ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2018 р., м. Київ Справа№ 910/603/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Власова Ю.Л.

суддів: Буравльова С.І.

Калатай Н.Ф.

за участю секретаря судового засідання Вага В.В.

за участю представників:

від позивача: Ісмаілова К.І.,

від відповідача: не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Аграрного фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2018р., м. Київ (повний текст складено 08.08.2018р.) у справі №910/603/18 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос"

до Аграрного фонду

про стягнення 938137,87 грн,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача про стягнення заборгованості в сумі 938137,87 грн за фактичне надання послуг зберігання цукру з липня по вересень 2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.01.2014р. між Позивачем та Відповідачем укладено договір складського зберігання цукру №1ц. Вказаний договір припинив свою дію 31.12.2015р., але Відповідач не забрав цукор зі складських приміщень Позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.06.2018р. у справі №910/603/18 позов задоволено. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача боргу в сумі 938137,87 грн, судового збору в сумі 14072,06 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що Відповідач після закінчення строку дії договору зберігання цукру №1 не забрав цукор, а тому зобов'язаний внести плату за фактичний час його зберігання Позивачем у сумі 938137,87 грн, а саме: за липень 2017 року - 354848,20 грн (зберігання 28387,855 тонн), за серпень 2017 року - 335962,73 грн (за зберігання від 28387,855 до 23570,355 тонн), за вересень 2017 року - 247326,94 грн (за зберігання від 23055,355 до 18512,855 тонн).

Місцевий суд зазначив, що факт наявності боргу Відповідача перед Позивачем у сумі 938137,87 грн належним чином доведений, документально підтверджений та Відповідачем не спростований.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2018р. у справі №910/603/18 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з 16.05.2016р. за даними бухгалтерського обліку Відповідача на відповідальному відокремленому зберіганні Позивача, з урахуванням реалізації і переміщення цукру-піску зберігається 28365,8550 тонн, проте, за даними Позивача на його зберіганні з цього часу знаходиться 28387,855 тонн, що на 22 тонни більше, ніж обліковується у Відповідача.

Відповідач вказує, що листом Генеральної прокуратури України №17/1/4-28229-16 від 24.06.2016р. згідно з протоколами прийому-передачі речових доказів, переміщено на відповідальне зберігання ПАТ «Аграрний фонд» цукор-пісок у кількості 11194,950 тонн.

При цьому, відповідно до наданих Позивачу старшим слідчим Генеральної прокуратури України Кислим В.В. копій протоколів приймання-передачі речових доказів цукру-піску за період з березня по травень 2016 року цукор-пісок було відвантажено у розмірі 11172,950 тонн, тобто, на 22 тонни менше, ніж зазначено в листі Генеральної прокуратури України №17/1/4-28229-16 від 24.06.2016р.

Згідно з поясненнями старшого слідчого дані в листі є точними, а нехватка 22 тонн обумовлюється відсутністю протоколу приймання-передачі речових доказів цукру-піску в переліку копій, які надавались Позивачу, але він є в наявності та буде наданий Позивачу додатково.

Відповідач зазначає, що листом №194 від 29.11.2016р. Позивач повідомив Відповідача, зокрема, про неможливість з 17.03.2016р. забезпечити належні умови зберігання, а також неможливість забезпечення кількісних показників цукру-піску в складських приміщеннях Позивача.

Враховуючи вищевикладене, Відповідач вважає, що фактично не відомо, яка кількість цукру зберігається на складах Позивача.

Також Відповідач зазначає, що загальна сума, яка підлягає оплаті Позивачу не відповідає сумі, яка підлягає стягненню з Відповідача за оскаржуваним рішенням.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.09.2018р. відкрито апеляційне провадження у справі №910/603/18, розгляд справи призначено на 24.10.2018р.

28.09.2018р. Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити рішення місцевого суду без змін. Так, Позивач зазначив, що здійснює облік залишків цукру-піску на складах відповідно до первинних бухгалтерських (складських) документів - протоколів приймання-передачі речових доказів цукру-піску, наданих Генеральною прокуратурою України, які також були надані Відповідачу та ПАТ «Аграрний фонд». Також Позивач вказав графік, за яким відбувалось відвантаження та вилучення цукру-піску. Крім того, Позивач зазначив, що Відповідач відмовляється звільнити складські приміщення Позивача та вивезти свій цукор-пісок і відмовляється сплачувати за фактично надані послуги по зберіганню.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 24.10.2018р., справу №910/603/18 передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Власов Ю.Л., судді: Калатай Н.Ф., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2018р. прийнято справу до провадження у визначеному складі колегії суддів та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.11.2018р.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, заслухавши пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, суд встановив:

30.01.2014р. між Позивачем та Відповідачем укладено договір складського зберігання цукру №1ц, відповідно до п.1.1. якого Відповідач передає, а Позивач приймає цукор на відповідальне відокремлене зберігання згідно ДСТУ 4245:2003 за фактичною вагою в кількості 59278 тонн 655 кг, якість якого відповідає ДСТУ 4623:2006, упакованого в поліпропіленові мішки з поліетиленовими або поліпропіленовими мішками-вкладками, у кількості 1185573 штук, а також 1 неповний мішок, в якому 5 кг.

Згідно з п.1.2. договору прийняття цукру на зберігання та видача його Відповідачу посвідчується актом передавання-приймання, який є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п.1.3. договору фактичне місце зберігання цукру: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22.

Згідно з п.3.6. договору Відповідач своєчасно відшкодовує витрати за надані йому послуги на підставі актів, зміст та форма яких відповідають чинному законодавству України.

Відповідно до п.4.1. договору розрахунки за надані послуги по зберіганню проводяться в грошовій формі (в гривнях), з урахуванням податку на додану вартість шляхом перерахування на поточний рахунок Позивача, вказаний в розділі 11 даного договору.

Згідно з п.4.6. договору ціна останнього становить: 740983 грн 19 коп., в т.ч. ПДВ (20%) - 123497,20 грн.

Ціна передбачена п.4.6. договору обумовлюється умовами п.4.2. даного договору, відповідно до якого тариф за надання послуг по зберіганню становить 12,50 грн за 1 тонну в місяць з урахуванням ПДВ.

Відповідно до п.4.7. договору терміни сплати коштів за надання послуг за зберігання - не пізніше 25 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно з п.5.1. договору строк зберігання цукру - "до пред'явлення вимоги Поклажодавцем".

Відповідно до п.5.2. договору Позивач зобов'язаний зберігати цукор до пред'явлення Відповідачем вимоги про його повернення або переоформлення на визначену Відповідачем особу.

Згідно з п.8.1. в редакції додаткового договору від 31.12.2014р. до договору складського зберігання №1ц від 30.01.2014р. останній набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками Сторін і діє до 31.12.2015р., але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі.

31.01.2014р. на виконання договору Відповідач передав, а Позивач прийняв та розмістив у складських приміщеннях за адресою: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, цукор в кількості 59278 тонн 655 кг, що підтверджується актом передавання-приймання.

31.12.2015р. договір припинив свою дію, проте Відповідач свої зобов'язання не виконав та не забрав цукор із складських приміщень Позивача.

17.10.2017р. Позивач звернувся до Відповідача з письмовою вимогою №70 про сплату за фактичне надання послуг зберігання у сумі 938137,87 грн та направив Відповідачу акти виконаних робіт і розрахунки за фактичне надання послуг у період із 01.07.2017р. по 30.09.2017р.

01.11.2017р. Відповідач надав Позивачу відповідь на письмову вимогу, в якій зазначив, що відшкодування витрат за зберігання розрахованого Позивачем цукру-піску Відповідача є передчасним і безпідставним. Також Відповідач зазначив, що, на його думку, визначити суму витрат на зберігання вказаного майна за період із липня по вересень 2017 року неможливо.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга Відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.3, 4 ст.294 Господарського кодексу України зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Згідно з ч.3 ст.938 Цивільного кодексу України якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ч.3 ст.946 Цивільного кодексу України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Згідно з ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вірно встановлено місцевим судом, між Позивачем та Відповідачем укладено договір складського зберігання цукру №1ц від 30.01.2014р., відповідно до п.1.1. якого Відповідач передає, а Позивач приймає цукор на відповідальне відокремлене зберігання згідно ДСТУ 4245:2003 за фактичною вагою в кількості 59278 тонн 655 кг, якість якого відповідає ДСТУ 4623:2006, упакованого в поліпропіленові мішки з поліетиленовими або поліпропіленовими мішками-вкладками, у кількості 1185573 штук, а також 1 неповний мішок, в якому 5 кг.

На виконання договору Відповідач передав, а Позивач прийняв та розмістив у складських приміщеннях за адресою: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, цукор в кількості 59278,655 тонн, що підтверджується актом передавання-приймання від 31.01.2014р.

При цьому, 31.12.2015р. договір припинив свою дію, проте Відповідач свої зобов'язання не виконав та не забрав цукор із складських приміщень Позивача.

З матеріалів справи вбачається, що стягнення заборгованості за договором, яка виникла до липня 2017 року була предметом позову у справі №910/13771/17. Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2017р., яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017р. та набрало законної сили встановлено, що в період з 01.06.2017р. до 30.06.2017р. Позивач надав Відповідачу послуги зі зберігання 28387,855 тонн на суму 354848,20 грн.

Тобто, кількість цукру, що перебувала станом на 01.07.2017р. на зберіганні у Позивача, становила 28387,855 тонн. Як вірно встановлено місцевим судом, у серпні 2017 року зі складських приміщень Позивача було відвантажено 4817,5 тонн цукру, у вересні - 5057,5 тонн. Факт відвантаження цукру у вказаній кількості сторонами визнаються та не підлягають доказуванню згідно з ч.1 ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням визначеної договором вартості послуг за зберігання, Відповідач повинен сплати Позивачу плату за липень 2017 року у сумі 354848,20 грн (зберігання 28387,855 тонн), за серпень 2017 року у сумі 335962,73 грн (за зберігання від 28387,855 до 23570,355 тонн), за вересень 2017 року у сумі 247326,94 грн (за зберігання від 23055,355 до 18512,855 тонн).

Отже, Позивачем фактично надано Відповідачу послуги зберігання цукру з липня по вересень 2017 року, проте, Відповідач вказані послуги не оплатив. Внаслідок чого у Відповідача утворилася заборгованість перед Позивачем у сумі 938137,87 грн.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду, що факт наявності боргу Відповідача перед Позивачем належним чином доведений, документально підтверджений та Відповідачем не спростований. Заперечення Відповідача щодо дійсних обсягів предмету зберігання є необґрунтованими та безпідставними.

При цьому, Відповідачем не надано доказів належного виконання зобов'язань за договором.

Апеляційний суд не приймає доводи Відповідача, що за даними його бухгалтерського обліку на відповідальному відокремленому зберіганні Позивача, з урахуванням реалізації і переміщення цукру-піску зберігається 28365,8550 тонн, тобто на 22 тонни менше, ніж заявлено Позивачем, які Відповідач обґрунтовує обставинами, викладеними в листі Генеральної прокуратури України №17/1/4-28229-16 від 24.06.2016р. та відсутністю протоколу приймання-передачі речових доказів цукру-піску в переліку копій, які надавались Позивачу, з огляду на наступне.

Як вже зазначалось апеляційним судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2017р., яке набрало законної сили встановлено, що після закінчення строку дії договору зберігання цукру Позивачем надавались послуги Відповідачу зі складського зберігання в період з 01.06.2017р. до 30.06.2017р. Так, Позивач надав Відповідачу послуги зі зберігання 28387,855 тонн на суму 354848,20 грн.

Згідно з ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, вказані обставини не підлягають доказуванню.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов'язковість судового рішення.

Таким чином, факти, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 26.10.2017р. у справі №910/13771/17, яке набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Щодо листа №194 від 29.11.2016р., яким Позивач повідомив Відповідача, зокрема, про неможливість з 17.03.2016р. забезпечити належні умови зберігання, а також неможливість забезпечення кількісних показників цукру-піску в складських приміщеннях Позивача, апеляційний суд зазначає, що обставини, викладені у вказаному листі, не спростовують факт зберігання Позивачем майна Відповідача та наявність заборгованості за надані послуги за період із 01.06.2017р. до 30.06.2017р.

Крім того, відповідно до листа Генеральної прокуратури України №17/1/4-28229-16 від 10.11.2016р. Відповідач не обмежений у праві вивезення цукру-піску.

Апеляційний суд також зазначає, що у разі невідповідності реальних обсягів цукру-піску за спірним договором фактично визначеним обсягам цукру-піску, Відповідач має право звернутися до суду із окремим позовом про відшкодування збитків, завданих поклажодавцю втратами від нестачі предмету зберігання у визначених обсягах.

Щодо посилання Відповідача, що загальна сума, яка підлягає оплаті Позивачу не відповідає сумі, яка підлягає стягненню з Відповідача за оскаржуваним рішенням, апеляційний суд зазначає, що здійснений місцевим судом розрахунок є арифметично вірним. Проте, місцевим судом в описовій та мотивувальній частинах оскаржуваного рішення помилково зазначено, що з Відповідачем за вересень 2017 року підлягає плата за зберігання цукру-піску в сумі « 274326,94 грн» замість вірної « 247326,94 грн». Разом з тим, вказана обставина не впливає на правильність прийнятого місцевим судом рішення про стягнення з Відповідача заборгованості за вересень 2017 року.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення місцевого суду згідно з ст.277 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Аграрного фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2018р. у справі №910/603/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2018р. у справі №910/603/18 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Аграрний фонд.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 10.12.2018р.

Головуючий суддя Ю.Л. Власов

Судді С.І. Буравльов

Н.Ф. Калатай