ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2018 р. Справа№ 910/14693/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В

суддів: Чорногуза М.Г.

Коротун О.М.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2018

у справі № 910/14693/17 (суддя: Картавцева Ю.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"

до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

про стягнення 99 000,01 грн.

без виклику представників сторін

Встановив

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про стягнення 99 000,01 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного комплексного страхування на транспорті №016257/4610/0000004 від 26.08.2016 перейшло право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Позивач зазначає, що цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП застрахована у відповідача за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/0490253 та на підставі ст. 27 Закону України "Про страхування", ст. 993 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача страхове відшкодування у розмірі 99000,01 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017, позов задоволено.

Постановою Верховного Суду від 11.05.2018 касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" - задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 у справі № 910/14693/17 - скасовано, справу №910/14693/17 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Направляючи дану справу на новий розгляду, Верховний Суд зазначив, що судами попередніх інстанцій не було надано оцінки запереченням відповідача та не досліджено обставин щодо правомірності володіння ОСОБА_5 забезпеченим транспортним засобом, яким він керував під час скоєння ДТП, з урахуванням положень ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України.

Господарський суд міста Києва повністю задовольнив позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" своїм рішенням від 04.09.2018 (повний текс складено - 14.09.2018).

Не погодившись з прийнятими рішеннями, 03.10.2018 Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2018 у даній справі та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Крім того, скаржник зазначив, що системний аналіз п.п. 1.4 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України свідчить, що водій ОСОБА_5 на час дорожньо-транспортної пригоди не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу «БМВ 316» р.н. НОМЕР_2, у зв'язку із чим не є особою, відповідальність якої застрахована, згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/0490253 від 22.08.2016. Так, автомобіль «БМВ 316» р.н. НОМЕР_2 не є забезпеченим, оскільки його експлуатувала особа, відповідальність якої не була застрахована.

Також, скаржник вказав, що експлуатація транспортного засобу зареєстрованого в України є відмінною від експлуатації транспортного засобу зареєстрованого в іншій державі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2018 у справі № 910/14693/17.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.08.2016 між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір страхування наземного транспорту "КАСКО" №016257/4610/0000004, об'єктом якого визначено транспортний засіб "Пежо", державний номер НОМЕР_1.

03.04.2017 у місті Одеса відбулося зіткнення автомобіля "Пежо", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та автомобіля "БМВ", реєстраційний номер PO2G826, яким керував водій ОСОБА_5.

Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 04.05.2017 у справі № 522/6981/17 встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм ОСОБА_5 Правил дорожнього руху. Останнього визнано винним у скоєнні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності, на підставі ст. 124 КУпАП України.

До позивача звернувся страхувальник із заявою про виплату страхового відшкодування в зв'язку з пошкодженням застрахованого майна, що відповідно до умов договору страхування є страховим випадком.

Відповідно до умов договору страхування, позивач на підставі страхового акту, здійснив 25.05.2017 виплату страхового відшкодування у розмірі 117203,62 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 021277 від 25.05.2017.

Відповідно до звіту №04-10 спеціаліста-товарознавця про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого внаслідок пошкодження автомобіля, вартість відновлювального ремонту автомобіля "Пежо", державний номер НОМЕР_1 становить 128284,61 грн за умови виконання всіх робіт на СТО "Адис-Авто" в м. Одеса; коефіцієнт фізичного зносу автомобіля "Пежо", державний номер НОМЕР_1 становить 0,00.

Відповідно до рахунку на оплату №СЧ-012295 від 05.05.2017 вартість робіт з відновлювального ремонту автомобіля "Пежо", державний номер НОМЕР_1 становить 122341,81 грн.

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Нормами статті 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, у зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику за Договором добровільного страхування, позивач набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, оскільки відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Позивач відповідно до заяви №19737 про виплату страхового відшкодування вимагав у відповідача сплатити страхове відшкодування у розмірі 117203,62 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, транспортний засіб - автомобіль "БМВ", реєстраційний номер PO2G826, яким спричинено шкоду застрахованому у позивача автомобілю "Пежо", державний номер НОМЕР_1 знаходився під керуванням ОСОБА_5.

Цивільно-правова відповідальність в частині заподіяння шкоди майну внаслідок експлуатації автомобіля "БМВ", реєстраційний номер PO2G826 була застрахована у ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" на підставі укладеного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АК/0490253).

Вина водія ОСОБА_5, який керував автомобілем ""БМВ", реєстраційний номер PO2G826, підтверджується постановою Приморського районного суду міста Одеси від 04.05.2017.

Відповідно до п.1.4 ч.1 ст. 1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Згідно з ч. 3 ст. 397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що системний аналіз п.п. 1.4 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України свідчить, що водій ОСОБА_5 на час дорожньо-транспортної пригоди не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу «БМВ 316» р.н. НОМЕР_2, у зв'язку із чим не є особою, відповідальність якої застрахована, згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/0490253 від 22.08.2016, а автомобіль «БМВ 316» р.н. НОМЕР_2 не є забезпеченим, оскільки його експлуатувала особа, відповідальність якої не була застрахована.

Відповідно до листа Міжрегіональної митниці Державної фіскальної служби від 07.08.2017 №153/10/30-70-20-01-16 транспортний засіб "БМВ 316" реєстраційний номер PO2G826 ввезений на митну територію України у митному режимі "Тимчасове ввезення" на строк до одного року з метою особистого користування мешканцем Польщі Napieraj Leslaw.

Відповідно до ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Транспортні засоби особистого користування, що класифікуються за товарною позицією 8903 згідно з УКТ ЗЕД, можуть використовуватися громадянами, які ввезли їх в Україну, а також громадянами-резидентами та громадянами-нерезидентами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення, за умови використання транспортного засобу від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення. Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Судом встановлено, що страхувальником за полісом №АК/0490253 є ОСОБА_4

Так, на веб-сайті відповідача міститься інформація, що для укладання договору ОСЦПВ необхідно надати такі документи:паспорт громадянина/свідоцтво про реєстрацію юридичної особи;ідентифікаційний код фізичної особи/свідоцтво про реєстрацію юридичної особи;посвідчення водія;свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу;у випадку, якщо транспортний засіб підлягає обов'язковому державному технічному контролю - документ, що підтверджує проходження такого контролю (протокол перевірки технічного стану, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України);для пільгових категорій населення - посвідчення учасника війни, інваліда ІІ групи, особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеної до І та ІІ категорій, пенсійне посвідчення.

За твердженням скаржника спірний автомобіль було ввезено на територію України року мешканцем Польщі Napieraj Leslaw виключно з метою особистого користування в силу ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України.

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, страхувальником за полісом №АК/0490253, яким застраховано відповідальність в частині заподіяння шкоди майну внаслідок експлуатації автомобіля "БМВ", реєстраційний номер PO2G826 будь-якою особою є ОСОБА_4, тобто особа, відмінна від тієї, яка здійснила ввезення даного автомобіля на територію України (Napieraj Leslaw).

За таких обставин, відповідач, укладаючи договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - поліс № АК/0490253, з умовами щодо відповідного страхового платежу, що повинен здійснити страхувальник, який є особою, відмінною від тієї, яка тимчасово ввезла автомобіль на територію України з метою використання в особистих цілях, повинен був усвідомлювати ризик тих наслідків, які можуть випливати за наслідками укладення такого договору в контексті принципів цивільного законодавства щодо обов'язковості виконання зобов'язання сторонами.

Таким чином, посилання скаржника на ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України в обґрунтування не законності володіння (управління) транспортним засобом визнаються судом недоведеним так як скаржник належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказами не довів, що громадянин який управляв відповідним транспортним засобом робив це без належного дозволу користувача права на тимчасове ввезення.

Зібрані в ході розгляду справи докази (зокрема, постанова Приморського районного суду міста Одеси від 04.05.2017 у справі №522/6981/17, довідка про ДТП, тощо) також не дають можливості зробити висновок про неправомірність керування технічним засобом.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АК/0490253) недійсним не визнавався.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Пунктом 36.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до п. 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля "Пежо", державний номер НОМЕР_1 відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності (поліс № АК/0490253), а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до ОСОБА_5 як особи, відповідальної за завдані збитки.

Так, за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АК/0490253) передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну становить 100000, 00 грн, франшиза - 1000,00 грн. Наведені відомості підтверджуються Інформацією з єдиної централізованої бази даних МТСБУ.

Відповідно до п. 12.1. статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

З огляду на викладене та враховуючи передбачений полісом № АК/0490253 ліміт відповідальності за шкоду у розмірі 100000, 00 грн, франшизу у розмірі 999,99 грн, розмір виплаченого позивачем страхового відшкодування - 117203,62 грн, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз'яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2018 року у справі №910/14693/17 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/14693/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді М.Г. Чорногуз

О.М. Коротун