СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2018 р. Справа №922/22/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В. , суддя Тихий П.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ФОП Удянської О.М. (вх.№762Х/1 від 30.10.2018) на рішення Господарського суду Харківської області від 18.09.2018 (м. Харків, колегія суддів у складі: головуючий суддя Аюпова Р.М., суддя Смірнова О.В., суддя Хотенець П.В., повний текст рішення складено 28.09.2018) у справі №922/22/18,

за позовом Фізичної особи-підприємця Удянської Олени Михайлівни, м. Харків,

до Фізичної особи-підприємця Бурди Олександра Вікторовича, смт. Вільшани,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фізична особа-підприємець Зіберов Артем Миколайович, м. Харків,

про стягнення 95284,69 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець Удянська Олена Михайлівна, м. Харків, звернулась до Господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Бурди Олександра Вікторовича, смт. Вільшани, про стягнення заборгованості за договором про відступлення права вимоги №07/11-2 від 07.11.2017, в загальному розмірі 95284,69 грн. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 18.09.2018 у задоволенні позову відмовлено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Удянської Олени Михайлівни на користь Фізичної особи-підприємця Бурди Олександра Вікторовича витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 18.09.2018 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі; вирішити питання про розподіл судових витрат відповідно до закону.

В обґрунтування своєї позиції по справі позивач зазначає, що відповідач отримав товари, але не розрахувався за них, внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 95284,69 грн. При цьому відповідачем не було надано жодних доказів сплати відповідних сум по видатковим накладним, а відтак відмова позивача та відмова в задоволенні позову судом першої інстанції не має жодних підстав та обґрунтувань. Зокрема, на думку апелянта, судом першої інстанції не було взято до уваги видаткові накладні, як документи, що містять відомості про господарську операцію між ФОП Зіберовим А.М. та відповідачем. Позивач стверджує, що печатки відповідача, його дані та підписи у видаткових накладних дають змогу ідентифікувати сторону господарської операції; проставлення печатки при відсутності обов'язку для її проставлення тільки підтверджує здійснення господарської операції і жодним чином її не спростовує; відсутність посад осіб, що брали участь в господарській операції не є підставою для заперечення факту здійснення господарських операцій, про що наголошено у статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Також, позивач вказує на те, що суд першої інстанції не дослідив обставин, які мали бути обов'язково досліджені при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, позивачем доведено недоцільність такого розміру витрат на правничу допомогу, завищення такого розміру, а також неспіврозмірність зі складністю справи, яка є малозначною.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.11.2018 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Встановлено відповідачу та третій особі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали. Відзив має бути оформлено у відповідності до вимог ст.263 ГПК України, якою, зокрема, передбачено, що до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом вищевказаною ухвалою про відкриття провадження було попереджено сторони, що апеляційна скарга може бути розглянута за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи - за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі була отримана особисто учасниками апеляційного провадження (позивач отримав копію ухвали - 13.11.2018; відповідач - 10.11.2018), що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (т.2, а.с.143-144).

Ухвала суду від 01.11.2018, надіслана на адресу третьої особи - ФОП Зіберова А.М., зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 61184, АДРЕСА_1, повернулась на адресу суду із позначкою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання».

Вказана ухвала надсилалася рекомендованим листом з поміткою «судова повістка».

Відповідно до п. 99 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку», рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату.

У разі відсутності адресата до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення.

Відповідно до п. 116 розділу «Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів» постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку», у разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через 5 календарних днів з дня надходження листа до об'єкта поштового зв'язку місця призначення із зазначенням причини невручення.

З залученого до матеріалів справи листа, у якому відповідачу направлялася копія ухвали, вбачається, що даний лист було суду повернуто поштою у зв'язку з закінченням терміну його зберігання на відділенні.

З пунктів 99 та 116 указаних Правил вбачається, що повернення поштою рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання» можливо тільки у разі, якщо під час доставки поштою його не можна було вручити адресату або його уповноваженому представнику (відправлення не вручене під час доставки), та якщо на вкладене до абонентської скриньки адресата повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення адресат не відреагував - не звернувся на пошту для отримання судової повістки, проте відправлення чекало адресата (зберігалося) на пошті встановлений законом строк, і лише після його сплину було повернуто за зворотною адресою.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання листа з ухвалою суду третьою особою та повернення його до суду з поміткою «повернуто відправнику за закінченням терміну зберігання» є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) особи щодо його належного отримання, тобто є власною волею учасника справи.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що третя особа не була позбавлена права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 01.11.2018 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що учасники провадження мали достатньо часу для надання будь-яких необхідних пояснень чи документів, однак, враховуючи, що учасники провадження у справі не надали відзивів на апеляційні скарги чи будь-яких інших заяв чи клопотань, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Також, суд повідомляє, що клопотань від учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом) до суду не надійшло.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 Господарського процесуального кодексу України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції обставини даної справи є наступними.

Як зазначає позивач, в період часу з 24 лютого 2017 року по 15 серпня 2017 року Фізична особа-підприємець Зіберов Артем Миколайович (постачальник, первісний кредитор, третя особа) за попередньою домовленістю з Фізичною особою-підприємцем Бурдою Олександром Вікторовичем (покупець, відповідач) поставив останньому товар за видатковими накладними на загальну суму 90645,63 грн, що підтверджується видатковими накладними: №1098 від 24.02.2018 на суму 5546,66 грн., №65 від 11.01.2017 на суму 7248,67 грн., №64 від 11.01.2017 на суму 4023,40 грн., №458 від 25.01.2017 на суму 1225,85 грн., №456 від 25.01.2017 на суму 5269,98 грн., №2921 від 26.04.2017 на суму 2846,22 грн., №3086 від 04.05.2017 на суму 7247,02 грн., №3618 від 18.05.2017 на суму 618,00 грн., №3619 від 18.05.2017 на суму 3697,85 грн., №3744 від 22.05.2017 на суму 590,60 грн., №4056 від 31.05.2017 на суму 7254,69 грн., №4057 від 31.05.2017 на суму 940,44 грн., №4058 від 31.05.2017 на суму 842,40 грн., №4059 від 31.05.2017 на суму 4334,44 грн., №4360 від 09.06.2017 на суму 5436,45 грн., №4361 від 09.06.2017 на суму 2462,00 грн., №4362 від 09.06.2017 на суму 3280,33 грн., №4557 від 14.06.2017 на суму 5446,70 грн., №4592 від 15.06.2017 на суму 2022,18 грн., №2859 від 29.06.2017 на суму 4102,00 грн., №6664 від 15.08.2017 на суму 16209,75 грн.

Відповідач факт отримання від третьої особи товару за зазначеними накладними заперечує, зазначаючи що між ним та третьою особою не укладалося жодного договору поставки чи купівлі-продажу, та він не підписував жодну видаткову накладну за якими позивач вимагає стягнути борг, та не уповноважував будь-яких осіб на отримання від третьої особи товару.

Як свідчать матеріали справи, 07.11.2017 між позивачем, як новим кредитором, та третьою особою, як первісним кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги №07/11-2 від 07.11.2017, за яким останній безвідплатно відступив позивачу право вимоги зі сплати відповідачем заборгованості за поставлений товар на загальну суму 90645,63 грн. за видними видатковими накладними №1098 від 24.02.2018 на суму 5546,66 грн., №65 від 11.01.2017 на суму 7248,67 грн., №64 від 11.01.2017 на суму 4023,40 грн., №458 від 25.01.2017 на суму 1225,85 грн., №456 від 25.01.2017 на суму 5269,98 грн., №2921 від 26.04.2017 на суму 2846,22 грн., №3086 від 04.05.2017 на суму 7247,02 грн., №3618 від 18.05.2017 на суму 618,00 грн., №3619 від 18.05.2017 на суму 3697,85 грн., №3744 від 22.05.2017 на суму 590,60 грн., №4056 від 31.05.2017 на суму 7254,69 грн., №4057 від 31.05.2017 на суму 940,44 грн., №4058 від 31.05.2017 на суму 842,40 грн., №4059 від 31.05.2017 на суму 4334,44 грн., №4360 від 09.06.2017 на суму 5436,45 грн., №4361 від 09.06.2017 на суму 2462,00 грн., №4362 від 09.06.2017 на суму 3280,33 грн., №4557 від 14.06.2017 на суму 5446,70 грн., №4592 від 15.06.2017 на суму 2022,18 грн., №2859 від 29.06.2017 на суму 4102,00 грн., №6664 від 15.08.2017 на суму 16209,75 грн.

Листом від 05.12.2017 №05/12-2 позивач повідомила відповідача про зміну кредитора у зобов'язанні зі сплати боргу за зазначеними видатковими накладними, та просила останнього погасити наявну заборгованість.

Крім того, позивач направила на адресу відповідача вимогу №08/12-2 від 08.12.2017, в якій вимагала останнього сплатити існуючий борг в сумі 90645,63 грн. на протязі 7 днів з моменту одержання вимоги.

Однак, зазначені вимоги були залишені відповідачем без відповіді та без задоволення.

Зазначені обставини стали підставами для звернення позивача до суду з позовом, в якому остання просить суд стягнути з відповідача 90645,63 грн. боргу за видатковими накладними, а також 3625,82 грн. інфляційних та 1013,24 грн. 3% річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, в зв'язку з простроченням відповідачем виконання своїх зобов'язань зі сплати боргу.

Приймаючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту отримання відповідачем товару за наданими до суду видатковими накладними. Також колегія суддів, враховуючи доведеність вказаних витрат на правничу допомогу, вважала за доцільне задовольнити подане відповідачем клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. та покласти дані витрати на позивача.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частинами першою та другою статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську діяльність та підтверджує її здійснення.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/70 (із змінами і доповненнями), визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити : назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарських операцій, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції .

Вказаний перелік обов'язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити : найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції .

Отже, первинні документи для надання їм юридичної сили та доказовості повинні мати обов'язкові реквізити, зокрема дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції.

Видаткові накладні, на які посилається позивач, як на докази передачі товару на загальну суму 90645,63 грн, не є належними та допустимими доказами отримання останнім товару, оскільки надані позивачем накладні оформлені без дотримання вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Зокрема, з її змісту неможливо встановити, хто саме отримав товар (уповноважені особи), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарських операцій і правильність їх оформлення, дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарських операцій.

Посилання позивача на наявність відтиску печатки ФОП Бурди О.В. на деяких видаткових накладних, колегією суддів апеляційної інстанції до уваги не приймаються з огляду на те, що відбиток печатки суб'єкта господарювання на первинному документі в силу частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не відноситься до обов'язкових реквізитів первинного документа.

Крім того, колегія суддів зазначає, що зі штампу, проставленому на ВН №2859 від 29.06.2017, №4059 від 31.05.2017, №4058 від 31.05.2017, №4057 від 31.05.2017, №4056 від 31.05.2017 не вбачається, що даний штамп належить саме ФОП Бурді Олександру Вікторовичу, що є відповідачем у даній справі, оскільки не містить не ініціалів особи, ні унікального ідентифікаційного коду фізичної особи-підприємця. Також, як вірно зазначив суд першої інстанції, наявність на декількох накладних печатки штампу не підтверджує договірних відносин відповідача з ФОП Зіберов А.М. з приводу поставки товару.

Не містять зазначені накладні і посилань на довіреність (довіреність на одержання цінностей є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей), наявність якої, в сукупності з іншими доказами, дала б змогу ідентифікувати особу, що здійснила отримання товару.

Порушення правил оформлення первинних документів не спричиняє їх недійсність, але безпосередньо впливає на можливість доведення стороною обставин, на підтвердження яких вона подала відповідні документи.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною першою статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту передачі третьою особою відповідачу товару за видатковими накладними, наявними в матеріалах даної справи.

Саме таку правову позицію щодо недоведеності факту поставки товару за накладними, що не містять реквізитів, які є обов'язковими для первинних документів, передбачених статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», викладено в постановах Вищого господарського суду України від 23.03.2010 у справі №32/214-08(11/390-07), від 22.08.2013 у справі №907/192/13-г, від 02.08.2016 у справі №906/1144/15, від 08.11.2016 у справі №902/212/16 тощо.

Обставини щодо оренди відповідачем певних приміщень за адресою, що вказана в видаткових накладних жодним чином не виключає того факту, що надані до матеріалів справи видаткові накладні не оформлені належним чином та у зв'язку з чим не можуть бути доказами здійснення поставки товару на заявлену суму.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції на незвернення відповідача за карткою обліку основних даних до Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку ХМР не відноситься до обставин, що входять до кола з'ясування по даному предмету спору, оскільки предметом спору у справі є саме факт здійснення господарських операцій та підтвердження даного факту належними доказами, що не залежить від дотримання чи не дотримання стороною господарської операції інших вимог законодавства, а також факту наявності заборгованості.

За таких обставин, перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції об'єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції не дослідив обставин, які мали бути обов'язково досліджені при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, позивачем доведено недоцільність такого розміру витрат на правничу допомогу, завищення такого розміру, а також неспіврозмірність зі складністю справи, яка є малозначною, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України (в редакції чинній з 15.12.2017) витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За ч. ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження надання адвокатських послуг, позивачем до матеріалів справи долучено Договір про надання правової допомоги від 20.03.2018 (а.с. 77 1 том), укладений між відповідачем (замовник) та адвокатом ОСОБА_4 (виконавець), за умовами якого виконавець бере на себе зобов'язання здійснювати представництво інтересів та правовий супровід діяльності замовника, а також надавати правничу допомогу в обсягах, визначених Договором та діючим законодавством України.

До матеріалів справи додане свідоцтво №640 від 13.03.1996 про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_4

На підтвердження оплати послуг адвоката у розмірі 10000,00 грн. відповідачем до матеріалів справи долучено квитанцію до прибуткового касового ордеру №б/4 від 20.03.2018 на суму 10000,00 грн.

Також надано розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу. Зокрема, зміст витраченого часу складається з:

19.03.2018 - попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин - 2 год. - 1360,00 грн;

19.03.2018 - вивчення документів - 2 год. - 1360,00 грн;

20.03.2018 - опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини. Формування правової позиції - 3 год. - 2040,00 грн;

21.03.2018 - ознайомлення з матеріалами справи - 3 год. - 2040,00 грн;

21.03.2018 - підготовка процесуальних документів (складання відзиву) - 3 год. - 2040,00 грн;

22.03.2018 - участь у судовому засіданні 22.03.2018 - 1 год. - 680,00 грн.

Всього - 9520 грн.

15.05.2018 представником позивача надано до господарського суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката (вх.№14151), в обґрунтування якого, позивач зазначає наступне.

Представник позивача зазначає, що справа за позовом ФОП Удянської О.М. віднесена до категорії так званих «малозначних справ», а тому за своєю природою не може вважатися складною. Позивач вважає, що правнича допомога адвоката відповідача полягала лише в оформленні відзиву на позовну заяву, з попереднім аналізом справи, та участі в одному судовому засіданні від 22.03.2018. Окрім цього, позивач навів таблицю витрат на адвокатські послуги в інших адвокатських об'єднаннях та фірмах м. Харкова, та зазначив, що вартість за окремі послуги, зазначена у таблиці розрахунків відповідача є такою, що в рази перевищує ціни на аналогічні послуги конкурентів, є завищеною та несправедливою. Таким чином, позивач вважає, що витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., заявлені представником відповідача до стягнення, не можуть визнаватися співмірними ані зі складністю цієї справи, ані з ціною позову, ані з витраченим часом на надання правничої допомоги, ані з обсягом виконаної роботи та значенням справи для сторони та просить суд зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката до 500,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що такі витрати відповдача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у ст.126 ГПК України та у ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов'язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов'язаний присуджувати стороні, не на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно ст.15 ГПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Колегія суддів вважає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. є завищеними та становлять надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу витрат.

Отже, оцінивши заявлені до стягнення витрати, з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на підготовку матеріалів як кваліфікований фахівець, колегія суддів встановила, що справа не потребувала значних затрат часу, зокрема, підготовка відзиву не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи з огляду на наявність всіх доказів у матеріалах справи (текст відзиву розміщено на 4 аркушах), відсутність необхідності здійснювати будь-які розрахунки, та на позицію сторони відповідача щодо відсутності взаємовідносин із позивачем по спірній поставці. Крім того, колегія суддів враховує, що і відзив на позовну заяву і заперечення на додаткові пояснення у справі адвокат ОСОБА_4 підписувала разом із С.В. Селезень, що дає підстави вважати про солідарну участь іншого представника у підготовці документів по справі.

Врахувавши договір про надання правничої допомоги від 20.03.2018, квитанцію б/н від 20.03.2018 про сплату 10000,00 грн; розрахунок суми гонорару, взявши до уваги те, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що ОСОБА_4 здійснювалася підготовка і подання письмових пояснень, відзиву, участь у місцевому суді в судових засіданнях, а також те, що стягнення адвокатських витрат у зазначеній місцевим судом сумі не відповідає вказаним цим же судом критеріям розумності, співрозмірності, зокрема, в частині витраченого часу адвокатом на вивчення документів, опрацювання документів та на ознайомлення з матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку про зміну рішення місцевого господарського суду в частині розподілу витрат на послуги адвоката, шляхом зменшення цих витрат з 10000,00 грн до 5000, 00 грн (витрати на правову допомогу при розгляді господарської справи у місцевому суді).

Оскільки рішення місцевого господарського суду підлягає зміні в частині витрат на оплату послуг адвоката (професійну правничу допомогу), на що судові витрати не нараховуються, то судовий збір згідно з ст. 129 ГПК України за розгляд апеляційної скарги не відшкодовується.

Керуючись статтями 269, п.2, ч.1, ст.275, 276, п.3, ч.3, ч.4 ст. 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Удянської Олени Михайлівни задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 18.09.2018 у справі №922/22/18 в частині стягнення витрат на правничу допомогу змінити, зменшивши суму їх стягнення з відповідача з 10000,00 грн до 5000,00 грн.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

В решті рішення Господарського суду Харківської області від 18.09.2018 у справі №922/22/18 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 11 грудня 2018 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя П.В. Тихий