ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року Справа № 918/148/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г. , суддя Гудак А.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Млинівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.07.2018 р. у справі №918/148/18 (суддя Бережнюк В.В., повний текст рішення складено 27.07.2018 р.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера ЛТД" (м. Дніпро)

до відповідачів: 1) Млинівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (смт. Млинів, Млинівський р-н., Рівненська обл.); 2) Головного управління державної казначейської служби України в Рівненській області (м. Рівне)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: фермерське господарство "АКО" (с. Залав`я, Млинівський р-н., Рівненська обл.)

про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними діями і бездіяльністю органу державної влади, в сумі 302 958,70 грн.

за участю представників сторін:

позивача - Гуменюк Ю.В.;

відповідача - 1 - не з'явився;

відповідача - 2 - Немкович І.І.;

третьої особи - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агросфера ЛТД" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Млинівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 196 153, 39 грн. шкоди та 106 805, 31 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що протиправна бездіяльність начальника Відділу ДВС ОСОБА_3, яка виразилася у невинесенні постанови про об'єднання у зведене виконавче провадження виконавчих проваджень № 45021212, № 45113537, №43629338, потягла за собою вчинення останнім протиправних дій під час винесення розпорядження від 31.03.2015р. № 67-04 та заподіяла шкоду інтересам позивача, яку останній просить відшкодувати. Крім того, позивач, на підставі ст. 625 ЦК України, нарахував та заявив до відшкодування збитки від інфляції в сумі 106 805, 31 грн. за період з 01.04.2015 р. по 01.03.2018 р.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 24.07.2018 р. у справі №918/148/18 позов задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3504030, на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера ЛТД" 196 153, 39 грн. майнової шкоди, заподіяні внаслідок неправомірних дій Млинівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. В задоволенні позову про стягнення 106 805,31 грн. інфляційних втрат відмовлено.

Суд першої інстанції, посилаючись на ст. ст. 22, 1166, 1173, 1174 ЦК України та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.02.2018р. у справі №904/2123/14, встановивши неправомірні дії органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 196 153, 39 грн. майнової шкоди підлягають задоволенню. Окрім того, оскільки дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову в частині стягнення 106 805,31 грн. інфляційних втрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Млинівський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, прийняти нове , яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник зазначає, що приймаючи рішення, судом першої інстанції не враховано причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та його вина. При цьому, посилання суду на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.02.2018р. у справі №904/2123/14 є передчасним, оскільки вищезазначеним судовим рішенням не встановлену вину колишнього начальника ДВС ОСОБА_3, не зазначено, що позивачу завдано шкоду колишнім начальником ДВС ОСОБА_3 своєю протиправною поведінкою.

Апелянт зазначає, що судом не взято до уваги, що Дніпропетровським апеляційним господарським судом при розгляді справи № 918/2123/14 не винесено окремої ухвали відповідно до ст. 90 ГПК України.

Скаржник звертає увагу суду, що при винесенні розпорядження №67-04 від 31.03.2015р. щодо розподілу грошових у виконавчому провадженні №43629338 позивач не був стягувачем та стороною у виконавчих провадженнях № 45021212. № 4511357, що свідчить про те, що позивачу не була завдана шкода при розподіленні коштів у виконавчому провадженні № 43629338.

Крім того, апелянт вважає, що судові рішення, які винесенні на користь позивача не могли бути фактично виконанні при пред'явленні виконавчого документа, оскільки були інші стягувачі, так і при пропорційному розподілі коштів фактичне погашення не відбулося б.

Відповідно до ч. 1 ст. 340 ГПК України скарга на дії державного виконавця подаються до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції, ТОВ "Агросфера" так і ТОВ "Агросфера ЛТД" не були позбавленні права подати відповідну скаргу на дії ДВС у 2015 році при розподілі кошів.

Скаржник зазначає, що на даний час ФГ "Ако" є діючим підприємством та не визнано банкрутом, а в разі стягнення коштів з нього в повному обсязі згідно наказів Дніпропетровського господарського суду по виконавчих провадженнях ВП 53291976, ВП 45113537 на користь ТОВ "Агросфера ЛТД" на загальну суму 562 934, 18 грн. створює негативні наслідки для Державного бюджету України та завдає йому збитків, оскільки стягнення шкоди в сумі 196153,39 грн. дає змогу боржнику отримати додаткові кошти по виконавчим провадженням, що є не припустимим.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2018 р. скаржнику поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду, зупинено його дію, відкрито апеляційне провадження у справі та призначено розгляд скарги на 05.12.2018 р. на 14:30 год.

Головне управління державної казначейської служби України в Рівненській області надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. №5350/18 від 20.11.2018 р.), в якому зазначає, що управління не вступало у правовідносини з позивачем, своїми діями або бездіяльністю не порушувало його законних прав та інтересів. Також повідомляє суд, що органи казначейства не є розпорядниками коштів Державного бюджету України та здійснюють лише розрахунково-касове обслуговування розпорядників та одержувачів бюджетних коштів, не мають права втручатися у їх діяльність та не уповноважені самостійно спрямовувати надані бюджетні асигнування. Зазначає, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або рішенням про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету. Казначейство зберігає виконавчі документи до виконання їх у повному обсязі.

Млинівський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області надіслав до суду заяву (вх. №6981/18 від 29.11.2018 р.), в якій просить суд долучити до матеріалів справи постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.11.2018 р. у справі №904/2123/14, якою було скасовано ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2017р. та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.02.2018р. у справі №904/2123/14, прийнято нове рішення, яким у задоволенні скарги ТОВ "Агросфера ЛТД" на дії та бездіяльність начальника відділу Млинівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області відмовлено повністю.

До початку судового засідання, Млинівським районним відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області надіслано до суду заяву (вх. №8038/18 від 05.12.2018 р.), в якій скаржник просить суд при розгляді апеляційної скарги врахувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.11.2018 р. у справі №904/2123/14, розглядати скаргу без участі його представника та задоволити вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому засіданні 05.12.2018р. заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Просить не враховувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.11.2018 р. у справі №904/2123/14,оскільки на момент прийняття оскаржуваного рішення її не існувало.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 05.12.2018 р. підтримав позицію, викладену у відзиві на апеляційну скаргу.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, а також клопотання скаржника про розгляд скарги без участі його представника, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним господарським судом, 10.10.2014р. постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження № 45021212 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/5019/14 про стягнення з ФГ "Ако" на користь ТОВ "Агросфера" заборгованості в сумі 217 123, 61 грн. (т.1, а.с. 31).

17.10.2014р. постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження №45113537 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/2123/14 про стягнення з ФГ "Ако" на користь ТОВ "Агросфера" заборгованості в сумі 343639,33 грн. (т. 1, а.с. 32).

11.02.2016р. постановою державного виконавця було замінено назву стягувача - ТзОВ "Агросфера" на його правонаступника - ТОВ Агросфера ЛТД" (т. 1, а.с. 32).

Крім того, станом на час відкриття зазначених вище виконавчих проваджень, в провадженні того ж державного виконавця знаходилося виконавче провадження №43629338 з примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 27.05.2014р. у справі №918/259/14, в якому боржником також є ФГ "Ако", а стягувачем - ТОВ "Волинський екологічний продукт".

31 березня 2015 р. начальником Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_3 винесено розпорядження № 67-04, відповідно до якого грошові кошти у сумі 355000 грн., що надійшли 31.03.2015р. на рахунок з обліку депозитних сум у виконавчому провадженні №43629338 при примусовому виконанні виконавчого документа №918/259/14, виданого 27.05.2014р. Господарським судом Рівненської області про стягнення грошових сум з ФГ "Ако" необхідно перерахувати: 326 245, 45 грн. боргу на користь ТОВ "Волинський екологічний продукт"; 28 704, 55 грн. виконавчого збору; 50 грн. витрат на проведення виконавчих дій (т. 1, а.с. 168).

Відповідно до платіжного доручення №526 від 31.03.2015р. кошти в розмірі 326 245,45 грн. відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області були перераховані ТОВ "Волинський екологічний продукт" (т. 1., а.с. 169).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агросфера ЛТД" у грудні 2017 року звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області зі скаргою на дії та бездіяльність начальника відділу Млинівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_3, у якій просило:

- визнати незаконною бездіяльність начальника Млинівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_3, яка полягає у невинесенні постанови про об'єднання виконавчих проваджень ВП№43629338, ВП№45113537, ВП№45021212 у зведене виконавче провадження;

- визнати незаконними дії начальника Млинівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_3 щодо розподілу грошових коштів у виконавчому провадженні №43629338 по виконанню рішення суду у справі №918/259/14 в частині перерахування грошових коштів у розмірі 326245,45 грн. на користь ТОВ "Волинський екологічний продукт".

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2017р. у справі №904/2123/14 скаргу ТОВ "Агросфера ЛТД" задоволено частково; визнано незаконною бездіяльність начальника Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_3, яка полягає у невинесенні постанови про об'єднання виконавчих проваджень ВП№45113537 та ВП№45021212 у зведене виконавче провадження. В решті вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.02.2018р. апеляційну скаргу ТОВ "Агросфера ЛТД" задоволено; ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2017р. у справі №904/2123/14 - скасовано, прийнято нове рішення, яким скаргу на дії та бездіяльність начальника Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_3 - задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність начальника Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_3, яка полягає у невинесенні постанови про об'єднання виконавчих проваджень ВП№43629338, ВП№45113537 та ВП№45021212 у зведене виконавче провадження. Визнано неправомірними дії начальника Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_3 щодо винесення розпорядження №67-04 від 31.03.2015 року щодо розподілу грошових коштів у виконавчому провадженні №43629338 по виконанню рішення суду у справі №918/259/14 в частині перерахування грошових коштів у розмірі 326245,45 грн. на користь лише ТОВ "Волинський екологічний продукт".

В подальшому постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.11.2018р. у справі №904/2123/14, скасовано ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2017р. та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.02.2018р. у справі №904/2123/14, прийнято нове рішення, яким у задоволенні скарги ТОВ "Агросфера ЛТД" на дії та бездіяльність начальника відділу Млинівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області відмовлено повністю.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідачів шкоди в розмірі 196 153, 39 грн., заподіяної протиправними діями (бездіяльністю) начальника відділу ДВС ОСОБА_3, а також 106805, 31 грн. інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України. З даним позовом позивач звернувся до суду першої інстанції в березня 2018 року .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що в порушення ч. 1 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній станом на жовтень 2014 року) і пункту 3.8 "Інструкції з організації примусового виконання рішень", затвердженої Наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012 року №512/5 (в редакції, що діяла в період з 20.05.2014р. до 07.11.2014 р.) начальник Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області не об'єднав виконавчі провадження №45021212, №45113537, №43629338 у зведене виконавче провадження шляхом винесення відповідної постанови не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку, наданого боржнику для самостійного виконання.

Відтак вказана, на думку позивача, протиправна бездіяльність начальника Млинівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Рівненській області потягла за собою вчинення ним в подальшому протиправних дій при винесені розпорядження № 67-04 від 31.03.2015р., відповідно до якого грошові кошти у сумі 355 000 грн. у виконавчому провадженні №43629338 були перераховані в сумі 326 245, 45 грн. боргу на користь ТОВ "Волинський екологічний продукт"; 28 704, 55 грн. виконавчого збору; 50 грн. витрат на проведення виконавчих дій.

Позивач зазначає, що якби всі три виконавчі провадження були об'єднані в одне зведене провадження, то державний виконавець мав би діяти відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на 31.03.2015 р.), згідно з якою вимоги стягувані кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги. У разі якщо стягнута сума недостатня для задоволення в повному обсязі усіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми. Стягнута з боржника сума розподіляються між стягувачами згідно з виконавчими документами, за якими відкрито виконавчі провадження на день зарахування стягнутої суми на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Позивач вказує, що на час надходження коштів від боржника він повинен був сплатити на користь позивача за двома виконавчими провадженнями загальну суму 530353 грн. (343 639,33 грн.+186 713,67 грн.), а на користь ТОВ "Волинський екологічний продукт" - 333500,45 грн., тобто загальна сума заборгованості ФК "Ако" перед стягувачами складала 863 853, 45 грн. Таким чином, в пропорційному співвідношенні частка позивача в загальній сумі заборгованості ФГ "Ако" складає 61,39%, а частка ТОВ "Волинський екологічний продукт" - 38,61% . Тобто, з отриманої від боржника суми 355000 грн. Млинівський районний відділ ДВС ГТУЮ у Рівненській області був повинен перерахувати на рахунок позивача 196 153, 39 грн., які є предметом стягнення у даній справі.

Позивач в обґрунтування протиправності (неправомірності) дій (бездіяльності) державного виконавця посилається на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.02.2018р. у справі №904/2123/14, якою було задоволено скаргу на дії та бездіяльність начальника Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_3 та визнано неправомірною бездіяльність начальника Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_3, яка полягає у невинесенні постанови про об'єднання виконавчих проваджень ВП №43629338, ВП№45113537 та ВП №45021212 у зведене виконавче провадження. Визнано неправомірними дії начальника Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_3 щодо винесення розпорядження №67-04 від 31.03.2015 року щодо розподілу грошових коштів у виконавчому провадженні №43629338 по виконанню рішення суду у справі №918/259/14 в частині перерахування грошових коштів у розмірі 326245,45 грн. на користь лише ТОВ "Волинський екологічний продукт".

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 1 цієї статті).

Стаття 22 ЦК України визначає. що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Частина 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.

Частина 1 статті 2 даного Закону передбачає, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державне підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство), юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Таким чином, загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначено у статтях 1166, 1167 ЦК України, з аналізу яких вбачається, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі.

На відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма ст. 1173 ЦК України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинний зв'язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов'язковою умовою настання відповідальності.

Причинно-наслідковий зв'язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об'єктивний причинний зв'язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об'єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв'язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.

У розгляді позовів про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", статті 87 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 1174 ЦК України, маючи на увазі, що в таких випадках відповідачами можуть бути відповідні органи Державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про часткове задоволення позову зазначив про те, що обставини неправомірності дій (бездіяльності) державного виконавця, що призвели до заподіяння збитків позивачу встановлені постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.02.2018р. у справі №904/2123/14 та дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 196 153, 39 грн. майнової шкоди підлягають задоволенню.

Таким чином, суд першої інстанції вказав про необхідність врахування обставин щодо неправомірності дій (бездіяльності) державного виконавця, викладених в чинній на момент прийняття оскаржуваного судового рішення постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.02.2018р. у справі №904/2123/14.

Апеляційний господарський суд зазначає, що факт неправомірності дій (бездіяльності) державного виконавця на момент розгляду господарським судом спору про відшкодування шкоди був встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили, і в цій частині воно мало преюдиційне значення для вирішення даного спору.

Так, згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 41 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011р.), "Верховенство права" одним з обов'язкових елементів поняття "верховенство права" є юридична визначеність.

Згідно п.п.44, 46, 50 даної Доповіді принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов'язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.

Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія [юридичних норм] також суперечить принципові юридичної визначеності, принаймні у кримінальному праві (ст. 7 ЄКПЛ), позаяк суб'єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки; але це також стосується і цивільного та адміністративного права - тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси [особи]. На додаток, юридична визначеність вимагає дотримання принципу res judicata. Остаточні рішення судів національної системи не повинні бути предметом оскарження. Юридична визначеність також вимагає, щоб остаточні рішення судів були виконані. У приватних спорах виконання остаточних судових рішень може потребувати допомоги з боку державних органів, аби уникнути будь-якого ризику "приватного правосуддя", що є несумісним з верховенством права. Системи, де існує можливість скасовувати остаточні рішення, не базуючись при цьому на безспірних підставах публічного інтересу, та які допускають невизначеність у часі, несумісні з принципом юридичної визначеності.

Існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики."

Відповідно до п. 72 рішення Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява N 48553/99) зазначено, що суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції ( 995_004 ), яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Посилання, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду, міститься і у справах Європейського суду з прав людини "Брумареску проти Румунії", "Салов проти України" та інші.

Таким чином, аналізуючи зміст ч. 4 ст. 75 ГПК України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що однією з цілей цієї норми законодавець визначив, в тому числі, і уникнення можливості різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції вірно прийняв до уваги обставини щодо неправомірності дій (бездіяльності) державного виконавця, викладені в чинній на момент прийняття оскаржуваного судового рішення постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.02.2018р. у справі №904/2123/14, яка набрала законної сили.

Крім того, матеріали справи містять докази того, що своєю протиправною поведінкою,органом ДВС було завдано шкоди позивачу , що також знайшло своє підтвердження у постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.02.2018р. у справі №904/2123/14. Позивачем доведено розмір завданої йому шкоди 196 153,36 грн.

При винесенні даної постанови апелянт просить врахувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.11.2018р. у справі №904/2123/14,з приводу чого Північно-західний апеляційний господарський суд зазначає наступне .

Як встановлено судом, постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.11.2018р. у справі №904/2123/14 зазначену постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.02.2018р. скасовано та прийнято рішення, яким у задоволенні скарги ТОВ "Агросфера ЛТД" на дії та бездіяльність начальника відділу Млинівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області відмовлено повністю.

Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що статтями 275-280 ГПК України не передбачено такої підстави для скасування судового рішення, що переглядається в апеляційному порядку, як скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Разом з тим, п. 3 ч. 2 ст. 320 ГПК передбачено таку підставу для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Отже, беручи до уваги те, що рішенням суду, чинним на момент розгляду справи в суді першої інстанції, яке набрало законної сили, було встановлено неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця, тобто позивачем, на час прийняття оскаржуваного судового рішення, було доведено причинно-наслідковий зв'язок між протиправними діями (бездіяльністю) відповідача-1 та завданням позивачу шкоди та судом встановлено наявність усіх елементів складу правопорушення, необхідних для відшкодування шкоди, завданої державним органом, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача-1 на користь позивача шкоди в розмірі 196 153, 39 грн. Окрім того, апеляційний суд приймає до уваги ту сукупність доказів, які були встановлені судом першої інстанції, та їх оцінку, яка була зроблена судом в межах наданої йому компетенції на час прийняття рішення.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів інфляційних втрат в розмірі 106 805, 31 грн. на підставі ст. 625 ЦК України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю.

Отже, враховуючи те, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, а відповідальність передбачена даною нормою не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів 106 805,31 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суму шкоди 196 153,36 грн. не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи скаржника, що відсутність окремої ухвали, відповідно до ст. 90 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017р.) має наслідком для відмови в задоволенні позову про відшкодування шкоди, оскільки необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Також суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи апелянта, що винесення державним виконавцем розпорядження №67-04 від 31.03.2015р. не завдало позивачу шкоди, оскільки він не був стягувачем та стороною у виконавчих провадженнях, оскільки згідно постанови державного виконавця 11.02.2016 р. стягувача - ТзОВ "Агросфера" було замінено його правонаступником - ТОВ Агросфера ЛТД", тобто позивач набув усіх прав попереднього стягувача у виконавчих провадженнях.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не може бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, оскільки наведені в ній доводи не спростовують висновків місцевого господарського суду.

Апеляційним господарським судом враховується ,що у рішенні Європейського суду з прав людини (справа Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 р.) судом зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність залишити апеляційну скаргу Млинівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області - без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 24.07.2018 р. у справі №918/148/18 - без змін.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні апеляційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Млинівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.07.2018 р. у справі №918/148/18 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2018р.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.