ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року Справа №903/300/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Савченко Г.І. , суддя Крейбух О.Г.

при секретарі судового засідання - Рильнику Д.М.

за участю представників сторін:

позивача: адвокат ОСОБА_1 (довіреність від 05.01.2018 року)

відповідача: ОСОБА_2 (довіреність № 1.1-8/1832 від 20.03.2018 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" на рішення господарського суду Волинської області від 13.09.2018 р. по справі № 903/300/18 (прийнятого колегією суддів у складі: головуючий суддя Якушева І.О., суддя Костюк С.В., суддя Войціховський В.А., повний текст рішення складено 20.09.2018 р.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Луцьке автотранспортне підприємство 10701"

до Виконавчого комітету Луцької міської ради

про стягнення 301 735, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 13.09.2018 р. по справі №903/300/18 у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" до Виконавчого комітету Луцької міської ради про стягнення 301 735, 00 грн. відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір №02 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом від 20.04.2016р. не містить обов'язку виконавчого комітету Луцької міської ради проводити компенсацію ОСОБА_3 "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" за перевезення дітей шкільного віку від 6 до 14 років, не містить розміру компенсації витрат автомобільного перевізника за перевезення, механізму компенсації.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, позивач ОСОБА_3 "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 13.09.18р. по справі № 903/300/18 повністю та прийняти нове рішення, яким стягнути з Виконавчого комітету Луцької міської ради на користь ОСОБА_3 "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" компенсацію за регулювання тарифу на перевезення дітей шкільного віку від 6 до 14 років по маршруту №3 "Гаразджа (кладовище) - Госпіталь" у період з 01 квітня 2017 р. по 28 лютого 2018 р. включно в сумі 301 735 грн.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.10.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" на рішення господарського суду Волинської області від 13.09.2018р. по справі №903/300/18 та призначено її до розгляду на 03 грудня 2018 р.

15.11.2018 року від Луцької міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення господарського суду Волинської області від 13.09.2018 р. по справі №903/300/18 без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" без задоволення.

29.11.2018 року від ОСОБА_3 "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вважає безпідставними заперечення відповідача на доводи апеляційної скарги.

30.11.2018 року від ОСОБА_3 "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №903/330/18.

В обгрунтування клопотання позивач посилається на те, що 21.02.2018 року ОСОБА_3 "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" звернулося до Волинського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та нечинним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 14.10.2010 року №659-1 "Про конкурси на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування у м. Луцьку" в частині підпункту 1.3. пункту 1, яким затверджено типовий договір на перевезення пасажирів автомобільним транспортом.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 17.04.2018 року у справі №806/288/18 Волинський окружний адміністративний суд залишив без розгляду позов ОСОБА_3 "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" в частині вище зазначених вимог.

Постановою від 18.09.2018 року Львівський апеляційний адміністративний суд скасував ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 14.04.2018 року, а справу №806/288/18 направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 року у справі №806/288/18 підготовче засідання відкладено на 06.12.2018 року.

Оскільки підставою заперечень відповідача у справі №903/300/18, які прийняті до уваги судом першої інстанції, є чинність рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 14.10.2010 року №659-1 в частині затвердження типового договору на перевезення пасажирів автомобільним транспортом, відповідність якого вимогам чинного законодавства є предметом розгляду у справі №803/288/18 просить зупинити провадження у справі №903/300/18 до вирішення та набрання законної сили рішення Волинського окружного адміністративного суду у справі №803/288/18.

Розглянувши подане клопотання колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадках об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів, що не можуть бути з'ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Тобто, під час розгляду клопотання про зупинення провадження у справі з підстав, визначених п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, господарський суд повинен з'ясувати, яким чином пов'язана справа, що розглядається господарським судом, пов'язана зі справою, що розглядається іншим судом та чим обумовлюється неможливість її розгляду.

Предметом судового розгляду у справі №903/300/18 є договірні відносини, які склалися між ОСОБА_3 "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" Виконавчим комітетом Луцької міської ради, тоді як предметом спору в адміністративній справі №803/288/18 є визнання протиправним та нечинним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 14.10.2010 року №659-1 "Про конкурси на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування у м. Луцьку" в частині підпункту 1.3. пункту 1, яким затверджено типовий договір на перевезення пасажирів автомобільним транспортом.

Апелянтом не обгрунтовано, яким чином вирішення спору в адміністративній справі про визнання протиправним та нечинним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 14.10.2010 року №659-1 "Про конкурси на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування у м. Луцьку" може вплинути на вирішення спору у справі №903/330/18 про стягнення компенсації за перевезення дітей шкільного віку від 6 до 14 років на підставі договору №02 від 20.04.2018 року.

Посилання апелянта на існування обставин, які унеможливлюють розгляд справи №903/300/18, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від результату розгляду адміністративної справи №803/288/18, Північно-західний апеляційний господарський суд має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті спору у справі №903/300/18, оскільки матеріали справи містять достатню кількість доказів для її розгляду.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання ОСОБА_3 "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" про зупинення провадження у справі №903/330/18 не підлягає задоволенню.

В судове засідання 03.12.2018 року з'явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим, а тому просить його скасувати, а апеляційну скаргу - задовольнити, з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечив в повному обсязі, вважає оскаржуване рішення у справі №903/330/18 законним та обґрунтованим, а тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги з мотивів викладених в відзиві на апеляційну скаргу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши в судовому засіданні присутніх представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" на рішення господарського суду Волинської області від 13.09.2018 р. по справі №903/300/18 не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20.04.2016р. між виконавчим комітетом Луцької міської ради як організатором та ОСОБА_3 "Луцьке АТП 10701" як перевізником було укладено договір №02 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом за маршрутами №3 "Гаразджа (кладовище) - Госпіталь" та №18 "Окружна (масив Маяк) - Центральний ринок".

Згідно з п.1.1. договору організатор надає перевізнику право на перевезення пасажирів за маршрутами №3 "Гаразджа (кладовище) - Госпіталь" (за графіком руху та режимом виконання перевезень пасажирів: 10 автобусів у звичайному режимі руху) та №18 "Окружна (масив Маяк) - Центральний ринок" (за графіком руху та режимом виконання перевезень пасажирів: 5 автобусів у звичайному режимі руху) і визначає рухомий склад для роботи на даному маршруті, а саме автобуси, зазначені у додатку, який є невідємною частиною цього договору.

Підпунктом 2.2.6. договору передбачено, що перевізник забезпечує збір виручки відповідно до встановлених тарифів, Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту до запровадження організатором автоматизованої системи оплати та електронних проїзних документів.

Згідно з пунктом 2.2 договору перевізник надає послуги з перевезення пасажирів за тарифом у розмірі, встановленому рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради.

Договором №02 від 20.04.2016р., укладеним між сторонами у справі, не передбачено обовязку виконавчого комітету Луцької міської ради компенсувати автомобільному перевізнику витрати на провезення дітей шкільного віку від 6 до 14 років.

Договір №02 від 20.04.2016р. було укладено сторонами за типовою формою, затвердженою рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 14.10.2010р. №659-1 "Про конкурси на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування у м. Луцьку".

У затвердженому Луцькою міською радою типовому договорі також не визначено ні обовязку виконавчого комітету Луцької міської ради компенсувати перевізнику витрати на провезення дітей, ні розміру компенсації витрат, ні механізму відшкодування.

Позивач вважає, що у нього на підставі ч.2 ст.29 Закону України "Про автомобільний транспорт" виникло право на компенсацію витрат автомобільного перевізника внаслідок регулювання тарифу.

Звертаючись з позовом до суду, позивач самостійно визначив механізм (розрахунок) відшкодування.

Розглянувши позовні вимоги ОСОБА_3 "Луцьке АТП 10701" господарський суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

У відповідності із п.4.2 ст. 12 Закону України "Про ціни і ціноутворення" державні регульовані ціни повинні бути економічно обгрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації).

Згідно з ч.2 ст.15 Закону України "Про ціни і ціноутворення" установлення Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування державних регульованих цін на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, без визначення джерел для відшкодування різниці між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів не допускається і може бути оскаржено в судовому порядку.

Як свідчать матеріали справи, Договір №02 від 20.04.2016р. було укладено сторонами за типовою формою, затвердженою рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 14.10.2010р. №659-1 "Про конкурси на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування у м. Луцьку".

У затвердженому Луцькою міською радою типовому договорі не визначено ні обов'язку виконавчого комітету Луцької міської ради компенсувати перевізнику витрати на провезення дітей, ні розміру компенсації витрат, ні механізму відшкодування.

Укладений між сторонами Договір на перевезення пасажирів автомобільним транспортом №02 від 20.04.2016, також не містить обовязку виконавчого комітету Луцької міської ради проводити ОСОБА_3 "Луцьке автотранспортне підприємство 10701 компенсацію за регулювання тарифу на перевезення дітей шкільного віку від 6 до 14 років.

З матеріалів справи вбачається, що Позивач обгрунтовує свої вимоги, посилаючись на ч. 2 ст. 15 Закону України Про ціни і ціноутворення, якою передбачено, що установлення Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування державних регульованих цін на товари в розмірі, нижчому від економічно обгрунтованого розміру, без визначення джерел для відшкодування різниці між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів не допускається і може бути оскаржено в судовому порядку.

Однак, ч. 2 ст. 15 Закону України Про ціни і ціноутворення поширюється лише на правовідносини по встановленню регульованих цін на перевезення пільгових категорій громадян.

Оскільки виконавчим комітетом Волинської міської ради не встановлювався тариф на послуги з перевезення дітей віком від 6 до 14 років, колегія суддів вважає, що в даному випадку норми Закону України Про ціни і ціноутворення не можуть застосовуватися при вирішенні спору у справі №903/330/18.

Окрім того, відповідно до рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 28.03.2017р. №133-1 "Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутх у звичайному режимі та у режимі маршрутного таксі" встановлено граничний тариф на послугу з перевезення одного пасажира на міських маршрутах загального користування у звичайному режимі руху - 4 грн., для дітей шкільного віку від 6 до 14 років встановлена вартість проїзду в автобусах на міських маршрутах загального користування у розмірі 1 грн. за одну поїздку одного пасажира.

З вище викладеного вбачається, що даним рішенням встановлено лише тариф на послуги з перевезення одного пасажира автобусами на міських маршрутах загального користування, тариф на послуги з перевезення дітей не встановлювався, а лише визначено пільгову вартість проїзду.

А тому, враховуючи, що дітям шкільного віку від 6 до 14 років встановлено пільгову вартість проїзду, у позивача не виникає права на компенсацію на підставі ч.2 ст.29 Закону України "Про автомобільний транспорт" у зв'язку із регулюванням тарифу.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 14.10.2010р. №659-1 "Про конкурси на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування у м. Луцьку", договір №02 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом від 20.04.2016р., рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 28.03.2017р. №133-1, якими врегульовано правовідносини організатора перевезення і перевізника щодо перевезення пасажирів на міських маршрутах м. Луцька, не визнані недійсними у встановленому законом порядку та є чинними.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір №02 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом від 20.04.2016р. не містить обов'язку виконавчого комітету Луцької міської ради проводити компенсацію ОСОБА_3 "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" за перевезення дітей шкільного віку від 6 до 14 років, не містить розміру компенсації витрат автомобільного перевізника за перевезення та механізму компенсації, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача 301 735 грн. компенсації.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Таким чином, вимоги Приватного акціонерного товариства "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" зазначені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вище викладене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з врахуванням обставин справи, а тому не вбачає правових підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" на рішення господарського суду Волинської області від 13.09.2018 р. по справі №903/300/18 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 13.09.2018 р. по справі №903/300/18 залишити без змін.

3. Справу №903/300/18 повернути до господарського суду Волинської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "05" грудня 2018 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.

Суддя Крейбух О.Г.