ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року Справа № 918/723/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Крапівцева О.О. - адвокат, представник за довіреністю від 20.11.2018р. №4892-К-О

від відповідачів:

- ПП "Завод обробки каменю": не з`явився

- ОСОБА_2: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м.Київ

на ухвалу Господарського суду Рівненської області, постановлену 15.11.18р. суддею Марачем В.В. у м.Рівному, повний текст складено 15.11.18р.

у справі № 918/723/18

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м.Київ

до - Приватного підприємства "Завод обробки каменю", м.Рівне

- ОСОБА_2, м.Київ

про стягнення заборгованості в сумі 244 181,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 15.11.2018р. у відкритті провадження по справі №918/723/18 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Приватного підприємства "Завод обробки каменю" та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 244 181,42грн.. - відмовлено.

Повернуто позовну заяву від 09.11.2018р. та додані до неї документи Акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк".

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким справу направити для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає ухвалу місцевого господарського суду такою, що постановлена з порушенням норм чинного законодавства;

- зазначає про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017р. №2147-VІІІ господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, якщо сторонами цього основного зобов'язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб'єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи;

- вказує, що 15.11.2018р. суд постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі у зв'язку з порушенням підвідомчості. Правовою підставою для постановлення ухвали суд вважав приписи п.1 ч.1 ст.20. ст.21 ГПК України. Так, ст.21 ГПК України вказувала на те, що не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно ст.20 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Тобто, цей припис унеможливлював розгляд в одному провадженні вимог, які за предметом належать до юрисдикції різних судів. Заявлена у справі позовна вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з боржника та поручителів могла бути предметом розгляду як в порядку цивільного, так і в порядку господарського судочинства, оскільки зазначені ст.20 ЦПК України та ст.21 ГПК України не встановлювали відповідної заборони. Проте поряд з предметним критерієм для визначення юрисдикції має враховуватися також суб'єктний критерій;

- покликається на те, що вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором була заявлена у справі до ПП "Завод обробки каменю" як позичальника за кредитним договором, а також до його поручителя - ОСОБА_2, котрий за умовами договору поруки погодився розділити відповідальність із позичальником за наслідки невиконання останнім зобов'язання за кредитним договором;

- обґрунтовує те, що ГПК України не містить обмежень щодо розгляду спорів щодо виконання умов кредитного договору між кредитором, боржником за основним зобов'язанням і поручителями, частина з яких є фізичними особами залежно від суб'єктного складу учасників процесу. Крім того, вирішення за правилами господарського судочинства такого спору в частині позовних вимог до боржника, який є юридичною особою та за правилами цивільного судочинства - в частині позовних вимог до поручителя, який є фізичною особою та несе солідарну з боржником відповідальність, порушуватиме принцип повноти, всебічності й об'єктивності з'ясування обставин справи, що випливає, зокрема, зі змісту ч.5 ст.236 ГПК України, оскільки дослідження одного і того ж предмету та тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій;

- зазначає про те, що право особи заявити однорідні позовні вимоги до кількох відповідачів передбачена у процесуальному законі незалежно від того, чи існує між цими відповідачами солідарне зобов'язання. Тому можливим є пред'явлення позову до кількох відповідачів стосовно стягнення заборгованості за одним кредитним договором солідарно з позичальника та з кількох поручителів, якщо останні не є солідарними боржниками між собою;

- переконаний, що позовні вимоги до кількох відповідачів мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, зокрема, нерозривно пов'язані між собою або від вирішення однієї з них залежало вирішення інших. Такий розгляд не допускався, коли була відсутня спільність предмета позову;

- також, що позивач уклав договір поруки з ОСОБА_2, цей договір не передбачає солідарну відповідальність поручителя, а відтак, вказана особа не несе солідарної відповідальність перед позивачем. Відповідальність поручителя перед позивачем є солідарною разом з ПП "Завод обробки каменю" як боржником за основним зобов'язанням. Вказане вбачається з п.1.1.1 договору поруки від 27.07.2017р., укладеного з ОСОБА_2. Відтак, з огляду на солідарний обов'язок перед кредитором боржника за основним зобов'язанням і поручителя кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо;

- вказує, що право особи заявити однорідні позовні вимоги до кількох відповідачів передбачена у процесуальному законі незалежно від того, чи існує між цими відповідачами солідарне зобов'язання. Спільний розгляд позовних вимог кредитора до боржника за основним зобов'язанням і поручителя не створює солідарного обов'язку для останнього. За умови розгляду такого спору в межах однієї справи одним судом гарантується ефективний захист прав та інтересів позивача, що вплине, зокрема, на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних правовідносин;

- крім того, вказує, що позовні вимоги у цій справі є однорідними та нерозривно пов'язаними з обов'язком належного виконання основного господарського зобов'язання за кредитним договором. Тому ефективний судовий захист прав та інтересів позивача буде можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи одним судом. Такий розгляд вплине, зокрема, і на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних правовідносин.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2018р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 15.11.2018р. у справі №918/723/18 та призначено справу №918/723/18 до розгляду на 11.12.2018р. об 14:00год.. Крім того, було задоволено клопотання Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №918/723/18 та забезпечення проведення якої доручено у Господарському суді Дніпропетровської області (адреса: 49600, м.Дніпро, вул.Володимира Винниченка, 1).

10.12.2018р. на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду, на виконання ухвали від 29.11.2018р., від АТ КБ "Приватбанк" надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи, зокрема, оригінал позовної заяви від 09.11.2018р. та додані до неї документи.

Сторони були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Направлена відповідачеві Приватного підприємства "Завод обробки каменю" ухвала Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2018р. про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду на 11.12.2018р. об 14:00год. повернута суду без вручення адресату з довідкою відділення зв'язку, у якій причиною повернення вказано: "за закінченням встановленого строку зберігання". Вказана ухвала направлена на адресу ПП "Завод обробки каменю", що відповідає адресі, вказаній у позовній заяві та апеляційній скарзі станом на день надсилання ухвали, а саме: 33002, АДРЕСА_1.

Також, відповідачеві - ОСОБА_2 ухвала Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2018р. про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду на 11.12.2018р. об 14:00год. була направлена на адресу: АДРЕСА_2 про що свідчить долучений до метріалів справи Реєстр на відправку рекомандованої кореспонденції від 30.11.2018р..

Вказана вище ухвала направлена на адресу ОСОБА_2, що відповідає адресі, вказаній у позовній заяві та апеляційній скарзі станом на день надсилання ухвали, а саме: 04112 АДРЕСА_2

Відповідачі - ПП "Завод обробки каменю" та ОСОБА_2 іншої адреси, ніж та, що вказана у позовній заяві та апеляційній скарзі, суду апеляційної інстанції не повідомляли.

Згідно п.5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, керуючись приписами п.5 ч.6 ст.242 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2018р. була вручена відповідачам - ПП "Завод обробки каменю" та ОСОБА_2.

Крім того, вказана ухвала була оприлюднена в електронній формі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, який знаходиться у вільному доступі.

Представник скаржника в судовому засіданні 11.12.2018р. підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає ухвалуя місцевого суду незаконною та необґрунтованою. Просить суд рішення ухвалу Господарського суду Рівненської області від 15.11.2018р. у №918/723/18 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким справу направити для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Відповідачі не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Також, відповідачі наданим їм процесуальним правом не скористалися та в судове засідання не з'явилися, своїх повноважних представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю сторін.

У відповідності до ст.ст.222, 223 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол судового засідання.

Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановлені оскаржуваної ухвали суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося в Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Приватного підприємства "Завод обробки каменю" та ОСОБА_2, в якій просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором від 03.08.2017р. за послугою "Кредит КУБ", яка виникла станом на 25.10.2018р. у розмірі 244181,42грн., з яких 188135,56грн. заборгованість за кредитом, 26396,61грн. заборгованість за відсотками, 12000,00грн.грн. заборгованість по комісії, 17649,25грн. заборгованість по пені.

Як вже зазначалося, ухвалою Господарського суду Рівненської області від 15.11.2018р., на підставі п.1 ч.1 ст.175 ГПК України, у відкритті провадження по справі №918/723/18 - відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України, - господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Статтею 27 ГПК України передбачено, що позов пред'являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцем проживання фізичної особи, яка не є підприємцем, визнається зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання або перебування.

Відповідно до ст.45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у ст.4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Згідно ст.21 ГПК України, не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.175 ГПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать наявні матеріали справи, АТ КБ "Приватбанк" звернулося до Господарського суду Вінницької області із позовом до відповідачів з вимогами про солідарне стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач покликається на неналежне виконання Приватним підприємством "Завод обробки каменю" умов кредитного договору шляхом приєднання останнім до публічної оферти через підписання Анкети - Заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг кредиту "Кредиту КУБ" від 28.07.2017р. в частині повного та своєчасного повернення наданих у кредит грошових коштів та сплати відсотків за користування ними, заборгованості по комісії та пені, а також невиконанням ОСОБА_2 обов'язків поручителя за договором поруки № POR069від 27.07.2017р., укладеним для забезпечення виконання зобов'язання ПП "Завод обробки каменю" перед АТ КБ "Приватбанк" за угодами - приєднання до Умов та Правил надання послуг кредиту "Кредиту КУБ".

Водночас, як встановлено судом, відповідно до договору поруки №POR069 від 27.07.2017р., який укладений для забезпечення виконання зобов'язання ПП "Завод обробки каменю" перед АТ КБ "Приватбанк" поручителем є фізична особа - ОСОБА_2, який не є підприємцем.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

За правилами ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов'язання.

З позовної заяви вбачається, що у даній справі сторонами основного зобов'язання за угодами - приєднання до Умов та Правил надання послуг кредиту "Кредиту КУБ" від 28.07.2017р., тобто кредитором і боржником, є юридичні особи. Однак стороною правочину, в даному випадку договору поруки №POR069 від 27.07.2017р., укладеного для забезпечення основного зобов'язання виступає фізична особа, яка не є підприємцем.

Виходячи з аналізу змісту та підстав поданого позову, Акціонерне товариство комерційного банку "Приватбанк" як кредитор подало до господарського суду позов до фізичної особи, як поручителя за договором поруки, що укладений на забезпечення зобов'язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи. Тобто, між позивачем та відповідачем наявний спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов'язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними приписами ГПК України.

Згідно з ч.2 ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відтак, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що згідно ст.45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в ст.4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а випадки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, чітко визначені положеннями ст.20 ГПК України.

Таким чином, до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, якщо сторонами цього основного зобов'язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб'єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Водночас положення п.1 ч.1 ст.20 ГПК України не пов'язують також належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, якщо сторонами цього основного зобов'язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, з об'єднанням таких позовних вимог із вимогами до особи - боржника за основним зобов'язанням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/1733/18.

Отже, висновок суду першої інстанцій про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.175 ГПК України не відповідає наведеним вище нормам процесуального права.

З огляду на вказане апеляційний господарський суд вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, про відмову у відкритті провадження у справі.

Крім того, позовні вимоги у цій справі є однорідними та нерозривно пов'язаними з обов'язком належного виконання основного зобов'язання за договором. Тому ефективний судовий захист прав та інтересів позивача буде можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи одним судом.

За змістом ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France ЄСПЛ зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права".

Позиція ЄСПЛ засвідчує, що основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинно чинитися правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

З огляду на зазначене вище, в силу п.4 ч.1 ст.277 ГПК України ухвала Господарського суду Рівненської області від 15.11.2018р. у справі №№918/723/18 підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.3 ст.271 ГПК України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Відтак, апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Рівненської області від 15.11.2018р. у справі №№918/723/18 - скасуванню, з направленням даної справи на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.129, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м.Київ задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Рівненської області від 15.11.2018р. у справі №918/723/18 скасувати.

3. Справу №918/723/18 передати на розгляд до Господарського суду Рівненської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "13" грудня 2018 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.