СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2018 р. Справа № 917/1788/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Слободін М.М. , суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача не зявився;

відповідача адвокат ОСОБА_1, за довіреністю від 20.08.2018 року, свідоцтво серія ПТ №2270 від 24.07.2018 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Лозівський молочний завод, Полтавська область (вх. №940П/1-18 )

на ухвалу господарського суду Полтавської області від 25.10.2018 року у справі №917/1788/16, постановлену в приміщенні господарського суду Полтавської області (суддя Пушко І.І.), повний текст якої складено 25.10.2018 року

за позовом Торгового дому "Пальміра" дочірнє підприємство компанії "Палма ОСОБА_2 (Швейцарія), 1665 км Автошляху Санкт-Петербург-Київ-Одеса, Біляївський р-н., Одеська область, 65031

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", Полтавська область

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 25.10.2018р. у справі №917/1788/16 в задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення по справі №917/1788/16 відмовлено.

Заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю Лозівський молочний завод, Полтавська область з ухвалою суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Полтавської області від 25.10.2018р. у справі №917/1788/16 та прийняти нове рішення, яким заяву про відстрочку виконання рішення у справі №917/1788/16 задовольнити та відстрочити виконання рішення суду на 12 місяців.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги, доповнень до апеляційної скарги (вх.№912) та письмових пояснень до апеляційної скарги (вх.№1952) вказує про наступне.

На підтвердження збитковості та скрутного фінансового стану товариства апелянтом надано до суду всі відповідні фінансові та бухгалтерські документи, висновок аудиту, докази відсутності у товариства майна, на яке б можливо було звернути стягнення, чи яке можно було б реалізувати з метою виконання рішення суду.

Також, апелянтом було надано до господарського суду першої інстанції докази вчинення дій, спрямованих на виконання рішення суду, а також докази того, що через 12 місяців рішення суду у даній справі буде виконано.

Посилаючись на приписи частини 5 статті 331 ГПК України апелянт зазначає, що у вказаній нормі права визначено річний строк, який є максимальним та фактично присічним, виходячи з диспозиції статті, на який судом може бути надано відстрочення або розстрочення, а не строк на протязі якого учасник справи може звернутися до суду з заявою про відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду.

Звертає увагу на те, що 26.11.2018 року Верховною Радою України затверджено Указ Президента України №393 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в ряді областей, в тому числі і в Харківській, де розтошовані виробничі потужності ТОВ "Лозівський молочний завод", введено військовий стан, що на сьогоднішній день у будь-який момент може мати наслідком введення певних обмежень, в тому числі й на обіг грошових коштів.

Вказана обставина у взаємозвязку з обставинами, якими ТОВ «Лозівський молочний завод» обґрунтовувало необхідність надання відстрочки виконання рішення суду у даній справі значно ускладнює одномоментне виконання протягом найближчого часу рішення суду у даній справі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2018 року, суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Слободін М.М., суддя Хачатрян В.С.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2018року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Лозівський молочний завод на ухвалу господарського суду Полтавської області від 25.10.2018р. у справі №917/1788/16; позивачу встановлено строк до 27.11.2018 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 05.12.2018 року.

12.11.2018 року на адресу суду від апелянта надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких останній просить скасувати ухвалу господарського суду Полтавської області від 25.10.2018р. у справі №917/1788/16 та прийняти нове рішення, яким заяву про відстрочку виконання рішення у справі №917/1788/16 задовольнити та відстрочити виконання рішення суду на 12 місяців (вх.№912), які долучені до матеріалів справи.

04.12.2018 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін (вх.№1950), який долучений до матеріалів справи.

Позивач в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про те, що будь-яке відстрочення суми боргу відповідачу, а тим паче на 12 місяців позбавить позивача можливості сплачувати податки, збори, інші обовязкові платежі, відсотки за кредитами, нарощувати свій капітал та поліпшувати матеріальне забезпечення своїх працівників.

05.12.2018 року на адресу суду від апелянта надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких останній просить скасувати ухвалу господарського суду Полтавської області від 25.10.2018р. у справі №917/1788/16 та прийняти нове рішення, яким заяву про відстрочку виконання рішення у справі №917/1788/16 задовольнити та відстрочити виконання рішення суду на 12 місяців (вх.№1952), які долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 05.12.2018 року представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представник позивача в судове засідання 05.12.2018 року не зявився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення №357, проте не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника апелянта, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 року у справі №917/1788/16, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 року, позов Торгового дому "Пальміра" дочірнє підприємство компанії "Палма ОСОБА_2А." (Швейцарія) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" грошових коштів задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" на користь Торгового дому "Пальміра" дочірнє підприємство компанії "Палма ОСОБА_2А." (Швейцарія) 976 558,40грн. основного боргу, 56 234,95грн. 5% річних, 85 152,21грн. інфляційних, 115 663,93грн. пені та 18 504,14грн. витрат по сплаті судового збору.

14.02.2017року господарським судом Полтавської області видано наказ про примусове виконання рішення.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 04.07.2017 року та ухвалою господарського суду Полтавської області від 12.07.2018 року, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 року, в задоволенні заяв про відстрочку виконання рішення суду Товариству з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» було відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що 10.10.2018 року відповідач звернувся до господарського суду Полтавської області з заявою про відстрочку виконання рішення суду, в якій просив відстрочити виконання рішення господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 року у справі №917/1788/16 на 12 місяців.

В обґрунтування вказаної заяви, відповідач посилався на обставини, які на його думку, унеможливлюють виконання рішення господарського суду, а саме, втрата ринку збуту, пошук нових ринків збуту, соціальні та економічні потрясіння в державі, зменшення попиту на продукцію, важкий фінансовий стан товариства, внаслідок чого сплата всієї присудженої до стягнення суми унеможливить повне виконання інших боргових зобов'язань, призведе до неспроможності виплачувати заробітну плату працівникам товариства щодо якої вже наявна заборгованість.

Так, через дію обєктивних та незалежних від заявника причин ТОВ «Лозівський молочний завод» опинилось у вкрай скрутному матеріальному стані і, як наслідок, не може забезпечити одномоментне, без оголошення банкрутства виконання рішення суду через фактичне блокування господарської діяльності товариства накладеними органами виконавчої служби арештами на кошти та майно.

Місцевий господарський суд, відмовляючи в задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду виходив з того, що відповідачем не надано належних доказів, які б свідчили про наявність виключних обєктивних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

25.10.2018 року господарським судом Полтавської області постановлено оскаржувану ухвалу, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Так, відповідно до ст. ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 ГПК.

Законодавець у будь-якому випадку пов'язує відстрочку виконання судового рішення у судовому порядку з винятковими (об'єктивними, непереборними) та виключними обставинами, що ускладнюють виконання судового рішення.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

За судовою практикою, до обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та які є підставою для розстрочки (відстрочки) його виконання, належать хвороба боржника або членів його сім'ї, скрутний матеріальний стан боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи-боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26.06.2013р., розстрочка чи відстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

В обґрунтування заяви про відстрочку виконання рішення суду боржник вказує, що він є переробним підприємством харчової промисловості України.

Основним видом продукції, яку виготовляє ТОВ «Лозівський молочний завод» є твердий сир та інші молочні продукти.

Як зазначає відповідач, основним ринком збуту продукції товариства був ринок Російської Федерації, куди експортувалася основна маса продукції підприємства.

Втім, починаючи з 2014 року заборонено ввезення і реалізацію на території РФ продукцію українських товаровиробників, введено обмеження на транзит продукції митною територією до Республіки Казахстан та Киргизької Республіки, тобто ТОВ «Лозівський молочний завод» було закрито основний ринок збуту своєї продукції, що призвело до значного зниження обсягів виробництва та реалізації продукції відповідача, та як наслідок вказані обставини позбавили ТОВ «Лозівський молочний завод» можливості своєчасного розрахунку з постачальниками за отриману молочну сировину та іншу продукцію, яка використовується в процесі переробки сировини та виготовлення продукції.

У підтвердження тяжкого фінансового стану відповідачем надано звіт про сукупний дохід за перший квартал 2018 року, та звіт про фінансовий стан (баланс) ТОВ «Лозівський молочний завод», а також матеріали аудиторської перевірки, які свідчать про збитковість товариства та наявність значної заборгованості перед працівниками по заробітній платі.

Товариство не має достатньо ресурсів, які можна використати на погашення поточних зобов'язань, та розширення своєї діяльності.

Фінансовий стан товариства не стійкий, у зв'язку з відсутністю джерел власних коштів та залученням для фінансування діяльності значних коштів джерел зовнішнього фінансування - кредитів банку та короткострокової кредиторської заборгованості. Товариство на даний час знаходиться у тяжкому фінансовому стані і залежне від залучених коштів.

Одночасне виконання всіх судових рішень про стягнення заборгованості з ТОВ «Лозівський молочний завод» призведе до повної його неплатоспроможності та банкрутства.

Колегією суддів враховано надані відповідачем докази вжиття заходів зі стабілізації об'ємів виробництва, а саме: договори та контракти з поставки продукції на 2018 рік, що може сприяти продовженню господарської діяльності та зробить реальною можливість отримання боргу стягувачем.

Судом апеляційної інстанції досліджено, також, укладений між ТОВ «Лозівський молочний завод» та ТОВ «ІР-Агроторг» договір №2305 від 23.05.2018 року; укладений договір №3004 від 30.04.2018 року між ТОВ «Лозівський молочний завод» та ПП «Транзитекспо».

Вказані договори постачання продукції, з урахуванням їх загальної вартості та строків поставки, можуть вважатися підтвердженням реальної можливості виконання відповідачем рішення господарського суду першої інстанції.

Крім того, відповідачем з метою відновлення виробничої діяльності товариства прийнято рішення про внесення додаткових внесків до статутного капіталу, а також з метою залучення додаткових коштів для відновлення господарської діяльності ТОВ «Лозівський молочний завод» укладено договір про отримання безвідсоткової фінансової допомоги.

Колегія суддів вважає, що одночасне і повне виконання рішення суду в даній справі може призвести до виникнення у ТОВ «Лозівський молочний завод» заборгованості зі сплати податків, зборів та інших платежів до бюджету, заробітної плати, і як наслідок припинення господарської діяльності боржника, призведе до повної його неплатоспроможності та банкрутства, що унеможливить виконання рішення суду.

Відтак, заходи примусового стягнення з ТОВ «Лозівський молочний завод» заборгованості не тільки не призведуть до очікуваного результату, а й матимуть своїм наслідком зупинення діяльності ТОВ «Лозівський молочний завод» і накопичення нових боргів при неможливості їх погашення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що надання відстрочки виконання рішення є виключним заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору.

При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «ОСОБА_3 проти Італії», заява №22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V).

За практикою Європейського Суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення п. 1 ст. 6 Конвенції (див. «Корнілов та інші проти України», заява №36575/02, ухвала від 7 жовтня 2003 року; тривалість виконання - вісім місяців). І навіть, два роки та сім місяців, не визнавались надмірними і не розглядалися, як такі, що суперечить вимогам розумного строку, передбаченого ст. 6 Конвенції (див. ухвалу від 17 вересня 2002 року у справі «Крапивницький та інші проти України», заява №60858/00). Отже, для з'ясування обставин чи є період виконання рішення надмірно тривалим, варто звернути увагу на особливі обставини кожної справи.

Колегія суддів, враховуючи практику Європейського суду з прав людини та, беручи до уваги докази, надані відповідачем, зазначає про те, що строк на який просить відстрочити виконання судового рішення у даній справі апелянт не є надто тривалим та надмірним з огляду на конкретні обставини даної справи та розмір заборгованості, яку відповідач не спроможний сплатити на користь відповідача одномоментно єдиним платежем.

Відстрочка виконання рішення господарського суду для відповідача в даному випадку не є інструментом ухилення від виконання рішення, боржник лише намагається через існування певних обставин, які таке виконання ускладнюють, забезпечити повне виконання рішення господарського суду та остаточне погашення заборгованості перед стягувачем.

У цій справі відстрочка виконання рішення суду здійснюється з метою недопущення погіршення економічної ситуації боржника, а також з метою недопущення невиконання рішення суду на користь кредитора, що можливе у випадку банкрутства боржника.

Тобто, справедливий баланс інтересів сторін у цій справі дотриманий.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 року «Чижів проти України» зазначено, що на державі лежить позитивне зобовязання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції.

Отже, необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є зясування факту дотримання балансу інтересів сторін, дослідження та оцінювання не тільки доводів боржника, а й заперечення кредитора.

При цьому, необхідно враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все необхідно врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.04.2018 року у справі №920/199/16, у постановах Вищого господарського суду України від 26.04.2017 року у справі №917/747/16 та від 16.11.2016 року у справі №921/830/15-г/16.

Місцевий господарський суд, відмовляючи в задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду, також, вказав на те, що рішення суду у справі №917/1788/16 прийнято 24.01.2017р., постанова Харківського апеляційного господарського суду прийнята 22.05.2017р., а боржник просить відстрочити виконання рішення в цій справі на 12 місяців з моменту винесення ухвали за результатом розгляду заяви про відстрочку, втім у ч.5 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення.

Колегія суддів з такими висновками місцевого господарського суду не погоджується та зазначає наступне.

Згідно ч.5 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Системне тлумачення статті 331 Господарського процесуального кодексу України дозволяє дійти таких висновків. Структурно стаття складається з 7-ми частин, серед яких частина 1, 2 і 7 присвячені порядку розстрочення та відстрочення судового рішення (процедурні питання подання та розгляду заяви), 3, 4-підставам для відстрочення та розстрочення судом, 5, 6-правовим наслідкам та питанням, які вирішуються судом при ухваленні такого рішення. Зі змісту даної норми вбачається, що момент звернення стороною до суду з відповідною заявою не визначений законодавцем в якості процедурної вимоги до строку її подання, а термін спливу з моменту ухвалення судового рішення не виступає чинником, який враховуються господарським судом при вирішенні питання задоволення такої заяви.

З огляду на це, положення частини 5 статті 331 ГПК України слід розуміти як такі, що стосуються вже правових наслідків задоволення поданої стороною заяви та обмежують максимальний строк, на який суд може розстрочити або відстрочити виконання судового рішення, одним роком з дня прийняття саме рішення про відстрочення або розстрочення останнього.

Колегія суддів вважає, що законодавцем у вказаній нормі права визначено річний строк, який є максимальним та фактично присічним, виходячи з диспозиції статті, на який судом може бути надано відстрочення або розстрочення, а не строк на протязі якого учасник справи може (має право) звернутися до суду з заявою про відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду.

Таким чином, висновок місцевого господарського суду, що відповідач звернувся з заявою поза межами строку, визначеного ч.5 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованим.

Отже, колегія суддів оцінивши як доводи боржника, так і доводи кредитора, враховуючи фінансовий стан обох сторін, існування певних обмежень в окремих областях країни, у зв'язку з введенням військового стану, дійшла висновку, що надання відстрочки виконання рішення на 12 місяців не порушить принципу збалансованості інтересів сторін.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали, у звязку з чим апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Лозівський молочний завод слід задовольнити.

Отже, місцевий господарський суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи та дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, а тому ухвалу господарського суду Полтавської області від 25.10.2018р. у справі №917/1788/16 слід скасувати, задовольнивши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" про відстрочку виконання рішення господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 року у справі №917/1788/16 на 12 місяців.

Керуючись ст. ст. 255, 269, 270, ч.1 п.2 ст. 275, п.1, 2 ч.1 ст.277, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Лозівський молочний завод, Полтавська область задовольнити.

Ухвалу господарського суду Полтавської області від 25.10.2018 року у справі №917/1788/16 скасувати.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Лозівський молочний завод про відстрочку виконання рішення господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 року у справі №917/1788/16 на 12 місяців задовольнити.

Відстрочити виконання рішення господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 року у справі №917/1788/16 на 12 місяців.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 06.12.2018 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя М.М. Слободін

Суддя В.С. Хачатрян