ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

06.12.2018 Справа № 922/6678/15

Господарський суд Полтавської області у складі судді Безрук Т.М., розглянувши у відкритому засіданні

заяву (вхід. № 11100 від 27.11.2018р.) Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод"

про відстрочку виконання рішення суду у справі, порушеної

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Прогрес"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод"

про стягнення грошових коштів

За участю представника заявника (відповідача): ОСОБА_1; від позивача (стягувача): на зявився.

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" звернулося до Господарського суду Полтавської області з заявою про відстрочку виконання судового рішення у справі № 922/6678/15 на 12 місяців з моменту винесення ухвали.

В обґрунтування заяви відповідач (боржник) посилається на те, що наявні обставини, що утруднюють виконання судового рішення.

Стягувач засобами електронного зв"язку надав відзив на заяву, в якому проти надання відстрочки заперечує, посилаючись на таке:

- відповідно до положень ч. 5 ст. 331 ГПК України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. В порушення цієї норми боржник просить розстрочить рішення, ухвалене ще у 2016 році, а тому заява боржника не підлягає задоволенню;

- боржник неодноразово звертався до суду із заявами про розстрочку/відстрочку виконання рішень, обґрунтовуючи однаковими обставинами та документами, в тому числі аудиторським висновком та бухгалтерськими документами;

- труднощі зі збутом продукції не свідчить про неплатоспроможність відповідача, а незадовільний фінансовий стан підприємства, який зумовлений втратою основних ринків збуту в сукупності з соціальними та економічними потрясіннями в державі не є безумовною підставою для розстрочки виконання рішення суду;

- наявна вина боржника у виникненні спору, оскільки з 2014 року він був обізнаний про ускладнення економічної ситуації та втрату ринку збуту Російської Федерації, проте уклав спірний договір з позивачем;

- надання відстрочки суперечить інтересам стягувача, оскільки за час не виконання судового рішення з 2016 року присуджені грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів, що призводить до погіршення фінансового стану позивача.

В судовому засіданні 06.12.2018р. судом було оголошено вступну та резолютивну частини ухвали згідно з ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі наявні у справі докази та письмові пояснення, суд встановив наступне.

Господарським судом Полтавської області у справі № 922/6678/15 було прийнято рішення від 21.03.2016р. про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Прогрес" заборгованості за Договором № 173/11-М від 28.10.2011 року в розмірі 1 744 040,99 грн., а також витрати на сплату судового збору в розмірі 26 160,62 грн. та 3 000,00 грн. витрати на оплату послуг адвоката. В іншій частині позову відмовлено (т.6 а.с.62-65).

Постановою від 01.06.2016р. Харківським апеляційним господарським судом вказане рішення було скасовано і прийнято нове рішення про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Лозівський молочний завод на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Прогрес" заборгованість за договором на закупівлю молока від 28.10.2011р. № 173/11-М в розмірі 1744 040,99 грн., а також витрати на сплату судового збору в розмірі 26 160,62 грн. та 3 000,00 грн. витрати на оплату послуг адвоката (т.6, а.с.114-122).

На виконання вказаної постанови господарським судом Полтавської області видано відповідний наказ від 14.06.2016 р. (т.6, а.с. 126).

Постановою Вищого господарського суду України від 27.09.2016р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 01.06.2016р. залишено без змін (т.6 а.с.185-190).

Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області винесено постанову від 20.07.2016р. про відкриття виконавчого провадження (ВП № 51723187) з виконання наказу від 14.06.2016р. № 922/6678/15 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Лозівський молочний завод на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Прогрес" заборгованість за договором на закупівлю молока від 28.10.2011р. № 173/11-М в розмірі 1744 040,99 грн., а також витрати на сплату судового збору в розмірі 26 160,62 грн. та 3 000,00 грн. витрати на оплату послуг адвоката (т.6, а.с.199).

ПСП "Агрофірма "Прогрес" подало до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області заяву від 08.08.2016р. про направлення державним виконавцем клопотання до суду про розстрочку виконання судового рішення, на виконання якого виданий наказ від 14.06.2016р. № 922/6678/15 (т.6 а.с.200).

Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області звернувся до господарського суду з заявою про розстрочку виконання судового рішення, на виконання якого виданий наказ від 14.06.2016р. № 922/6678/15 (т.6 а.с.193-194).

Ухвалою суду від 10.11.2016р. заяву Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області задоволено та розстрочено виконання судового рішення, за яким видано наказ від 14.06.2016р. № 922/6678/15, шляхом сплати присуджених до стягнення сум за графіком з 30.11.2016р. по 30.07.2017р. (т.6 а.с.227-229).

У травні 2017р. боржник звертався до суду з заявою про надання відстрочки виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 21.03.2016р. у дані справі на 12 місяців (т.7 а.с.3-9).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 06.06.2017р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" було відхилено; відмовлено у наданні відстрочки виконання рішення (т.7 а.с.142-145). При цьому суд послався на відсутність підстав для надання розстрочки та звернув увагу заявника, що рішення від 21.03.2016р. було скасовано в апеляційному порядку.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26.06.2017р. у цій справі ухвалу від 06.06.2017р. було скасовано, та надано Товариству з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" відстрочку виконання судового рішення строком на 6 місяців (т.7 а.с.150-155).

Дана постанова була залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 07.11.2017р. (т.7 а.с.159-163).

У червні 2018р. боржник повторно звертався до суду з заявою про надання відстрочки виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 21.03.2016р. у дані справі на 12 місяців (т.9 а.с.3-11).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 23.07.2018р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" було відхилено; відмовлено у наданні відстрочки виконання рішення (т.9 а.с.231-237).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2018р. у цій справі ухвалу господарського суду Полтавської області від 23.07.2018р. залишено без змін (т.9 а.с.242-248).

У жовтні 2018р. боржник втретє звернувся до суду з заявою про відстрочку виконання рішення господарського суду Полтавської області від 21.03.2016р на 12 місяців з моменту винесення ухвали (т.12 а.с.3-12).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 23.10.2018р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" було відхилено (т.12 а.с.65-68).

У листопаді 2018р. боржник знову звернувся до суду з заявою про відстрочку виконання судового рішення у даній справі на 12 місяців з моменту винесення ухвали, посилаючись на те, що:

- ним було частково погашено присуджену до стягнення суму боргу у сумі 140000,00 грн. за період з 10.11.2016р. по 17.01.2017р.;

- все майно підприємства перебуває у заставі банку, що унеможливлює проведення розрахунків за рахунок продажу цього майна; банк звернувся із позовами про звернення стягнення на заставне майно заявника;

- скрутне фінансове становище підтверджується також аудиторським висновком від 21.05.2018р., яким встановлено, що всі показники фінансового стану Товариства мають незадовільне значення, сума короткострокових зобовязань перевищує суму оборотних активів, Товариство залежне від залучених коштів, не має чистого оборотного капіталу, не має власних коштів, відсутні ліквідні активи;

- негайне виконання винесених судом рішень призведе до істотного погіршення фінансового стану Товариства та до неплатоспроможності. За рішеннями судів стосовно заявника відкрито низку виконавчих проваджень на суму більше 18 млн. грн.

- вжиття Державною виконавчою службою заходів для примусового виконання судових рішень призвело до катастрофічної ситуації: під загрозою опинилися погашення заборгованості, сплата кредитів, виплата заробітної плати, розрахунки з бюджетом;

- Товариство вживає заходів з метою збереження виробництва, розраховує на покращення фінансового стану в звязку з укладенням нових контрактів, зокрема із ТОВ Альміра. Учасниками ТОВ прийнято рішення внести додаткові внески до статутного капіталу.

- існує значна судова практика, якою підтримується позиція заявника;

- наведені підстави є винятковими, особливими та непереборними, ускладнюють виконання рішення суду. Відстрочка виконання рішення суду це не спосіб уникнути відповідальності, а створення умов для виконання цього рішення;

- визначений у ч. 5 ст. 331 ГПК України річний строк повинен обраховуватися з дня винесення ухвали про надання відстрочки чи розстрочки, а не від дня прийняття рішення по справі.

При розгляді заяви суд зазначає наступне.

За ст. 331 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сімї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Для застосування передбачених ст. 331 ГПК України заходів, суд встановлює у кожному конкретному випадку чи є у наявності обставини, що ускладнюють чи роблять неможливим виконання рішення у справі.

Згідно з ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте, боржником не додано до заяви належних доказів того, що він матиме можливість виконати рішення через 12 місяців.

В обґрунтування можливості виконання рішення суду через 12 місяців боржник посилається на те, що 01.10.2018 між ТОВ Лозівський молочний завод та ТОВ Альміра, який є учасником ТОВ Лозівський молочний завод та володіє 99,99% статутного капіталу, було укладено Договір, відповідно до умов якого, ТОВ Лозівський молочний завод доручає, а ТОВ Альміра зобов'язується за дорученням ТОВ Лозівський молочний завод вчинити для останнього від свого імені угоду (або кілька угод) продажу товарів. ТОВ Альміра, виконуючи доручення ТОВ Лозівський молочний завод, здійснює розрахунки з третіми особами покупцями через свій поточний рахунок, а грошові кошти, що надійшли до ТОВ Альміра, є власністю ТОВ Лозівський молочний завод та перераховуються на сплату податків та зборів, інших обов'язкових платежів, погашення заборгованості перед кредиторами ТОВ Лозівський молочний завод, проведення розрахунків з контрагентами ТОВ Лозівський молочний завод, тощо. Окрім того, до вказаних контрактів укладено додаткові угоди про заміну сторони в договорах з ТОВ Лозівський молочний завод на ТОВ Альміра, погоджено нові графіки та об'єми поставок.

Вказані обставини не можуть бути належними доказами можливості виконання рішення суду через 12 місяців, оскільки боржником не надано суду будь-яких доказів виконання цих контрактів, тобто здійснення поставки та отримання прибутку станом на час розгляду заяви. Заявником не доведено реальної можливості виконання рішення по справі № 922/6678/15 за рахунок зазначених контрактів.

Звертаючись до суду із попередніми заявами про відстрочку виконання рішення суду у даній справі боржником було надано копії контрактів з ТОВ ІР-АГРОТОРГ та ТОВ Транзитекспо в якості доказів того, що Товариством вчиняються заходи, спрямовані на отримання доходу найближчим часом. Проте, боржником не надано доказів фактичного виконання вказаних контрактів та направлення коштів на погашення боргу за даним рішенням.

Боржник з 2014 року був обізнаний про ускладнення економічної ситуації та втрату ринку збуту Російської Федерації. Після настання вказаних обставин боржник уклав спірний договір з позивачем. Отже, не має характеру виняткових випадків, факт наявності труднощів зі збутом продукції. Втрата основних ринків збуту в сукупності з соціальними та економічними потрясіннями в державі, збільшенням вартості палива та енергоносіїв, зменшення платоспроможності населення, і, як наслідок значне зменшення внутрішнього попиту на сирну продукцію не має впливати на зобов'язання останнього перед стягувачем та не є безумовною підставою для розстрочки виконання рішення.

Посилання боржника на скрутне фінансове становище також не може прийматись до уваги, оскільки за змістом ст. 331 ГПК України тяжкий фінансовий стан відповідача не є підставою для відстрочки виконання рішення суду, оскільки не є винятковою і не прогнозованою обставиною в умовах ринкової економіки, є одним із можливих ризиків підприємницької діяльності та в умовах фінансової кризи в країні носить загальний характер. Відсутність станом на даний час грошових коштів, достатніх для виконання рішення господарського суду, тяжке фінансове становище не є тими виключними обставинами, які можуть бути підставою для задоволення заяви про розстрочку виконання рішення у даній справі.

Боржник є самостійним господарюючим суб'єктом, який вільний у виборі контрагентів, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, тому грошові зобов'язання виникли внаслідок його власної господарської діяльності.

Отже, у розумінні ст. 42 Господарського кодексу України здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладання на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності. Оскільки як позивач так і відповідач є комерційними підприємствами, тому несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та однакові ризики. Таким чином, незадовільний фінансовий стан не є безумовною підставою для розстрочки або відстрочки виконання рішення.

Припущення Боржника про можливість виконати судове рішення через 12 місяців не підтверджено належними та допустимими доказами. Заявник не скористався своїм процесуальним правом та не надав жодного доказу, який би свідчив про реальну можливість погашення заборгованості в разі надання йому відстрочки.

Боржником не подано доказів того, що фінансування останнього покращиться та буде здійснюватися без затримки, а результати господарської діяльності будуть позитивними, та що відстрочення наявної у нього заборгованості забезпечить виконання рішення суду і у майбутньому надасть можливість заявнику акумулювати необхідну грошову суму на виконання рішення.

Боржник також посилається на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 14.08.2017р. у справі № 908/6083/15, за якою Товариству з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" було відстрочено виконання судового рішення строком на 12 місяців,

постанову Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2017р. у справі № 917/138/16, за якою Товариству з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" було відстрочено виконання судового рішення строком на 12 місяців,

ухвалу Господарського суду Полтавської області від 01.08.2017р. у справі № 917/314/16, за якою Товариству з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" було відстрочено виконання судового рішення до 01.08.2018р.,

постанову Вищого господарського суду України від 05.12.2017р. у справі № 917/1/16, якою залишено без змін ухвалу суду першої інстанції про відстрочку рішення суду на 12 місяців,

постанову Харківського апеляційного господарського суду від 29.01.2018р. у справі № 917/99/16, за якою Товариству з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" було відстрочено виконання судового рішення строком на 12 місяців.

Вказані судові рішення свідчать про те, що боржнику неодноразово надавалися відстрочки виконання судових рішень, проте це не призвело до погашення заборгованості перед кредиторами.

Твердження боржника про можливість виконання рішення суду спростовується доданим до заяви Економічним аналізом основних показників ліквідності (платоспроможності) та фінансової стійкості ТОВ Лозівський молочний завод станом на 21.05.2018р., виготовленим ТОВ аудиторська фірма «Центр розвитку бізнесу». В цьому аналізі аудитором встановлено, що всі показники фінансового стану Товариства мають незадовільне значення, сума короткострокових зобовязань перевищує суму оборотних активів, Товариство залежне від залучених коштів, не має чистого оборотного капіталу, не має власних коштів, відсутні ліквідні активи.

Таким чином, ризик несприятливих наслідків ведення господарської діяльності боржника, не може бути перекладений на позивача (стягувача), яким було фактично передана відповідачу власна продукція (товар).

Судом також враховується заперечення стягувача, який є сільськогосподарським товаровиробником і перебуває під пріоритетним захистом держави, як суб'єкт найменш захищеного аграрного сектору економіки.

Як свідчать матеріали справи, заборгованість боржника перед стягувачем виникла за товар, одержаний ним у 2015 році. Позивачем у позові не ставилися вимоги про стягнення жодних санкцій чи інфляційних нарахувань на суму боргу. Боржник за період з 10.11.216 по 17.01.2017 здійснив погашення лише в сумі 140 000,00 грн., в той час як сума заборгованості становить 1 633 201,61 грн. За ухвалою суду заявнику вже надавалась розстрочка виконання рішення суду на період з 30.11.2016 по 30.07.2017, однак боржник своєчасно не виконував визначений ухвалою суду графік погашення платежів. Зазначене свідчить про фактичне відтягування боржником строку виконання рішення суду.

Заявлений боржником термін відстрочки на 12 місяців є надмірно значним, не враховує інфляційних процесів, призведе до порушення матеріальних інтересів стягувача і може вплинути на платоспроможність останнього. Отже, слід врахувати не тільки можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення, а й ризики для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати негативних наслідків.

Суд також погоджується з твердженням стягувача про те, що внаслідок інфляційних процесів відстрочення сплати наявного боргу може носити негативний характер для стягувача, який поставляв боржнику продукцію ще в 2015 році, та до теперішнього часу не одержав оплату за передану продукцію.

Отже, підстави для відстрочки виконання рішення суду у даній справі, наведені заявником, не є тими виключними обставинами у розумінні статті 331 Господарського процесуального кодексу України, які свідчать про необхідність відстрочки виконання судового рішення.

Пункт 1 ст. 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України" (заява № 6962/02) зазначено, що на державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року в справі №5-рп/2013 зазначено, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судових захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

У рішенні, ухваленому 20 липня 2004 р. у справі Шмалько проти України, Європейський суд з прав людини (далі Суд) суд відзначив, що право на судовий розгляд, закріплене у ч. 1 ст. 6 Конвенції, було б лише ілюзією, якби держави допускали невиконання остаточних рішень національних судів. Незабезпечення особі можливості отримати повне виконання судового рішення на її користь є втручанням у право цієї особи на мирне володіння майном, яке передбачене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

У справі "Войтенко проти України" (заява N 18966/02) від 29 червня 2004 року суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу N 1.

У рішенні Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року в справі №5-рп/2013 зазначено, що розстрочка виконання рішення суду має базуватися на принципах співрозмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Рішенням суду у даній справі встановлено, що заборгованість у відповідача перед позивачем виникла ще в 2015 році, тобто борг не сплачений більше 3 років. Рішення про стягнення з боржника коштів на користь позивача у даній справі було прийнято судом 01.06.2016р. Тобто більше 2 років дане рішення залишається не виконаним, не зважаючи на надання боржнику розстрочки за ухвалою від 10.11.2016р. та відстрочки за постановою від 26.06.2017р. Надання боржнику повторної відстрочки ще на 12 місяців призведе до порушення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника, та буде порушенням принципів співрозмірності і пропорційності.

В ч. 5 ст. 331 ГПК України встановлено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Рішення про стягнення з боржника коштів на користь позивача у даній справі було прийнято судом 01.06.2016р. На дату звернення з заявою про надання відстрочки строк, встановлений ч. 5 ст. 331 ГПК України, вже закінчився.

Тому надання відстрочки виконання цього рішення ще на 12 місяців з дати винесення ухвали суду за результатом розгляду заяви є прямим порушенням вказаної норми.

Посилання боржника на те, що ч. 5 ст. 331 ГПК України встановлено строк відстрочки з дати винесення ухвали про надання цієї відстрочки, суперечить змісту цієї правової норми та є її невірним тлумаченням. В ч. 5 ст. 331 ГПК України чітко встановлено, що відстрочка судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення (тобто рішення яке підлягає розстроченню).

На думку суду, обмеження строку надання відстрочки чи розстрочки судового рішення було прийнято з огляду на практику Європейського суду з прав людини з метою недопущення зловживанням правом на відстрочку чи розстрочку.

З огляду на викладене, відсутні підстави для надання відстрочки виконання судового рішення у даній справі.

Враховуючи викладене, у задоволені заяви про відстрочку виконання рішення по справі слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 331, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" про відстрочку виконання рішення суду у справі № 922/6678/15 відхилити.

Відмовити у відстрочці виконання рішення суду у справі № 922/6678/15.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення. Ухвала може бути оскаржена протягом десяти днів шляхом подання апеляційної скарги через відповідний суд згідно з підп. 17.5 п. 17 ч. 1 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складений: 07.12.2018р.

Суддя Т. М. Безрук