ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2018 р. м. Київ Справа № 911/1561/18

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Урожайна країна до Товариства з обмеженою відповідальністю Хім-Агро-Сервіс

про стягнення 55312,68 грн., а саме 25871,23 грн. попередньої оплати за товар, 21559,35 грн. пені, 4311,87 грн. штрафу за поставку неякісного товару за договором поставки № 27-МС-17 від 04.12.2017 р. та 3570,23 грн. процентів за користування грошовими коштами,

секретар судового засідання: Демідова А.А.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 24.05.2018 р.);

від відповідача: не зявився.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю Урожайна країна (далі ТОВ Урожайна країна, позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Хім-Агро-Сервіс (далі ТОВ Хім-Агро-Сервіс, відповідач) про стягнення 55312,68 грн., а саме 25871,23 грн. попередньої оплати за товар, 21559,35 грн. пені, 4311,87 грн. штрафу за поставку неякісного товару за договором поставки № 27-МС-17 від 04.12.2017 р. та 3570,23 грн. процентів за користування грошовими коштами.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобовязань за договором поставки № 27-МС-17 від 04.12.2017 р., у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 25871,23 грн. попередньої оплати за товар, 21559,35 грн. пені, 4311,87 грн. штрафу, 3570,23 грн. процентів за користування грошовими коштами, а також судовий збір.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.09.2018 р. було відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання на 21.09.2018 р.

Підготовче засідання відкладалось.

21.09.2018 р. (після судового засідання) до господарського суду Київської області засобами електронного звязку від представника позивача надійшла заява б/н від 21.09.2018 р. (вх. № 19511/18 від 21.09.2018 р.), за змістом якої позивач зазначає, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та клопоче про розгляд справи без участі представника позивача.

24.09.2018 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив б/н від 17.09.2018 р. (вх. № 19621/18 від 24.09.2018 р.) на позовну заяву, за змістом якого відповідач зазначає, що вимога позивача щодо сплати пені, на його думку, є безпідставною з огляду на те, що передбачена пунктом 8.1 договору поставки № 27-МС-17 від 04.12.2017 р. неустойка за своєю правовою природою є пенею, але, враховуючи приписи чинного законодавства України, пеня стягується лише у випадку несвоєчасного виконання саме грошового зобовязання, а поставка товару таким не являється. Також відповідач наголошує, що підстави для сплати штрафних санкцій на користь позивача відсутні, оскільки статтею 678 Цивільного кодексу України встановлено вичерпний перелік вимог, які покупець може предявити у випадку поставки неякісного товару, серед яких сплата штрафу відсутня. Щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами, то, на переконання відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю Хім-Агро-Сервіс користувалось ними на законних підставах у відповідності до умов договору. Водночас, у випадку незгоди суду із відзивом, відповідач клопоче про зменшення розміру неустойки, посилаючись на те, що позивач добровільно відмовився від договору поставки, збитків йому не було завдано та якісний склад поставленого добрива відповідав сертифікату якості.

01.11.2018 р. до господарського суду Київської області засобами електронного звязку від представника позивача надійшла заява б/н від 30.10.2018 р. (вх. № 31178/18 від 01.11.2018 р.), за змістом якої позивач, зокрема, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд про розгляд справи без участі представника позивача.

У судовому засіданні 01.11.2018 р. представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував; представник позивача у судове засідання не зявився. Водночас, про дату, час і місце судового засідання всі учасники процесу були повідомлені в порядку, передбаченому ГПК України.

Також у судовому засіданні 01.11.2018 р. представник відповідача заявив про надання суду всіх наявних у відповідача доказів, що мають значення для вирішення спору.

Ухвалою господарського суду Київської області від 01.11.2018 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.11.2018 р.

21.11.2018 р. до господарського суду Київської області представником відповідача було подано заяву б/н від 21.11.2018 р. (вх. № 31613/18 від 21.11.2018 р.) про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні 22.11.2018 р. представник позивача позовні вимоги підтримувала, наголошувала на тому, що укладений сторонами договір не розірваний та заперечувала проти клопотання про зменшення штрафних санкцій; представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання відповідач був повідомлений в порядку, передбаченому ГПК України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Поряд з цим, відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У судовому засіданні 22.11.2018 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

04.12.2017 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Урожайна країна (МХП) та Товариством з обмеженою відповідальністю Хім-Агро-Сервіс (контрагент) було укладено договір поставки № 27-МС-17, відповідно до п. 1.1 якого контрагент зобовязується у встановлені строки передати у власність МХП для подальшого використання в господарській діяльності товар, зазначений в додатку до договору, а МХП - прийняти та оплатити певну грошову суму за товар.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що контрагент гарантує, що поставлений товар є якісним, сертифікованим (визнаним), відповідає всім санітарним, гігієнічним, технічним та іншим нормам, стандартам та правилам, встановленим чинним законодавством України для товарів даного виду.

Згідно з п. 4.3 договору якість товару, що постачається за даним договором, повинна відповідати Сертифікатам якості заводу виробника товару та іншим документам щодо якості товару, які передбачені діючим законодавством України.

У відповідності з п. 4.5 договору МХП здійснює перевірку якості поставленого товару шляхом відбору зразків протягом 10 календарних днів з дати поставки товару контрагентом МХП. Відібрані зразки передаються для проведення лабораторного дослідження. Якщо за висновками лабораторного дослідження виявиться невідповідність якості товару, МХП направляє контрагенту претензію з додаванням висновків лабораторії. Контрагент протягом 5 календарних днів з моменту отримання претензії МХП має право на перевірку та підтвердження обґрунтованості претензії по якості товару, поставленого МХП, в незалежній лабораторії. У цьому випадку випробування проводиться над контрольним зразком, який відбирається та опломбовується в присутності представників виключно обох сторін.

Відповідно до п. 5.2 договору моментом здійснення поставки (датою поставки) товарів контрагентом є їх отримання МХП з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна накладна). Разом із товаром контрагент повинен передавати МХП документи, що підтверджують його якість і безпеку, комплектність, включаючи сертифікати якості заводу виробника на кожну партію, посвідчення про державну реєстрацію товару, якісні посвідчення, довідки/свідоцтва (оригінали або копії завірені печаткою контрагента) та всі інші необхідні документи, які згідно умов даного договору та діючого законодавства України повинні бути передані разом із товаром.

У разі несвоєчасної поставки товару контрагент зобовязаний сплатити пеню у погодженому сторонами додатку № 1 у відсотковому розмірі від загальної вартості несвоєчасно поставленого товару за кожен день затримки поставки. У разі, якщо контрагент прострочив поставку товару більше ніж на 7 календарних днів, то з 8 календарного дня МХП має право відмовитися від отримання товару, що не звільняє контрагента від необхідності оплати штрафних санкцій (п. 8.1 договору).

Згідно з п. 8.2 договору в разі поставки контрагентом товару/партії товару, яка не відповідає вимогам діючого законодавства України та умовам цього договору щодо якості або маркування, контрагент зобовязаний протягом 7 (семи) календарних днів з дати виявлення замінити товар/партію товару з недоліками на таку ж кількість товару/партії товару без недоліків. МХП має право стягнути з контрагента штраф в розмірі, який зазначений в додатку № 1 у відсотковому розмірі товару/партії товару, що поставлений з недоліками. Якщо контрагент не замінить товар/партію товару протягом вищезазначеного в цьому пункті строку, то з 8-го календарного дня МХП має право відмовитися від отримання товару/партії товару з недоліками, що не звільняє контрагента від необхідності оплати штрафних санкцій. Контрагент протягом 3 календарних днів з дати отримання (або з дати отримання МХП повідомлення відділення поштового звязку про неможливість вручення) повідомлення від МХП про відмову від отримання товару/партії товару зобовязаний забрати неякісний товар/партію товару за свій рахунок та повернути отримані суми грошових коштів, які були сплачені за поставку товару/партії товару з недоліками на рахунок МХП (якщо така оплата була здійснена МХП до моменту повернення товару/партії товару з недоліками контрагенту) та відшкодувати понесені збитки МХП.

Відповідно до п. 8.4 договору у випадку, якщо оплата за товар була здійснена МХП до моменту виявлення недоліків щодо кількості та не було здійснено допоставки контрагентом, контрагент зобовязаний повернути отриману грошову суму за цей товар протягом 5 (пяти) календарних днів, з моменту отримання письмової вимоги на повернення коштів від МХП. У разі неповернення коштів у зазначений термін контрагент сплачує МХП проценти та штрафні санкції, що передбачені цим договором.

Пунктом 8.7 договору передбачено, що повернення контрагентом сплачених МХП грошових коштів контрагент зобовязаний здійснити протягом трьох днів з моменту отримання письмової вимоги від МХП, а також сплатити проценти за користування такими грошовими коштами у розмірі, визначеному в додатку № 1 відсотку за кожен день користування.

Строк дії договору встановлюється як 1 рік від дати підписання його сторонами та продовжується на кожен наступний строк в один рік, поки одна сторона, не менше ніж за 30 календарних днів до дати закінчення поточного строку дії договору, не надішле іншій стороні письмове повідомлення про небажання продовжувати дію договору (п. 10.1 договору).

Пунктом 3 додатку № 1 до договору поставки № 27-МС-17 від 04.12.2017 р. сторони погодили наступні умови оплати товару: шляхом перерахування грошової суми на поточний банківський рахунок контрагента в розмірі 30% від вартості товару, зазначеної у відповідній Специфікації, протягом 5 (пяти) банківських днів з дати підписання відповідної Специфікації до договору, а 70% від вартості товару, зазначеної у відповідній Специфікації, не пізніше першого платіжного дня по закінченню 15 (пятнадцяти) банківських днів з дати отримання товару та підписання сторонами видаткової накладної.

Додатком № 1 до договору поставки № 27-МС-17 від 04.12.2017 р. також було встановлено, що розмір пені становить 5% відповідно до п. 8.1 договору, розмір штрафу 5% відповідно до п. 8.2 договору, розмір процентів за користування коштами 0,1 % відповідно до п. 8.7 договору.

Специфікацією № 1 (додаток № 2 до договору) сторони погодили поставку мікрогранульованого мінерального добрива Супер Старт (NР 10:35+2% МgО + 5%S+2% Zn) (в подальшому - товар) в кількості 1,8 тонн на загальну суму 86237,41 грн.

27.12.2017 р. позивачем було проведено оплату за товар у розмірі 25871,23 грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 27.12.2017 р.

Зазначена обставина підтверджується відповідачем.

19.03.2018 р. відповідачем було поставлено позивачу товар в загальній кількості 1,8 т, що підтверджується видатковою накладною № РН-0000006 від 19.03.2018 р., товарно-транспортною накладною № 8 від 19.03.2018 р. Разом із поставленим товаром відповідачем, на виконання п. 5.2 договору, було надано позивачу сертифікат заводу виробника товару (Certificate of Analysis) та посвідчення про державну реєстрацію серії А № 05633 від 25.12.2016 р.

Як слідує з позову, відповідачем було поставлено позивачу неякісний товар, що підтверджується результатами аналізу мінерального добрива, проведеного ДП «СДНДІ МІНДІП», протокол випробувань № 322 від 29.03.2018 р. Результатами випробувань було встановлено розбіжності між поставленим відповідачем товаром та посвідченням про державну реєстрацію серії А № 05633 від 25.12.2016 р.

05.05.2018 р. позивач направив відповідачу вимогу № 258 про заміну неякісного товару, відповідно до якої позивач просив відповідача у строк до 12.05.2018 р. здійснити безоплатну заміну даного добрива в повному обсязі і вивезти неякісне добриво за власний рахунок.

15.05.2018 р. позивач направив відповідачу вимогу № 270, в якій зазначав, що відмовляється від поставленого ТОВ Хім-Агро-Сервіс товару, при цьому вимагав за власний рахунок забрати товар та повернути раніше сплачені кошти в сумі 25871,23 грн.

Відповідач листом № 55 від 15.05.2018 р. повідомив позивача про готовність забрати поставлений товар за власний рахунок та повернути сплачені кошти.

Оскільки відповідач станом на час подання позовної заяви не забрав товар зі складу позивача та не повернув кошти, отримані від позивача в якості попередньої оплати, ТОВ «Урожайна країна» і звернулось з даним позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з приписами ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк,- відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною першою ст. 693 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Водночас, слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

Частиною 5 ст. 268 Господарського кодексу України визначено, що у разі поставки товарів більш низької якості, ніж вимагається стандартом, технічними умовами чи зразком (еталоном), покупець має право відмовитися від прийняття і оплати товарів, а якщо товари уже оплачені покупцем, вимагати повернення сплаченої суми.

Частиною 3 ст. 612 Цивільного кодексу України визначено, що якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 615 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінивши на предмет належності, допустимості та достовірності подані позивачем докази на підтвердження тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а також подані відповідачем докази на підтвердження тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, виходячи із наступного.

Договір поставки № 27-МС-17 від 04.12.2017 р. є чинним, оскільки не був розірваний сторонами ні в договірному, ні в судовому порядку. При цьому, термін дії договору встановлений в самому договорі до 04.12.2018 р.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем було здійснено попередню оплату товару, який, у подальшому, був поставлений відповідачем з порушенням умов договору щодо якості товару, що надає позивачу право вимагати повернення передплачених коштів в порядку, передбаченому пунктом 8.2 укладеного сторонами договору.

Доказів протилежного відповідачем до матеріалів справи не надано.

Як зазначалося вище, встановивши факт поставки відповідачем неякісного добрива, позивач звертався до відповідача з вимогою № 258 від 05.05.2018 р. про заміну неякісного товару, а також з вимогою № 270 від 15.05.2018 р. про повернення неякісного товару, відмову від товару та про повернення раніше сплачених коштів в сумі 25871,23 грн., у звязку з якою відповідач листом № 55 від 15.05.2018 р. повідомив позивача про готовність забрати поставлений товар та повернути кошти.

Зазначені обставини відповідачем не заперечувались.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач доказів повернення позивачеві попередньої оплати в сумі 25871,23 грн. суду не надав.

Отже, факт порушення відповідачем зобовязань за договором судом встановлений та по суті відповідачем не спростований.

З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача 25871,23 грн. попередньої оплати, здійсненої на виконання умов договору поставки № 27-МС-17 від 04.12.2017 р., є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 21559,35 грн. пені та 4311,87 грн. штрафу.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Як зазначалось вище, п. 8.1 договору передбачено, що у разі несвоєчасної поставки товару, контрагент зобовязаний сплатити пеню у погодженому сторонами додатку № 1 відсотковому розмірі від загальної вартості несвоєчасно поставленого товару за кожен день затримки поставки, а згідно з п. 8.2 договору МХП має право стягнути з контрагента штраф в розмірі, який зазначений в додатку № 1 у відсотковому розмірі товару/партії товару, що поставлений з недоліками.

З долученого до матеріалів справи розрахунку пені вбачається, що заявлений до стягнення розмір пені було визначено позивачем в сумі 21559,35 грн. за період з 15.03.2018 р. до 19.03.2018 р., нарахованій на суму 86237,41 грн., який є арифметично вірним та обґрунтованим, у звязку з чим пеня підлягає стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Вимога позивача про стягнення 4311,87 грн. 5% штрафу, нарахованого за поставку неякісного товару, також є обґрунтованою та підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3570,23 грн. процентів за користування грошовими коштами.

Як зазначалось вище, пунктом 8.7 договору було передбачено повернення контрагентом сплачених МХП грошових коштів, а також сплату процентів за користування такими грошовими коштами у розмірі 0,1 % за кожен день користування.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Розмір процентів за користування грошовими коштами, що заявлений до стягнення, було визначено в сумі 3570,23 грн., нарахованій за 138 днів на суму здійсненої позивачем попередньої оплати, який є арифметично вірним та обґрунтованим, у звязку з чим проценти за користування грошовими коштами підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Водночас, відповідач у своєму відзиві б/н від 17.09.2018 р. (вх. № 19621/18 від 24.09.2018 р.), а також представник відповідача в усних поясненнях у засіданні суду просив суд про зменшення розміру нарахованих позивачем до стягнення штрафних санкцій.

Суд, розглянувши вищевказану заяву відповідача, дійшов висновку щодо відсутності у даному випадку підстав для її задоволення з огляду на таке.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена стаття кореспондується зі ст. 233 Господарського кодексу України, яка визначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з'ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Суд зазначає, що статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 ГПК України.

Отже, наявність обставин для зменшення штрафних санкцій повинна бути доведена належними та допустимими доказами саме відповідачем.

Відповідач зазначав, що у позивача відсутні правові підстави для стягнення сум неустойки, а враховуючи, що позивач добровільно відмовився від договору, будь-яких збитків у зв'язку з цим йому завдано не було, якісний склад поставленого добрива відповідав сертифікату якості, а виявлені незначні відхилення гранулометричних показників ніяким чином не впливали на можливість використання його за призначенням. У звязку з наведеним відповідач і просив суд, у випадку незгоди із запереченнями на позовну заяву, зменшити розмір неустойки.

Відповідно до приписів ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Як вбачається із заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, останнім належними та допустимими доказами не доведено суду наявності у спірному правовідношенні виняткових обставин, які є підставою для зменшення розміру нарахованих позивачем пені та штрафу.

З огляду на все викладене вище, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету ОСОБА_2 Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Решта долучених до матеріалів справи доказів та наданих сторонами пояснень була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Судові витрати відповідно до п. 2 ч. 1, п. 1 ч. 4, ч. 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Хім-Агро-Сервіс (07700, Київська обл., Яготинський район, м. Яготин, вул. Сільгосптехніки, буд. 1-В, код 37412862) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Урожайна країна (42020, Сумська обл., Роменський р-н, с. Пустовійтівка, 4-й провул. Центральної, буд. 2-Б, код 37078234) 25871 (двадцять пять тисяч вісімсот сімдесят одну) грн. 23 коп. попередньої оплати 21559 (двадцять одну тисячу пятсот пятдесят девять) грн. 35 коп. пені, 4311 (чотири тисячі триста одинадцять) грн. 87 коп. штрафу, 3570 (три тисячі пятсот сімдесят) грн. 23 коп. відсотків за користування грошовими коштами, 1762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складене 04.12.2018 р.

Суддя В.М. Бабкіна