ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2018 р. Справа№ 920/427/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Калатай Н.Ф.

за участю секретаря судового засідання Цибульського Р.М.

за участю учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 29.11.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної Сумського Національного аграрного університету в особі Роменського коледжу Сумського Національного аграрного університету

на рішення Господарського суду Сумської області

від 23.08.2018 (повний текст рішення підписано 31.08.2018)

у справі №920/427/18 (суддя Коваленко О.В.)

за позовом Комунального підприємства

"Ромникомунтепло" Роменської міської ради

до Сумського Національного аграрного університету в особі

Роменського коледжу Сумського

Національного аграрного університету

про стягнення суми боргу, пені, інфляційних втрат, 3% річних за спожиту теплову енергію, поставлену відповідно до договору №26/1 від 02.03.2017 про закупівлю товарів (робіт, послуг) за державні кошти та договору №26/2 від 28.12.2017 купівлі-продажу теплової енергії, в сумі 596 741, 43 грн.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Ромникомунтепло» Роменської міської ради (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом про стягнення з Сумського Національного аграрного університету в особі Роменського коледжу Сумського Національного аграрного університету (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 596 741 грн. 43 коп., з яких: 302 971 грн. 13 коп. основного боргу, 247 674 грн. 88 коп. пені, 10 287 грн. 12 коп. 3 % річних та 35 808 грн. 30 коп. інфляційні втрати за спожиту теплову енергію, поставлену відповідно до договору № 26/1 від 02.03.2017 про закупівлю товарів (робіт, послуг) за державні кошти та договору № 26/2 від 28.12.2017 купівлі-продажу теплової енергії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем всупереч умов укладених договорів та приписів ст.ст. 526, 692 Цивільного кодексу України, ст. 175, 275 Господарського кодексу України, Закону України «Про теплопостачання», Закону України «Про житлово-комунальні послуги» допущено прострочення виконання своїх зобов'язань щодо оплати коштів по договору № 26/1 від 02.03.2017 про закупівлю товарів (робіт, послуг) за державні кошти та договору № 26/2 від 28.12.2017 купівлі-продажу теплової енергії. Крім того, за прострочення виконання грошових зобов'язань, позивачем заявлено до застосування до відповідача штрафної санкції у вигляді пені згідно з умовами договорів, а також застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання згідно ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідач проти позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що відповідач є бюджетною установою і фінансується з державного бюджету. Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву від 03.08.2018 №265 зазначив, що позовні вимоги визнає частково в сумі 302 971 грн. 13 коп. основного боргу, оскільки відповідач є Державним закладом вищої освіти, який фінансується з Державного бюджету України, тому у зв'язку з недостатнім фінансуванням свої зобов'язання не виконав і прострочив оплату.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 23.08.2018 (повне рішення складено 31.08.2018) позов задоволено частково, а саме: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 302 971 грн. 13 коп., пеню в розмірі 122 817 грн. 86 коп., інфляційні втрати в розмірі 35 808 грн. 30 коп., 3% річних в розмірі 10 287 грн. 12 коп., а також 7078 грн. 27 коп. витрат на сплату судового збору. В іншій частині у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову мотивовано тим, що позивачем доведено наявність у відповідача непогашеної заборгованості в розмірі 302 971 грн. 13 коп. за спожиту в 2017 році теплову енергію, і яку відповідачем визнано. Також, судом першої інстанції було зменшено на 50% (до 122 817 грн. 86 коп.) розмір присудженої до стягнення пені з посиланням на необхідність врахування інтересів обох сторін, співрозмірність неустойки невиконаному зобов'язанню відповідачем, частковою сплатою відповідачем боргу. Крім того, судом першої інстанції з посиланням на припис ст. 625 Цивільного кодексу України визнано обґрунтованими розрахунки позивача щодо стягнення 10 287 грн. 12 коп. 3 % річних та 35 808 грн. 30 коп. інфляційних втрат.

Не погодившись з вказаним рішенням в частині присуджених до стягнення 122 817 грн. 86 коп. пені, 287 грн. 12 коп. 3 % річних та 35 808 грн. 30 коп. інфляційних втрат, скаржник звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити вимоги позивача частково, а саме в сумі основного боргу - 302 971 грн. 13 коп., а в решті позовних вимог - відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення в оскаржуваній частині порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції в частині присудження до стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що привело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, скаржник посилався на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору безпідставно не було враховано доводи відповідача про те, що Роменський коледж Сумського Національного аграрного університету є державним закладом освіти, є соціально значимим, його фінансування здійснюється за рахунок бюджетних коштів і основною причиною утворення заборгованості є відсутність бюджетного асигнування, яке залежало виключно від рішення Кабінету Міністрів України в порядку, передбаченому ст. ст. 22, 23 Бюджетного кодексу України. Скаржник наголошує, що вказані обставини є виключними, що одночасно є і підставами для зменшення суми пені згідно з ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 ч. 3 Цивільного кодексу України, чого судом першої інстанції враховано не було і не зменшено розмір пені у повній мірі, як не надано і відстрочки у її сплаті. Також, скаржник наголошував на тому, що судом першої інстанції під час розгляду справи не виконано вимоги ст.ст. 50, 51 Господарського процесуального кодексу України щодо залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Кабінет Міністрів України.

Згідно з витягом з Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 920/427/18 розподілено для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2018 відкрито апеляційне провадження у справі № 920/427/18 за апеляційною скаргою Сумського Національного аграрного університету в особі Роменського коледжу Сумського Національного аграрного університету на рішення Господарського суду Сумської області від 23.08.2018 (повний текст рішення підписано 31.08.2018), призначено справу до розгляду в судовому засіданні 29.11.2018.

19.11.2018 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач вказував на те, що умовами укладених між сторонами договорів сторонами не було встановлено відкладальну обставину розрахунків надходження бюджетних коштів, а сама лише відсутність бюджетних коштів не виправдовує невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань і не є підставою звільнення його від відповідальності за невиконання грошових зобов'язань. Крім того, позивач посилався на безпідставність доводів відповідача про залучення до участі у розгляді справи Кабінету Міністрів України у якості третьої особи.

23.11.2018 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшла відповідь на відзив, в якій відповідач посилався на те, що заборгованість за спожиту теплову енергію, поставлену відповідно до договору № 26/1 від 02.03.2017 про закупівлю товарів (робіт, послуг) за державні кошти та договору № 26/2 від 28.12.2017 купівлі-продажу теплової енергії, виникла не з його вини, а саме внаслідок неузгодженості в сфері виділення бюджетних коштів, що є виключними обставинами для зменшення суми пені. Крім того, відповідач вказував, що сума боргу у розмірі 302 971 грн. 13 коп. сплачена згідно платіжних доручень №167 та № 407 від 10.10.2018.

В судовому засіданні 29.11.2018 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині присуджених до стягнення 122 817 грн. 86 коп. пені, 287 грн. 12 коп. 3 % річних та 35 808 грн. 30 коп. інфляційних втрат, та відмовити у задоволенні вказаних вимог.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 02.03.2017. між КП «Ромникомунтепло» Роменської міської ради і Роменським коледжем Сумського Національного аграрного університету було укладено договір №26/1 про закупівлю товарів (робіт, послуг) за державні кошти (далі за текстом «Договір-1»), а також договір №26/2 купівлі-продажу теплової енергії від 28.12.2017 (далі за текстом «Договір-2»).

Відповідно до п. 1.1 Договору-1, позивач зобов'язувався у 2017 році поставити відповідачу теплову енергію, а відповідач прийняти та оплатити за постачання теплової енергії, за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених цим Договором.

Умовами п. 1.2. Договору-1 сторони погодили, що найменування товару/послуги: за кодом CPV за ДК 021:20-8 (пара, гаряча вода та пов'язана продукція) в обсязі 389,9969 Гкал для потреб населення, 180,00 Гкал для потреб бюджетних установ.

Відповідно до п. 1.4 Договору-1 оплата товару/послуг здійснюється за тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

Розрахунки за теплову енергію здійснюються:

- за наявності приладу обліку теплової енергії по тарифу за 1 Гкал та показникам вузла обліку теплової енергії;

- у випадку припинення роботи приладу обліку теплової енергії або при його відсутності по тарифу за 1 Гкал згідно з договірним тепловим навантаженням, визначеним сторонами, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Відповідно до п. 3.1 Договору-1, ціна цього договору становить 672899,98 грн.

Додатковою угодою № 1 від 18.12.2017 до Договору-1, п. 1.2 Договору-1 викладено в наступній редакції: «Найменування товару/послуги за кодом CPV за ДК 021:20-8 (пара, гаряча вода та пов'язана продукція) в обсязі 308,38 Гкал» та п. 3.1 Договору-1: «Ціна цього Договору становить 634258,40 грн. з ПДВ».

Умовами пункту 4.1 Договору-1 встановлено, що розрахунки проводяться шляхом: оплати відповідачем після пред'явлення позивачем рахунка на оплату товару/послуг.

Розрахунковим періодом є календарний місяць. Платежі вносяться не пізніше 11 числа місяця, що настає за розрахунковим. (п. 4.2 Договору-1).

Товар/послуги оплачуються в безготівковій формі на поточний рахунок комунального підприємства «Ромникомунтепло» Роменської міської ради (п. п. 4.3, 4.5 Договору-1). До рахунка додається: акт приймання передачі товару/послуг (п. 4.6 Договору-1).

Відповідно до п. 5.1 Договору-1, строк (термін) надання товару/послуг: протягом 2017 року.

Пунктом 10.1 Договору-1 встановлено, що цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і діє до 31 грудня 2017 року. Дія даного договору може продовжитися на строк достатній для проведення процедури закупівлі теплової енергії на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20% ціни даного Договору.

Відповідно до п. 1 Договору-2, позивач зобов'язувався протягом грудня 2017 року виробляти, транспортувати та постачати теплову енергію в потрібних обсягах та з параметрами теплоносія на вході мереж відповідача, які відповідають температурному графіку режиму відпуску теплової енергії, а відповідач зобов'язувався вчасно оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами у строки, передбачені цим договором.

Пунктом 6 Договору-2 встановлено, що розрахунки за теплову енергію здійснюються за тарифами, затвердженими в установленому законодавством України порядку. Тариф на теплову енергію на момент укладення цього договору становить: 2056,71 грн./Гкал (з ПДВ), в т.ч. виробництво т/е: 1655,84 грн./Гкал (без ПДВ), транспортування т/е: 41,68 грн./Гкал (без ПДВ), постачання т/е: 16,41 грн./Гкал (без ПДВ).

Розрахунки за теплову енергію здійснюються:

-за наявності приладу обліку теплової енергії по тарифу за 1 Гкал та показникам вузла обліку теплової енергії;

-у випадку припинення роботи приладу обліку теплової енергії або при його відсутності по тарифу за 1 Гкал згідно з договірним тепловим навантаженням, визначеним сторонами, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Відповідно до п. 9 Договору-2, ціна цього договору становить 16 000 (шістнадцять тисяч) грн. з ПДВ.

Пунктом 15 Договору-2 визначено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Платежі вносяться не пізніше 11 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Послуги оплачуються в безготівковій формі. Плата вноситься за послуги на рахунок позивача. До рахунку додається акт приймання-передачі робіт (послуг). (п. 16 Договору-2).

У разі наявності у відповідача заборгованості за цим Договору, позивач має право зарахувати кошти від відповідача як погашення заборгованості за попередній період по цьому Договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості. (п. 17 Договору-2).

Пунктом 18 Договору-2 визначено, що у разі наявності у відповідача заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від відповідача, погашає вимоги позивача у такій черговості незалежно від вказаного призначення платежу визначеного відповідачем: у першу чергу відшкодовуються витрати позивача пов'язані з одержанням виконання, у другу чергу сплачуються пеня, інфляційні нарахування, 3% річних, у третю чергу погашається основна сума боргу.

Пунктом 31 Договору-2 встановлено, що цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками, і діє в частині реалізації теплової енергії по 31 грудня 2017 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Відповідно до п. 33 Договору-2, припинення/закінчення дії договору не звільняє відповідача від обов'язку повної сплати за спожиту теплову енергію.

Правовідносини в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Законом України "Про теплопостачання", "Правилами користування тепловою енергією", затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. № 1198 (далі - Правила) та іншими нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Відповідно до п. 4 Правил користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Основними обов'язками споживача теплової енергії є: своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів (ст. 24 Закону України "Про теплопостачання"). Аналогічне положення закріплено у п. 14 Правил.

Частиною 2 ст. 275 Господарського кодексу України визначено, що відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Як підтверджується наявними матеріалами справи і не заперечувалось учасниками спору, позивач здійснював постачання теплової енергії за адресою: вул. Горького, 56-а, м. Ромни, Сумська область.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань. Аналогічні норми містяться в ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язань, встановлених ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору.

За договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. (ст. 714 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договір, укладений сторонами з дотримання вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову силу для сторін. Будучи пов'язаними взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов'язання.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, на виконання умов вищезазначених договорів позивач відпустив теплову енергію в період з 01 січня 2017 року по 01 січня 2018 року у розмірі 681,435 Гкал на загальну суму 953229 грн. 53 коп., що підтверджується виставленими позивачем рахунками на оплату теплової енергії та актами здачі-прийняття робіт (надання послуг). Акти підписані уповноваженими представниками сторін та їх підписи скріплені печатками сторін. Зауважень з приводу наданих послуг з теплопостачання відповідачем не було заявлено.

Станом на момент розгляду спору судом першої інстанції, відповідачем частково було сплачено за отримані послуги з теплопостачання у розмірі 650258,40 грн., що підтверджується розрахунком позивача заборгованості за фактично отримані послуги з теплопостачання, копіями виписок з банківського рахунку позивача, даними про оплату за період з січня 2017 року по грудень 2017 року.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і що не заперечувалось учасниками спору, станом на момент вирішення спору судом першої інстанції сума простроченого та несплаченого основного боргу відповідача перед позивачем за отриману теплову енергію у 2017 році складала 302 971 грн. 13 коп.

Відповідач у своєму відзиві від 03.08.2018 за № 265 на позовну заяву визнав наявність у нього заборгованості перед позивачем за спожиту теплову енергію в сумі 302971 грн. 13 коп. та зазначив, що заборгованість виникла у зв'язку з недостатнім бюджетним фінансуванням.

Доказів сплати суми боргу в повному обсязі або частково відповідачем станом на момент вирішення спору судом першої інстанції - не надано.

На підставі викладеного, заборгованість відповідача за спожиту в 2017 році за теплову енергію у розмірі 30 2971, 13 грн. підтверджується матеріалами справи, визнана відповідачем та обгрунтовано присуджена до стягнення судом першої інстанції.

У наведеній частині рішення суду першої інстанції скаржником не оскаржується.

В свою чергу, скаржник не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині присуджених до стягнення 122 817 грн. 86 коп. пені, 287 грн. 12 коп. 3 % річних та 35 808 грн. 30 коп. інфляційних втрат, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції здійснює розгляд справи в межах доводів апеляційної скарги згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 7.2.1. Договору-1 передбачено, що за несвоєчасне внесення платежів за послуги відповідач несе відповідальність шляхом сплати пені в розмірі 1,0% від суми прострочення платежу за кожен прострочений день.

Відповідно до п.п. 2 п. 27 Договору-2 відповідач за несвоєчасне внесення платежів за теплову енергію несе відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також відповідальність у вигляді сплати пені у розмірі 1% від суми прострочення платежу за кожен прострочений день, але не більше 100% загальної суми боргу.

Як підтверджується наявними матеріалами справи, за порушення відповідачем умов договорів щодо несвоєчасного виконання розрахунків за теплову енергію, позивачем нарахована відповідачу пеня у розмірі встановленому Договором-1 та Договором-2, а саме 1% від суми прострочення платежу за кожен прострочений день: за період з 12.11.2017 по 11.05.2018 та з 12.05.2017 по 15.05.2018 на загальну суму 125748,40 грн., з 12.12.2017 по 04.12.2017 на загальну суму 31795,37 грн., з 12.01.2018 по 15.05.2018 на загальну суму 90131,11 грн., а всього 247674,88 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення штрафних санкцій, відповідач посилається на норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», зазначаючи, що позивачем невірно розрахована сума пені.

Згідно наданого відповідачем у матеріали справи контррозрахунку пені, виходячи з розміру подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла за період, за який сплачується пеня, розмір пені становить 44658,43 грн.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла за період, за який сплачується пеня.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відхилення тверджень відповідача щодо необхідності в даному випадку застосування подвійної облікової ставки Національного банку України при розрахунку суми пені, з огляду на наступне.

Згідно преамбули Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» він встановлює відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій.

В той же час Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно його преамбули, регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» встановлено, що суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності, за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки правовідносини між сторонами даного спору виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, якими є результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби, зокрема, юридичної особи у забезпеченні тепловою енергією, що використовується для опалення нежилих приміщень, то до цих правовідносин має застосовуватися положення спеціального нормативного-правового акта, а саме Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», який регулює ці відносини.

Здійснивши власний розрахунок пені щодо сум, строків і ставок нарахувань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сума пені, що підлягає стягненню, становить 245635,72 грн. з урахуванням положень частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про зменшення неустойки (штрафу), суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов'язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін.

Зважаючи на встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність врахування при вирішенні спору в частині вимоги про стягнення пені інтересів обох сторін, співрозмірності неустойки невиконаному зобов'язанню відповідачем (сума пені, заявлена до стягнення, становить більше 80% від суми заборгованості), а також врахування обставини погашення відповідачем більшої частини заборгованості за отриману теплову енергію до ухвалення рішення судом першої інстанції, у зв'язку з чим суд першої інстанції обгрунтовано зменшив розмір пені на 50 відсотків, присудивши до стягнення з відповідача на користь позивача 122817,86 грн. пені.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції безпідставно не було враховано наявність виключних обставин для звільнення відповідача від сплати пені, оскільки Роменський коледж Сумського Національного аграрного університету є державним закладом освіти, є соціально значимим, його фінансування здійснюється за рахунок бюджетних коштів і основною причиною утворення заборгованості є відсутність бюджетного асигнування, яке залежало виключно від рішення Кабінету Міністрів України в порядку, передбаченому ст. ст. 22, 23 Бюджетного кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 218 Господарського кодексу України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (ч. 1). Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів (ч. 2).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сама по собі відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язання, що узгоджується з приписами ст. 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України. Крім того, умовами укладених між сторонами договорів сторонами не було встановлено відкладальну обставину розрахунків надходження бюджетних коштів.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що у п. 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (Заява N 70297/01) від 18.10.2005 передбачено, що Високий Суд погоджується, що асигнування для виплати державою боргів з державного бюджету можуть викликати певну затримку у виконанні рішень судів (див. вищезазначене Voytenko judgment (980_223 ), параграф 42), однак відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (п. 48 Рішення).

Також, позивачем заявлено до стягнення сума 3% річних в розмірі 10287,12 грн. та сума інфляційних витрат в розмірі 35808,30 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань щодо сум, строків і ставок нарахувань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сума індексу інфляції та 3% річних розраховані позивачем вірно, вимоги щодо їх стягнення позивачем доведені та обгрунтовано задоволені судом першої інстанції у заявленому до стягнення розмірі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції обгрунтовано задоволено вимоги позивача в частині стягнення пені в розмірі 122 817 грн. 86 коп. (зменшивши її розмір на 50%), інфляційних втрат в розмірі 35 808 грн. 30 коп., 3% річних в розмірі 10 287 грн. 12 коп.

Довод скаржника про те, що судом першої інстанції не було надано відповідачу розстрочку виконання рішення суду - судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки згідно з ст. 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави для відстрочки виконання рішення, яка відбувається виключно за заявою сторони. При цьому, матеріали справи не містять відомостей, що відповідачем у визначеному процесуальним законом порядку заявлялась заява про відстрочення виконання рішення.

Крім того, довод скаржника про те, що судом першої інстанції під час розгляду справи не виконано вимоги ст.ст. 50, 51 Господарського процесуального кодексу України щодо залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Кабінет Міністрів України - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необґрунтований з огляду на наступне.

Ч. 1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Статтею 51 Господарського процесуального кодексу України встановлено, якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред'явити вимоги до сторони, така сторона зобов'язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява. У разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи, обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред'явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред'явленого цією третьою особою до такої сторони.

Таким чином, підставою для залучення до участі у розгляді справи третьої особи є доведені обставини впливу рішення з певного господарського спору на права або обов'язки такої особи щодо однієї з сторін. Проте, наявність підпорядкованості відповідача бюджетному фінансуванню і розпорядження бюджетними коштами Кабінетом міністрів України - не є підставою для залучення останнього до участі у розгляді справи, а відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, що рішення у даній справі в контексті спірних правовідносин сторін могло вплинути на права або обов'язки наведеного державного орану щодо однієї із сторін.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду Сумської області від 23.08.2018 (повний текст рішення підписано 31.08.2018) у справі № 920/427/18 - відсутні.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене Північний апеляційний господарський суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника. Крім того, судом першої інстанції вірно здійснено розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 73, 74, 76-79, 269, 272, 275, 276, 281, 282, 287, 288 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сумського Національного аграрного університету в особі Роменського коледжу Сумського Національного аграрного університету на рішення Господарського суду Сумської області від 23.08.2018 у справі №920/427/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 23.08.2018 у справі №920/427/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №920/427/18 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

Н.Ф. Калатай

Повний текст постанови складено 10.12.2018