ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2018 р. Справа №914/41/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Орищин Г.В.,

суддів Галушко Н.А.,

ОСОБА_1,

розглянув апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» №14/4-801 від 14.06.2018

на рішення Господарського суду Львівської області від 18.05.2018 (суддя Кітаєва С.Б., повний текст рішення складено 29.05.2018)

у справі № 914/41/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго», м. Львів

про стягнення 1410218,80 грн.,

представники:

- від позивача ОСОБА_2,

- від відповідача ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

27.12.2017 Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України) звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» (далі - ПрАТ «Львівобленерго») про стягнення 1410218,80 грн., з яких 950000,00 грн. сума основного боргу; 152046,58 грн. 6% річних; 308172,22 грн. інфляційних втрат у звязку з невиконанням відповідачем обовязку щодо погашення суми боргу за простим векселем №24 від 04.05.2000.

27.02.2018 відповідач подав клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, зокрема, про погашення відповідачем боргу за простим векселем №24 від 04.05.2000 та, відповідно, про закриття провадження у справі в цій частині у звязку з відсутністю предмета спору з доказами його надіслання позивачу.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідач не виконав зобовязання щодо оплати простого векселя №24 від 04.05.2000 в строк, що настав 18.04.2015, а тому, на підставі ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України зобовязаний сплатити інфляційні втрати в сумі 308172,22 грн., а на підставі ст. 43, 48 ОСОБА_4 закону про переказні векселі та прості векселі зобовязаний сплатити 6% річних в сумі 152046,58 грн.

Господарський суд Львівської області від 18.05.2018 у справі № 914/41/18 позовні вимоги задоволив частково, присудив до стягнення з відповідача на користь позивача 146 794,52 грн. 6% річних та 16 451,92 грн. судового збору. У частині стягнення 950 000,00 грн. заборгованості за векселями провадження у справі суд закрив, у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Рішення мотивоване тим, що кредитор не спростував заперечення прямого боржника про відсутність належного предявлення векселя до платежу. Суд першої інстанції встановив, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є законним векселедержателем, а ПрАТ «Львівобленерго» є векселедавцем (прямий боржник). Оскільки векселедавцем, після відкриття провадження у справі, було оплачено заборгованість за спірним векселем на загальну суму 950 000,00 грн., суд в цій частині закрив провадження. Також суд встановив, що векселедержателем було вчинено дії з метою належного вручення векселедавцю оригіналу векселю лише 20.05.2015, тому суд здійснив перерахунок заявлених позивачем 6% річних з вказаної дати та дійшов висновку про підставність стягнення 146794,52 грн. 6% річних, у решті стягнення 5 252,06 грн. 6% річних відмовив. Щодо заявлених позивачем інфляційних втрат, суд зазначив, що ст.48 ОСОБА_4 закону про переказні векселі та прості векселі не передбачено покладення на особу, зобовязану за векселем, інших платежів, зокрема таких, як збитки від інфляції.

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України подало апеляційну скаргу, просить рішення Господарського суду Львівської області від 18.05.2018 у справі № 914/41/18 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 6% річних у сумі 5252,06 грн., інфляційних втрат у розмірі 308172,22 грн. скасувати та прийняти нове в цій частині, яким позовні вимоги ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, у стягненні яких було відмовлено, задовольнити у повному обсязі, в іншій частині рішення Господарського суду Львівської області від 18.05.2018 у справі № 914/41/18 залишити без змін; судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача.

Вважає, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального права ст. ст. 196, 526, 599, 625 Цивільного кодексу України, ст. 48 ОСОБА_4 Закону та норм процесуального права ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, без дослідження усіх обставин справи; стверджує, що суд невірно та передчасно здійснив перерахунок 6% річних, адже, на його думку, нарахування повинні були здійснюватися з наступного дня після кінцевої дати по оплаті за векселем, тобто 18.04.2015, що відповідає вимогам ОСОБА_4 закону. Зазначає, що суд не взяв до уваги листа позивача від 09.04.2015 про оплату векселів на загальну суму 18000000,00 грн., яким було чітко вказано дату та час до якої має бути здійснена оплата. Вважає, що той факт, що представники позивача прибули на підприємство лише 20.05.2018 та відповідно були не допущені відповідачем, про що складено акт, жодним чином не впливає на факт виконання зобовязань по оплаті за векселем і дату, яка була зазначена у листі. Крім того, апелянт вважає, що судом безпідставно було відмовлено у стягнення інфляційних втрат всупереч положенням ст.625 ЦК України та Конвенції про врегулювання деяких колізій законів про переказів векселі та висновків Верховного Суду України.

Приватне акціонерне товариство «Львівобленерго» апеляційну скаргу заперечує, оскаржуване рішення суду першої інстанції просить залишити без змін, як законне і обґрунтоване; заперечує, проти визначеного строку позивачем з 18.04.2015 по 31.10.2017, за який нараховані відсотки у розмірі 6 %, вважає такий розрахунок завищеним та безпідставним, з тих причин, що нарахування заборгованості повинно здійснюватися у відповідності із датою, вказаною у протесті нотаріуса, як це передбачено ст. 44 ОСОБА_4 Закону.

Щодо стягнення інфляційних втрат, зазначає, що ОСОБА_4 закон про переказні векселі та прості векселі не передбачає покладення на особу, зобовязану за векселем, інших платежів, зокрема таких, як збитки від інфляції. Оскільки спірні правовідносини регулюються спеціальними нормами вексельним законодавством, то положення ст. 625 ЦК України у цій справі застосуванню не підлягають. Також, подав клопотання про долучення до матеріалів справи копій постанов Верховного суду в аналогічних спорах.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, просив її задовольнити. Представник відповідача апеляційну скаргу заперечив з підстав, викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та оскаржуване рішення слід залишити без змін з огляду на наступне:

Згідно зі статтею 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції встановив, що 24.04.2000 між Українським кредитним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (банк) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (підприємство) було укладено договір №Т-102/042000. Відповідно до вказаного договору сторони здійснюють обмін рівноцінних цінних паперів, а саме векселів, зазначених у ст. 2 цього договору, на умовах визначених цим договором (п. 1 договору).

Відповідно до п. 2.1 цього договору, банк зобовязався передати підприємству у власність векселі, перелік яких зазначений у додатку № 1, який є невідємною частиною цього договору, загальною номінальною вартістю 66 715 946,15 грн. Векселі передаються з бланковим індосаментом протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору.

Відповідно до пунктів 18-35 додатку №1 до договору №Т-102/042000 від 24.04.2000 банк зобовязувався передати підприємству вексель векселедавця ВАТ «Львівобленерго» за №24, зі строком погашення - по предявленню, але не раніше 01.01.2015р.

04.05.2000 між Українським кредитним банком та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» підписано акт приймання-передачі векселів до договору №Т-102/042000 від 24.04.2000, згідно якого передано вексель за №24, зі строком погашення - по предявленню, але не раніше 01.01.2015. Відповідно до змісту простого векселя, Приватне акціонерне товариство «Львівобленерго» зобовязалося заплатити проти цього векселя Українському кредитному банку, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», чи його наказу 1 000 000,00 грн. ПАТ «Акцент-Банк» на звороті векселя проставлено бланковий індосамент на пред`явника «Платити наказу: без обороту на мене», який підписаний головою правління, головним бухгалтером та скріплений печаткою.

10.04.2015 Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» із листом за вих. №26-2587/1.2-15 від 09.04.2015, у якому пропонувало оплатити векселі, у тому числі й спірний до 12-00 години 17 квітня 2015 року. У листі, також, зазначено, що у разі неоплати векселів у відповідності з чинним законодавством по векселях буде вчинено протест у неплатежі. Проте, відповідач вказаний лист залишив без розгляду та задоволення.

Надалі, 15.05.2015 позивач звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 із листом №26-3516/1.2-15 про опротестування спірного векселя. (а.с. 24-27).

Як вбачається з матеріалів справи, 20.05.2015 представники ПАТ «НАК «Нафтогаз України» прибули за місцезнаходженням ПрАТ «Львівобленерго» для предявлення оригіналів векселів до оплати, у тому числі векселя №24. Однак, представників позивача не було допущено до ПрАТ «Львівобленерго», про що представниками ПАТ «НАК Нафтогаз України» було складено акт про відмову у допуску повноважних осіб на підприємство для предявлення векселів до платежу (а.с. 67).

20.05.2015 приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 прийняв від ПАТ «НАК «Нафтогаз України» оригінали векселів для вчинення протестів цих векселів в неплатежі (а.с. 26-27). У цей же день приватний нотаріус надіслав ПрАТ «Львівобленерго» телеграму з вимогою здійснити оплату векселів, у тому числі векселя №24 до 12 години 21.05.2015 або повідомити його про відмову вчинити такі дії (а.с. 28).

Як зазначає позивач, у звязку із невиконанням вищевказаної вимоги відповідачем, 21.05.2015 приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 вчинив протест простих векселів, в тому числі за №24 від 04.05.2000 на суму 1 000 000,00 грн., про що склав відповідний акт (а.с. 35). Актом приймання передачі-від 21.05.2015р. приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 передала вищезазначений вексель та акт про протест векселя про неоплату позивачу.

Спір виник внаслідок того, що відповідач не виконав зобов'язань щодо своєчасної оплати векселя. Відтак, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою про стягнення з відповідача 950 000,00 грн. заборгованості, 152046,58грн. 6% річних та 308172,22 грн. інфляційних втрат.

Після відкриття провадження Господарським судом Львівської області у справі відповідач частково оплатив заборгованість за векселем № 24 в розмірі 950 000,00 грн., що підтвердив платіжним дорученням №31167 від 30.01.2018 на суму 500000,00 грн. та платіжним дорученням №32814 від 26.02.2018 на суму 450000,00 грн. (а.с. 84, 109), що позивачем не заперечується.

Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Львівської області від 18.05.2018 у справі №914/41/18 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 6% річних у сумі 5252,06 грн. та інфляційних втрат у розмірі 3081722,22 грн.

Згідно ч. 1 ст. 14 Закону України "Про цінні папери і фондовий ринок" вексель - це папір, який засвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Закон України "Про обіг векселів в Україні" визначає особливості обігу векселів в Україні, який полягає у видачі переказних та простих векселів, здійсненні операцій з векселями та виконанні вексельних зобов'язань у господарській діяльності, відповідно до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено ОСОБА_4 закон про переказні векселі та прості векселі, з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та відповідно до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про обіг векселів в Україні" законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено ОСОБА_4 закон про переказні векселі та прості векселі (далі - ОСОБА_4), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України "Про цінні папери і фондову біржу", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено ОСОБА_4 закон про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів", цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

Відповідно до статті 77 ОСОБА_4 закону до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, зокрема положення щодо індосаменту (статті 11 - 20).

Статтею 78 ОСОБА_4 закону встановлено, що векселедавець простого векселя зобовязаний так само, як акцептант за переказним векселем. Прості векселі зі строком платежу у визначений строк від предявлення повинні бути протягом строків, встановлених статтею 23, предявлені векселедавцю для відмітки. Перебіг строку починається від дати відмітки, підписаної векселедавцем на векселі. Відмова векселедавця зробити датовану відмітку повинна бути засвідчена протестом (стаття 25), дата якого є початком строку від предявлення.

Відповідно до статті 16 ОСОБА_4 закону власник переказного векселя вважається його законним держателем, якщо його право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть якщо останній індосамент є бланковим. Закреслені індосаменти вважаються при цьому ненаписаними. Якщо за бланковим індосаментом іде інший індосамент, то особа, яка підписала останній, вважається такою, що придбала вексель за бланковим індосаментом.

Таким чином, особа, у якої знаходиться вексель, вважається його законним держателем, якщо її право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть, якщо останній із них є бланковим.

Якщо останній індосамент є бланковим або на пред'явника (тобто в ньому не зазначено особу, що отримує вексель), законним векселедержателем такого векселя вважається особа, у якої вексель фактично знаходиться. Така особа має всі права за векселем, у тому числі право вимоги платежу за ним.

Законний векселедержатель не зобов'язаний доводити наявність і дійсність своїх прав за векселем, вони вважаються наявними і дійсними. Доведення протилежного - обов'язок особи, якій пред'явлено вимогу за векселем.

Згідно пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 № 5 «Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів» прямі боржники це - векселедавець простого векселя та акцептант переказного векселя.

Таким чином, відповідно до ОСОБА_4 закону позивач є законним векселедержателем, а відповідач є векселедавцем.

Згідно з статтею 75 ОСОБА_4 закону про переказні векселі та прості векселі простий вексель містить:

1. назву "простий вексель", яка включена в текст документа і висловлена тією мовою, якою цей документ складений;

2. безумовне зобов'язання сплатити визначену суму грошей;

3. зазначення строку платежу;

4. зазначення місця, в якому повинен бути здійснений платіж;

5. найменування особи, якій або за наказом якої повинен бути здійснений платіж;

6. зазначення дати і місця видачі простого векселя;

7. підпис особи, яка видає документ (векселедавець).

Відповідно до вимог вексельного законодавства, зокрема статей 2, 76 ОСОБА_4 закону, вексель має пред'являтися до платежу у визначеному в ньому місці, а якщо останнє не було прямо визначено, - за місцем знаходження платника (акцептанта) переказного векселя або за місцем складання простого векселя.

Прямий боржник за векселем зобов'язаний довести обґрунтованість своїх заперечень стосовно того, що векселедержатель не пред'явив йому оригінал векселя або не надав можливості перевірити наявність у встановленому місці та у визначений строк у особи, що пред'явила вимогу, оригіналу векселя і прав власності на зазначений цінний папір. Векселедержатель може спростувати ці заперечення шляхом надання будь-яких не заборонених законом доказів, у тому числі актів нотаріуса про протест векселя чи про посвідчення факту його пред'явлення до платежу, а також документів, виданих боржником. Кредитор, який не спростував заперечення прямого боржника про відсутність належного пред'явлення векселя до платежу, вважається таким, що прострочив. До такого кредитора застосовуються наслідки, передбачені статтею 613 ЦК.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до вимог договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 та 2 статті 193 ГК України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору; не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Судом встановлено, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є законним держателем простого векселя за №24, виданого Відкритим акціонерним товариством «Львівобленерго», яке в подальшому перейменоване на Приватне акціонерне товариство «Львівобленерго», на загальну суму 1 000 000,00 грн., випущеного 04.05.2000, зі строком платежу - по предявленню, але не раніше 01 січня 2015 року.

Надалі, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» предявило вищевказані векселі ПрАТ «Львівобленерго» для оплати.

Проте, ПрАТ "Львівобленерго", як векселедавцем та прямим боржником за векселем, не було здійснено вчасно дій по виконанню своїх зобов'язань за спірним векселем та не спростовано обставин пред'явлення позивачем векселя до платежу, які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема листом від 09.04.2015, з яким ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулася до ПрАТ "Львівобленерго" з проханням оплатити векселі, у тому числі і простий вексель №24, актом про відмову у допуску повноважних осіб позивача на підприємство ПрАТ "Львівобленерго" для пред'явлення векселів до платежу, телеграмою з вимогою оплатити векселі. У листі, також, зазначено, що у разі неоплати векселів відповідно до вимог законодавства, буде вчинено протест у неплатежі. Відповідачем вказаний лист залишено без розгляду та задоволення.

Відповідно до статті 34 ОСОБА_4 закону про переказні векселі та прості векселі переказний вексель строком за пред'явленням підлягає оплаті при його пред'явленні. Він повинен бути пред'явлений для платежу протягом одного року від дати його складання. Трасант може скоротити цей строк або обумовити більш тривалий строк. Ці строки можуть бути скорочені індосантами. Трасант може встановити, що переказний вексель зі строком платежу за пред'явленням не може бути пред'явленим для платежу раніше визначеної дати. У цьому разі строк для пред'явлення починається від зазначеної дати.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в розумінні норм статті 34 ОСОБА_4 закону про переказні векселі та прості векселі вексель строком за пред'явленням підлягає оплаті при його пред'явленні, тобто 20.05.2015. Підтвердженням наведеного, також, є те, що відповідно до п. 3.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, векселі для вчинення протесту про неоплату приймаються нотаріусом після закінчення дати платежу за векселем, але не пізніше 12-ї години наступного після цього строку дня.

Спірний вексель для протесту був поданий позивачем приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу 20.05.2015 після прибуття уповноважених представників позивача до відповідача згідно з актом від 20.05.2015. Протест самих векселів було вчинено нотаріусом 21.05.2015, що вказує на те, що закінченням дати платежу за простими векселями була дата - 20.05.2015.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги, що простий вексель підлягає оплаті у день його належного пред'явлення до платежу і ця дата є саме 17.04.2015, як це відображено у листі ПАТ "НАК "Нафтогаз України", який був направлений на адресу ПАТ "Львівобленерго".

Відтак, належним пред'явленням позивачем векселя до платежу підтверджується саме зверненням позивача до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 щодо вчинення протесту простого векселя №24 про неоплату, у процедурі якого, за звичаєм ділового обороту, і здійснюється пред'явлення оригіналу векселя боржнику.

Враховуючи, що відповідач не вчинив дії, спрямованої на здійснення оплати спірного векселя, зокрема не надано відповіді на лист позивача про оплату векселя, не допущено представників на територію підприємства та не здійснено звернення до нотаріуса з метою перевірки наявності оригіналу векселя і з'ясування обґрунтованості вимог позивача за цим векселем, вимога позивача про стягнення 950 000,00 грн. заборгованості за векселем № 24 є обґрунтованою. Проте, як вбачається з матеріалів справи, в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем 30.01.2018 та 26.02.18 дана заборгованість за векселем сплачена (а.с. 84, 109).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відтак, беручи до уваги оплату відповідачем заявленого позивачем основного боргу в розмірі 950 000,00 грн., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно закрив провадження в цій частині позовних вимог.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 152 046,58 грн. 6% річних, суд зазначає наступне:

Згідно з п. 2 абзацу 1 ст. 48 ОСОБА_4 закону, векселедержатель може вимагати від особи, до якої предявив позов, сплати відсотків, нарахованих на вексельну суму.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про обіг векселів в Україні», передбачені ст.ст. 48, 49 ОСОБА_4 закону відсотки на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки НБУ на день подання позову та від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.

При цьому, стаття 5 ОСОБА_4 закону передбачає, що у переказному векселі, який підлягає оплаті відразу після предявлення або у визначений строк після пред'явлення, трасант може обумовити, що на суму, яка підлягає оплаті, будуть нараховуватися відсотки. У будь-якому іншому переказному векселі така умова вважається ненаписаною.

Відсоткова ставка повинна бути вказана у векселі; при відсутності такої вказівки умова вважається ненаписаною.

Між тим, пунктом 2 ст. 48 Конвенції, якою запроваджено ОСОБА_4 закон про переказні векселі та прості векселі встановлено, що держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, у тому числі, відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу.

Таким чином, 6% річних на вексельну суму правильно нарахувані.

Згідно поданого розрахунку, позивачем заявлено до стягнення 6% річних в розмірі 152 219,18 грн. за період з 18.04.2015 по 31.10.2017 (а.с. 42), обґрунтовуючи вказаний розмір річних тим, що спірний вексель був предявлений для оплати листом за вих. №26-2587/1.2-15 від 09.04.2015, однак, відповідач залишив вказаний лист без відповіді та задоволення. Відтак, на думку позивача, відповідач зобовязаний був здійснити оплату векселів 18.04.2015.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно додатку листа вих. №26-2587/1.2-15 від 09.04.2015, позивачем було надіслано відповідачу копії векселів (а.с. 20-21).

Відповідно до ст. 38 ОСОБА_4 закону про переказні векселі та прості векселі, з метою належного вручення векселя відповідачу, працівниками позивача 20.05.2015 було складено акт про відмову у допуску повноважних осіб на підприємство для предявлення оригіналу векселя до платежу(а.с. 67.)

Згідно з п. 3.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, векселі для вчинення протесту про неоплату приймаються нотаріусом після закінчення дати платежу за векселем, але не пізніше 12-ї години наступного після цього строку дня.

Відповідно до матеріалів справи, векселі для протесту подані ПАТ «НАК «Нафтогаз України» приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 20.05.2015 (після прибуття, згідно акту від 20.05.2015, уповноважених представників позивача до відповідача). Протест самих векселів було вчинено вказаним вище нотаріусом 21.05.2015, що вказує на те, що закінченням дати платежу за простими векселями була дата - 20.05.2015.

З вищенаведеного вбачається, що відповідач зобовязаний був здійснити оплату векселя за №24 із вказаної дати - 20.05.2015, а не 18.04.2015, як стверджує позивач.

З огляду на те, що судом встановлено факт прострочення відповідача за векселями з 20.05.2015р., а не з 18.04.2015р., як вважає позивач, судом першої інстанції правильно здійснено перерахунок суми 6% річних з урахуванням визначеної дати прострочення та встановлено, що за прострочення оплати векселя розмір 6% річних повинен становити 146 794,52 грн.

Перевіривши розрахунок суду першої інстанції, апеляційна інстанція погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги позивача про стягнення 146 794,52 грн. 6% річних, яка правомірно задоволена судом. У решті стягнення 5 252,06 грн. правомірно відмовлено.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 308 172,22 грн. інфляційних втрат суд зазначає наступне:

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачена відповідальність боржника за невиконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 48 ОСОБА_4 закону передбачено право векселедержателя вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, обмежено наступними сумами: (1) сумою неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; (2) відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу; (3) витрати, пов'язані з протестом і пересиланням повідомлень, а також інші витрати. Якщо право регресу використане до настання строку платежу, то з вексельної суми утримуються облікові відсотки. Ці облікові відсотки обчислюються за офіційною обліковою ставкою (банківською ставкою), яка діє на дату використання права регресу за місцем проживання держателя.

Таким чином, застосування норм Цивільного кодексу України, які регулюють відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання до правовідносин, пов'язаних із обігом векселів, можливе лише у випадку вказівки на це в актах вексельного законодавства, що зазначені в Законі України "Про обіг векселів в Україні".

Отже, оскільки спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, яким не передбачено стягнення інфляційних втрат у разі прострочення виконання вексельного зобов'язання, норми ст. 625 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд правильно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 269, 273, 275, 276, 282, 283, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 18.05.2018 у справі №914/41/18 залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 04.12.2018.

ОСОБА_6 Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік