата розгляду апеляційної скарги - 03.12.2018.

03.12.2018 скаржником подано клопотання про призначення у справі судової бухгалтерської експертизи та заявлено відвід колегії суддів: Іванов О.Г., Дармін М.О., Антонік С.Г. з посиланням на ст.35 ГПК України, з підстав порушення порядку визначення судді, яке обґрунтоване наявною опискою в ухвалі про прийняття справи № 904/185/18 до свого провадження, оскільки скаржник вважає, що згідно цієї ухвали вказані судді продовжують працювати у Дніпропетровському апеляційному господарському суді.

Вказані заява та клопотання залишаються судом без розгляду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.38 ГПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Згідно зі ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначену справу до свого провадження прийнято колегією суддів Центрального апеляційного господарського суду ухвалою від 16.10.2018; вказану ухвалу отримано Відповідачем 24.10.2018, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення ухвали суду (а.с.202), таким чином, заява про відвід мала бути подана заявником до 05.11.2018 (включно). В даному випадку заяву про відвід подано Відповідачем 03.12.2018, з порушенням визначеного Господарським процесуальним кодексом України строком на вчинення відповідної дії, що є підставою для залишення зазначеної заяви без розгляду.

В судовому засіданні 03.12.2018 оголошено вступну та резолютивну частини постанови по справі.

Заслухавши доповідь головуючого судді та пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не є обґрунтованою, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі №41/904/334/2013 задоволені позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Швець О.І. до ФГ "КОНКУРЕНТ" про стягнення 32000,00 грн. основного боргу, 208,00 грн. -3% річних і 1720,50 грн. судового збору внаслідок невиконання зобов'язань за договором купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012, про що був виданий судовий наказ зі строком пред'явлення до 25.02.2014.

У справі №904/12471/16 Фізична особа - підприємець Швець О.І. просив Господарський суд Дніпропетровської області стягнути з ФГ "КОНКУРЕНТ" 70 599, 44 грн., з яких 67 545, 88 грн. - інфляційні втрати за період з грудня 2013 по листопад 2016 року та 3053, 60 грн. - 3% за той же період часу, нарахованих позивачем на підставі приписів ч.2 ст. 625 ЦК України, у зв'язку з невиконанням відповідачем рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.2013 у справі №41/904/334/2013, яке набрало законної сили.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 і постановою Вищого господарського суду України від 18.09.2017, стягнуто з ФГ "КОНКУРЕНТ" на користь Фізичної особи - підприємця Швеця О.І. 31770,28 грн. - інфляційних втрат, 2880,00 грн - 3% річних та 676,32 грн. судового збору.

Господарським судом Дніпропетровської області видано відповідний наказ, який дійсний для пред'явлення до 16.05.2020 року.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.02.2013 у справі №904/1230/13-г задоволено позов Фізичної особи - підприємця Швець О.І. до ФГ "КОНКУРЕНТ" про стягнення заборгованості 49250,00 грн., яка виникла внаслідок невиконання останнім взятих на себе зобов'язань за договором про надання послуг від 01.01.2012.

На виконання рішення судом 12.03.2013 був виданий наказ зі строком для пред'явлення до 13.03.2014.

Вищезазначеними судовими рішеннями встановлені обставини неналежного виконання ФГ "КОНКУРЕНТ" зобов'язань за договором купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012 і за договором про надання послуг від 01.01.2012.

Згідно ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У зв'язку з невиконанням вищезазначених рішень суду, позивач, посилаючись на довідку Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №58962 від 26.12.2017, звернувся з позовними вимогами про стягнення за період з 01.12.2016 по 30.11.2017 у справі №41/904/334/2013 інфляційних втрат у сумі 4320 грн. і трьох процентів річних у сумі 960 грн. та про стягнення за період з 01.05.2017 по 30.11.2017 у справі №904/1230/13-г інфляційних втрат у сумі 3546,00 грн. і трьох процентів річних у сумі 861,87 грн. Загальна сума позовних вимог складає 7866,00 грн. інфляційних втрат і 1821,87 грн. - трьох процентів річних.

За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За роз'ясненням пленуму Вищого господарського суду України, викладеному в пунктах 3.1, 4.1 постанови №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (зі змінами та доповненнями, яка є чинною) інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Законодавством визначено обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за весь час прострочення, у зв'язку з чим таке зобов'язання є триваючим (висновки Верховного Суду України у справі № 918/329/16 від 26.04.2017 і Верховного Суду у справі № 910/9734/17 від 19.07.2018).

Згідно з п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу .

Частиною 5 ст. 11 ЦК України встановлено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статті 11 ЦК України зобов'язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє відносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України. Наведена правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 914/1033/17, від 11.05.2018 у справі № 914/1487/17.

За наведених обставин і правових норм заявлені у даній справі позовні вимоги про стягнення сум інфляційних втрат і трьох процентів річних, нараховані у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за договорами, що встановлено судовими рішеннями, які не виконані відповідачем, є обґрунтованими.

Суд першої інстанції правильно дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Згідно копії платіжного доручення №2505 від 13.12.2016 позивачу на виконання виконавчого листа було перераховано 4967,57 грн.

За інформацією Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №26901 від 23.05.2018 на час перерахування вказаної суми на користь позивача на виконанні у відділі державної виконавчої служби знаходилось зведене виконавче провадження №52940689 від 14.11.2016, до складу якого входило:

- виконавче провадження №52900771 про стягнення загальної суми 33928,50 грн. (за судовим наказом у справі №41/904/334/2013);

- виконавче провадження №52900954 про стягнення загальної суми 50970,50 грн. (за судовим наказом у справі №904/1230/13-г).

Перераховані грошові кошти в сумі 4967,57 грн були розподілені наступним чином: по ВП № 52900771 зараховано 1985,21 грн., а по ВП № 52900954 зараховано 2982,36 грн.

З урахуванням наведеного, перерахунок заявлених сум був здійснений судом першої інстанції, виходячи із загальної суми заборгованості за судовим наказом у справі №41/904/334/2013 - 31943,29 грн. та із загальної суми заборгованості за судовим наказом у справі №904/1230/13-г - 47988,14 грн.

Разом з тим, перевіривши перерахунок місцевого господарського суду за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН", колегія суддів встановила, що за період з 01 грудня 2016 року по 30 листопада 2017 року (за судовим наказом у справі №41/904/334/2013) відповідач зобов'язаний сплатити позивачу 4330,30 грн. інфляційних втрат і 958,08 грн. - три проценти річних. При цьому, оскільки сума інфляційних втрат є більшою, ніж заявлена у позові, суд апеляційної інстанції вважає правильним, не виходячи за межі позовних вимог, задовольнити позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі заявленій позивачем - 4320 грн.

За період з 01 травня 2017 року по 30 листопада 2017 року (за судовим наказом у справі №904/1230/13-г) стягненню підлягає 3504,14 грн. інфляційних втрат і 844,07 грн. - три проценти річних.

Таким чином, стягненню підлягають інфляційні втрати у загальній сумі 7824,14 грн. і три проценти річних у загальній сумі 1802,15 грн., у зв'язку з чим рішення місцевого суду підлягає зміні.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

В п. 26 Інформаційного листа від 20.10.2006 №01-8/2351 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в І півріччі 2006 року" (із змінами і доповненнями) Вищий господарський суд України вказував, що зміна резолютивної частини судового рішення може стосуватися окремих елементів цієї частини (як - от розміру стягуваної суми, сум стягуваних судових витрат тощо), але не повинна зачіпати основного висновку господарського суду першої інстанції стосовно прав та обов'язків сторін спору.

З урахуванням вищевикладеного, не зачіпаючи основного висновку господарського суду першої інстанції стосовно прав та обов'язків сторін спору, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для зміни рішення господарського суду першої інстанції в частині присуджених до стягнення сум.

В іншій частині рішення Господарського суду Дніпропетровської області ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів не приймає в якості доказу надані відповідачем акти звірки взаємних розрахунків станом на 07.11.2012 і станом на 12.04.2013 по договору оренди №14/10-11 від 14.10.2011 і копію додаткової угоди до договору №14/10-11, оскільки орендні правовідносини сторін не були предметом цього спору.

Згідно ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст. 74 ГПК України).

Статтею 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, належність доказів нерозривно пов'язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

За наведених правових приписів подані відповідачем докази не можливо визнати належними.

В свою чергу, позивач надав достатньо доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Клопотання відповідача про призначення бухгалтерської експертизи, яке обґрунтоване посиланням знову ж таки на акт звірки взаємних розрахунків по договору оренди і необхідністю з'ясування кредиторської і дебіторської заборгованості між сторонами станом на день прийняття рішення судом першої інстанції та на день проведення експертизи, суд апеляційної інстанції відхиляє.

Відповідно до ч. 1 ст.99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Отже, експертиза призначається судом у випадку необхідності встановлення фактів (обставин), дані про які вимагають спеціальних знань, та які мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті.

Проте, зазначене в клопотанні питання не стосується предмету спору у цій справі й не може вплинути на вирішення справи.

Оскільки доводи апеляційної скарги базуються на доказах, що не є предметом спору у цій справі, вони не приймаються колегією суддів.

Крім того, колегія суддів зазначає, що зі скаржника в доход державного бюджету підлягає стягненню недоплачена сума судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 881,00 грн, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з п.п.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру заявник має сплатити 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

29.12.2017 позивачем за подання позовної заяви у цій справі було сплачено 1600 грн за платіжною квитанцією № 0.0.929479058.1 (а.с.6), що відповідало мінімальному розміру судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленої Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік" на 01 січня 2017 року в сумі 1600 грн.

Втім, позовну заяву до Господарського суду Дніпропетровської області подано позивачем 15.01.2018 та з урахуванням того, що Законом України "Про державний бюджет України на 2018 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи встановлений з 01 січня 2018 року у розмірі 1762,00 грн позивачем здійснено доплату 162,00 грн за платіжною квитанцією № 0.0.943844732.1 від 19.01.2018 (а.с.27).

Підпунктом 4 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

При зверненні з апеляційною скаргою відповідачем судовий збір сплачений не був, в зв"язку з чим ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.07.2018 апеляційну скаргу залишено без руху, з наданням скаржнику строку на усунення недоліку, із зазначенням невірної суми необхідного розміру судового збору (1762 грн), замість вірного 2643,00 грн ((1600,00 грн+162,00 грн)х150%).

Скаржником були сплачені 1762 грн судового збору за платіжною квитанцією № 1/75 від 18.07.2018 (а.с.151), отже, недоплата судового збору становить 881 грн (2643,00 грн-1762,00 грн).

Згідно абзацу 2 п.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України" у випадках коли передбачені у пунктах 2 і 3 частини першої статті 97 ГПК підстави повернення апеляційної скарги виявлені судом апеляційної інстанції після прийняття апеляційної скарги, суд витребує від особи, яка подала скаргу, докази надсилання її копії іншій стороні (сторонам) та сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі. У разі неподання доказів надсилання копії апеляційної скарги іншій стороні (сторонам) скарга залишається без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК. У випадку несплати судового збору у встановленому законом розмірі суд стягує недоплачену суму збору за результатами апеляційного провадження.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Оскільки загальна ціна позову становить 9687,87 грн., тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України дана справа відноситься до категорії малозначних справ, у зв'язку з чим відповідно до ст. 287 ГПК України судові рішення у даній справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, п. 2 ч.1 ст. 275, п. 3 ч.1 ст. 277, ч.4 ст. 277, ст.ст. 281,282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "КОНКУРЕНТ", с. Оженківка, Павлоградський район, Дніпропетровська область - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.05.2018 у справі №904/185/18 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

"Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фермерського господарства "КОНКУРЕНТ" (51474, Дніпропетровська обл., Павлоградський р-н, с. Оженківка, вул. Центральна 30; ) на користь Фізичної особи-підприємця Швеця Олександра Івановича (АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1) 7824,14 грн. інфляційних втрат, 1802,15 грн - три проценти річних та витрати зі сплати судового збору у сумі 1750,72 грн.

В решті позовних вимог відмовити".

Стягнути з Фермерського господарства "КОНКУРЕНТ" (51474, Дніпропетровська обл., Павлоградський р-н, с. Оженківка, вул. Центральна 30; ) в доход державного бюджету України на реквізити Центрального апеляційного господарського суду (Отримувач коштів: УК у Шевчен.р.м.Дніпра/Шев.р/22030101; Код отримувача: (код за ЄДРПОУ): 37989274; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); Код банку отримувача (МФО): 899998; Рахунок отримувача: 2003; Код класифікації доходів бюджету: 22030101) 881,00 грн. недоплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Зобов'язати Господарський суд Дніпропетровської області видати накази відповідно до вимог ст.ст. 147, 148, 150, 155, 327 ГПК України.

Судові витрати Фермерського господарства "КОНКУРЕНТ" за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05.12.2018 року.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя С.Г. Антонік