ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року Справа №918/422/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В.

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Радчука Ігоря Петровича на рішення господарського суду Рівненської області від 15.08.2018 р. (суддя Церковна Н.Ф., повний текст рішення складено 17.08.2018 р.) у справі №918/422/18

за позовом фізичної особи-підприємця Катеринчика Романа Ярославовича

до фізичної особи-підприємця Радчука Ігоря Петровича

про стягнення заборгованості в сумі 28 000,00 грн.

за участю представників:

позивача ФОП Катеринчика Р.Я.,

відповідача - адвокат Чепелюка О.О.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 15.08.2018 р. у справі №918/422/18 позов фізичної особи-підприємця Катеринчика Романа Ярославовича задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Радчука Ігоря Петровича на користь фізичної особи-підприємця Катеринчика Романа Ярославовича 20000,00 грн., 4000,00 грн. штрафу. Провадження в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 4000,00 грн. штрафу закрито, у зв'язку з поданням позивачем заяви про відмову від частини позовних вимог.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції, посилаючись на ст.ст. 1115-1116 ЦК України, ст. 173-174, 371 ГК України, п.4.3.6, 5.8, 6 договору комерційної концесії №05 від 15.07.2016 р., дійшов висновку, що відповідачем було здійснено передачу наданих йому прав та розголошення конфіденційної інформації. Відтак, вимога позивача про стягнення 20000,00 грн. штрафу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, враховуючи порушення відповідачем надання послуг в сфері підприємницької діяльності і виконання робіт з використанням прав інтелектуальної власності, що підтверджується актами про виявлення порушень від 01.03.2017 р. та 19.07.2017 р., суд вказав, що штраф у сумі 4000,00 грн. підлягає до стягнення на підставі п.5.6. договору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та закрити провадження у справі №918/422/18.

Мотивуючи апеляційну скаргу, відповідач вказав, що позивач в порушення ст.173 ГПК України об'єднав у позовній заяві вимоги, що виникли з різних підстав (договір комерційної концесії №05 від 15.07.2016 р. та договір комерційної концесії №36 від 15.07.2017 р.) та відповідно, не пов'язані між собою поданими доказами та підставами виникнення, що безпідставно не було враховано судом першої інстанції. Вважає, що розглядаючи спір, суд порушив п.1 ч.1 ст.20 ГПК України щодо підвідомчості даного спору господарському суду, оскільки відповідачем припинено підприємницьку діяльність ще 16.01.2018 р., з огляду на що спірні правовідносини не є господарськими, тому провадження підлягало закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України.

Також скаржник зазначає про порушення господарським судом засад господарського судочинства, зокрема, рівності учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності сторін, оскільки суд не вжив заходів щодо встановлення місця проживання відповідача, що призвело до неповідомлення останнього належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Позивач, фізична особа-підприємець Катеринчик Роман Ярославович, подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, як законне та обґрунтоване та таке, що прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права. Вважає, що господарським судом не порушено вимоги п.1 ч.1 ст.20, ч.1 ст.173, п.2 ч.5 ст.174 ГПК України щодо підвідомчості даного спору та об'єднання в одній позовній заяві вимог за різними зобов'язаннями.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, між фізичною особою-підприємцем Катеринчиком Романом Ярославовичем (правоволоділець) та фізичною особою-підприємцем Радчуком Ігорем Петровичем (користувач) укладено договори комерційної концесії №5 від 15.07.2016 р. (а.с.15-19) та №36 від 15.07.2017 р. (а.с.21-25).

Відповідно до ст.1115 ЦК України за договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг. Відносини, пов'язані з наданням права користування комплексом прав, регулюються цим Кодексом та іншим законом.

Згідно з п.1.1 вказаних договорів, правоволоділець надає користувачу за плату на строк дії цих договорів право використання у підприємницькій діяльності користувача комплекс прав, належних правоволодільцеві в межах, визначених цими договорами, з метою використання, надання послуг в сфері підприємницької діяльності і виконання робіт з використанням прав інтелектуальної власності (знаку для товарів і послуг, промислового зразку та ін.), ділової репутації (досвіду), комерційних зв'язків, засобів управлінського обліку та організації господарської діяльності правоволодільця.

Пунктом 2.1 договорів сторони погодили наступний перелік прав, ділової репутації і комерційного досвіду наданих користувачу, а саме: право на використання майнових прав на промисловий зразок - Мобільна кав'ярня, зареєстрованого в Державному реєстрі патентів України на промислові зразки 25.03.2016 року згідно з Патентом на промисловий зразок №31798; право на використання майнових прав на знак для товарів і послуг "Barkas coffee"; документацію з організації діяльності та ведення бізнесу; проведення професійного навчання; інструкції з експлуатації концесійної системи (стандарти роботи підприємства, типові процедури надання послуг, ділову політику, штатний розклад і систему преміювання, посадові обов'язки та інше).

Відповідно до п.2.2, 2.3 договорів, користувачу надається право використовувати комплекс прав переданих згідно з умовами цих договорів, комерційного досвіду та ділової репутації виключно на визначеній території, а саме по вул.Київський, 69 (договір №05) та по вул. Богоявленська, 6 (договір №36) в м. Рівне, виключно у мобільній кав'ярні, що здійснена на базі транспортних засобів марки Barkas, державні номерні знаки 54804 ТІ та 183-41ХМ відповідно.

Умовами договорів передбачено, що користувач зобов'язується дотримуватись ряд умов та нести відповідальність за порушення взятих на себе зобов'язань (п.п.4.3.1-4.3.18 та розділ 5 договору).

Підставою виникнення спору у даній справі є порушення фізичною особою-підприємцем Радчуком Ігорем Петровичем взятих на себе зобов'язань згідно договорів комерційної концесії №05 від 15.07.2016 р. та №36 від 15.07.2017 р. щодо відчуження прав, розголошення конфіденційної інформації та порушенням вимог використання комплексу прав.

Щодо посилання апелянта про порушення судом першої інстанції предметної та суб'єктної юрисдикції у даному спорі, апеляційний суд враховує наступне.

За змістом п.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Відтак, визначальним для розмежування юрисдикції за п.1 ч.1 ст.20 ГПК України має враховуватися не лише предметний критерій, але й участь у відносинах, з приводу яких виник спір, суб'єкта господарської діяльності.

Крім того, у вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у ст.3 ГК України. Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов, як участь у спорі суб'єкта господарювання; - наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства та наявністю спору про право, що виникає з відповідних відносин; - наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; - відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно ч.1 ст.3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (ч.1 ст.55 ГК України).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Частина 2 ст.4 ГПК України відносить до вказаних осіб - юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, фізичних осіб, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (ч. 8 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").

Апеляційним судом встановлено, що фізична особа-підприємець Радчук Ігор Петрович припинив здійснення підприємницької діяльності 16.01.2017 р., тобто на момент укладення договору комерційної концесії №36 від 15.07.2017 р. та звернення до суду з позовом відповідач втратив статус фізичної особи-підприємця, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.170-173).

З огляду на вказане договір комерційної концесії №36 від 15.07.2017 р., укладений Радчуком І.П. в якості фізичної особи, а тому спір у частині стягнення штрафу у сумі 20000,00 грн. за вказаним договором виник не при виконанні господарського договору та, зокрема, стосується не господарської діяльності відповідача, тому за суб'єктною та предметною юрисдикцією господарських судів встановленою ст.20 ГПК України, не відноситься до справ підсудних господарському суду, що не було враховано судом першої інстанції при розгляді справи.

Враховуючи те, що спір в частині стягнення 20000,00 грн. штрафу не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення у цій частині та закриття провадження на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи (ч.2 ст.231 ГПК України).

Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що даний спір в частині стягнення 20000,00 грн. за договором комерційної концесії №36 від 15.07.2017 р. підлягає розгляду судом в порядку цивільного судочинства.

Однак, враховуючи можливість участі в господарському процесі фізичних осіб та укладення договору комерційної концесії №05 від 15.07.2016 р. Радчуком І.П. саме в якості фізичної особи-підприємця, враховуючи предметну юрисдикцію господарських судів встановлену ст.20 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що втрата статусу підприємця відповідачем до моменту пред'явлення ФОП Катеринчиком Р.Я. позову не виключає його участі в господарському судочинстві в якості відповідача в частині стягнення 4000,00 грн. штрафу за договором №05, оскільки спір у вказаній частині виник у зв'язку із здійсненням господарської діяльності Радчука І.П. та при укладанні і виконанні правочинів у господарській діяльності.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо порушення об'єднання позовних вимог у даній справі згідно ч.1 ст.173 ГПК України.

Натомість, щодо стягнення 4000,00 грн. штрафу за порушення вимог використання комплексу прав відповідачем згідно договору комерційної концесії №05 від 15.07.2016 р., враховується наступне.

Відповідно до п.4.1 договору, правоволоділець має право проводити перевірку діяльності користувача щодо виконання умов договору, вимагати від користувача використовувати лише ту сировину та розхідні матеріали, які вказані в стандартах роботи.

Позивачем в процесі здійснення перевірки діяльності користувача було виявлено ряд порушень, зокрема, щодо реалізації кави в стаканчиках без логотипу "Barkas coffe" та використання молока марки "Lactel" всупереч стандартам роботи мережі, про що було складено відповідні акти від 01.03.2017 р. (а.с.44) та від 19.07.2017 р. (а.с.45).

Згідно зі стандартами роботи мережі мобільних кав'ярень "Barkas coffe" (а.с.27) до використання підлягають паперові стакани з логотипом "Barkas coffe" (за відсутності - тільки чисто-білі) та молоко ТМ Слов'яночка (2,5% жиру, питне ультра пастеризоване).

Оцінюючи акт про порушення від 01.03.2017 р., колегія суддів дійшла висновку про недопустимість вказаного доказу, оскільки позивачем всупереч стандартам роботи мережі в п.11 акта не вказано причин реалізації відповідачем кави в стаканчиках без відповідного логотипу, що унеможливлює встановлення порушення користувачем договору та відповідно стягнення штрафу згідно вказаного акта.

Крім того, пунктом 5.6 договору сторони погодили, що в разі систематичного (більше трьох разів) порушення користувачем вимог пунктів 4.3.2, 4.3.3, 4.3.4, 4.3.5 (разом або окремо) цього договору право володілець має право розірвати цей договір та заборонити будь-яке використання об'єктів договору, а також вимагати від користувача сплати штрафу у розмірі 2000,00 грн. за кожен випадок вказаних порушень умов договору.

Беручи до уваги визнання акта про порушення від 01.03.2017 р. недопустимим доказом, враховуючи наявність у справі актів про виявлення порушення від 19.07.2017 р. (а.с.45 - перше зафіксоване порушення) та від 25.01.2018 р. (а.с.46 - друге зафіксоване порушення) згідно договору комерційної концесії №5 від 15.07.2016 р., апеляційний суд вважає, що у діях ФОП Радчука І.П. відсутня умова "систематичності (більше трьох разів)" щодо виявлених порушень, що позбавляє позивача можливості вимагати від користувача сплати штрафу у розмірі 2000,00 грн. згідно акта від 19.07.2017 р. Вказане судом першої інстанції враховано не було.

Враховуючи викладене, рішення господарського суду в частині стягнення 4000,00 грн. штрафу підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у позові.

Колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника про невжиття судом заходів щодо встановлення місця проживання позивача та неповідомлення його про розгляд справи, оскільки ФОП Радчук І.П. не повідомив позивача про зміну місця реєстрації та проживання протягом семи днів з дня виникнення відповідних змін, шляхом направлення повідомлення, як це передбачено п.10.5 укладених договорів.

Крім того, претензію-вимогу про сплату 28000,00 грн. від 23.04.2018 р. (а.с.48-49) відповідач отримав особисто за адресою: 33005, АДРЕСА_1, що підтверджується роздруківкою із сайту "Укрпошта" (а.с.51-52), що також спростовує доводи апелянта.

Щодо клопотання відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст.59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ст.15 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатське об'єднання є юридичною особою, створеною шляхом об'єднання двох або більше адвокатів (учасників), і діє на підставі статуту.

Пунктом 1 ч.1 ст.26 Закону встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі ст.30 Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.126 ГПК України).

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 24.09.2018 р. між відповідачем Радчуком І.П. (клієнт) та адвокатським об'єднанням "Скорпіон" (адвокат) укладено договір про надання правової допомоги, згідно з п.1 якого предметом договору є надання правової допомоги клієнту під час оскарження рішення господарського суду Рівненської області від 15.08.2018 р. у справі №918/422/18 за позовом фізичної особи-підприємця Катеринчика Романа Ярославовича до фізичної особи-підприємця Радчука Ігоря Петровича про стягнення 28000,00 грн. (а.с.145-146).

Додатком №1 до вказаного договору сторони погодили розрахунок вартості правової допомоги в межах укладеного договору в розмірі 5000,00 грн. (а.с.147).

Згідно акта наданих послуг від 03.12.2018 р. сторони підтвердили, що виконавець надав належним чином, а замовник прийняв замовлену правову роботу згідно переліку наданих послуг (вид робіт та їх вартість) на суму 5000,00 грн. Претензії щодо об'єму чи наслідків наданих послуг у сторін відсутні.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу апелянтом надано копію квитанції №0.0..1 від 25.09.2018 р. про сплату 5000,00 грн. за надані послуги (а.с.149).

Відповідно до ч. 4 ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4).

Європейський суд з прав людини, зокрема, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

З огляду на викладене, не можуть бути віднесені до судових витрат, витрати щодо вивчення адвокатом норм законодавства, як це передбачено у п.2 акта наданих послуг, оскільки наявність відповідних знань у адвоката презюмується. Крім того, вивчення наданих замовником документів, які є необхідними для виконання предмету договору, підготовка та написання апеляційної скарги, фактично і включає поняття "надання усних консультацій клієнту з приводу замовленого виду правової допомоги" (п.6 акта), відтак колегія суддів не вбачає необхідності в окремій оплаті вказаних послуг.

На підставі аналізу обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, виходячи з вимог розумності та справедливості, врахувавши обставини справи, тривалість розгляду справи, мотиви прийняття даного судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо доцільності відшкодування позивачем на користь відповідача витрат на надання правової допомоги в апеляційному суді в розмірі 3500,00 грн.

У відповідності до ч.1 ст.278 ГПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених ст.226 та 231 цього Кодексу.

Згідно з п.2 ч.1 ст.277 ГПК України, підставами скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що даний спір в частині стягнення 20000,00 грн. штрафу не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, з огляду на що рішення в цій частині підлягає скасуванню, а провадження закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення 4000,00 грн. штрафу підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у позові, оскільки позивачем не доведено обставин передбачених п.5.6 договору.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача згідно вимог ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 231, 269, 270, 273, 275, 277, 278, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Радчука Ігоря Петровича на рішення господарського суду Рівненської області від 15.08.2018 р. у справі №918/422/18 задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 15 серпня 2018 року у справі №918/422/18 в частині стягнення 20000,00 грн. штрафу скасувати, провадження у цій частині закрити.

3. Рішення господарського суду Рівненської області від 15 серпня 2018 року у справі №918/422/18 в частині стягнення 4000,00 грн. штрафу скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у позові.

4. Стягнути з фізичної особи-підприємця Катеринчика Романа Ярославовича (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на користь Радчука Ігоря Петровича (АДРЕСА_3, ідент. код НОМЕР_2) 2643,00 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

5. Стягнути з фізичної особи-підприємця Катеринчика Романа Ярославовича (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на користь Радчука Ігоря Петровича (АДРЕСА_3, ідент. код НОМЕР_2) 3500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

6. Господарському суду Рівненської області видати судові накази.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "07" грудня 2018 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.