РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.11.2018Справа № 910/10191/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київлайн»

до 1)Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «УЛФ-Фінанс

про стягнення 1 554 618,75 грн

Суддя: Шкурдова Л.М.

Секретар с/з Масна А.А.

Представники сторін:

від позивача - Тютєрєва В.В., за дов.

від відповідача 1 - Тараненко Г.Ю., за дов.

від відповідача 2 - Костенко Є.А., (на підставі статуту)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київлайн" (далі - позивач) звернулося в Господарський суд міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (далі -відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" (далі -відповідач 2) про стягнення перерахованих по договору фінансового лізингу №1194/05/13-В від 18.05.2013 грошових коштів в розмірі 1 554 618,75 грн, як суми попередньої оплати в порядку ст. 693 Цивільного кодексу України, оскільки предмет лізингу позивачу у власність за договором передано не було.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.09.2017 у справі № 910/10191/17 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з ТОВ "Український лізинговий фонд" на користь ТОВ "Київлайн" 646 683,54 грн попередньої оплати (викупної вартості предмету лізингу); в іншій частині позовних вимог до ТОВ "Український лізинговий фонд" відмовлено; в задоволенні позовних вимог до ТОВ "УЛФ-Фінанс" відмовлено у повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2017 у справі № 910/10191/17 скасовано рішення місцевого господарського суду від 06.09.2017 в частині стягнення 646 683,54 грн, в цій частині прийнято нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 06.09.2017 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26.04.2018 у справі №910/10191/17 постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

09.10.2018 від відповідача 1 надійшли додаткові пояснення на позовну заяву, в яких він посилається на те, що позивач був обізнаний з умовами договору щодо коригування лізингових платежів у зв'язку зі зміною курсу гривні по відношенню до іноземної валюти, а також на неналежне виконання позивачем умов договору щодо оплати лізингових платежів за період з 29.11.2016 по 29.05.2020, згідно графіку сплати лізингових платежів.

24.10.2018 відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що право вимоги за договором фінансового лізингу №1194/05/13-В від 18.05.2013 відповідачу 2 на підставі договору №1 про відступлення права вимоги (цесії) від 17.03.2017 передано не було, отже ТОВ «УЛФ-Фінанс» не є належним відповідачем у справі.

У судовому засіданні 30.10.2018 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 22.11.2018, з викликом повноважних представників сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2018 у справі №910/10191/17, у зв'язку з перебуванням судді Шкурдової Л.М. у відпустці, судове засідання у справі призначено на 29.11.2018.

При розгляді справи по суті в судовому засіданні 29.11.2018 судом було заслухано вступне слово позивача та відповідачів, з'ясовано обставини справи та досліджено докази відповідно до ст.ст. 208-210 ГПК України, після чого суд перейшов до судових дебатів (ст.ст. 217, 218 ГПК України).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача 1 не визнав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник відповідача 2 зазначив, що право вимоги за договором фінансового лізингу №1194/05/13-В від 18.05.2013 відповідачу 2 на підставі договору №1 про відступлення права вимоги від 17.03.2017 передано не було та просив закрити провадження у справі в частині позовних вимог до ТОВ «УЛФ-Фінанс».

У судовому засіданні 29.11.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.05.2013 між ТОВ "Київлайн" (лізингоодержувач) та ТОВ "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) укладений Договір фінансового лізингу № 1194/05/13-В, за умовами якого лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння і користування з правом викупу майно, найменування і характеристика якого вказана у специфікації, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в графіку внесення лізингових платежів, а також інші платежі відповідно до умов даного договору.

Відповідно до специфікації (додаток № 2 до договору) та акту прийому-передачі предмету лізингу від 31.05.2013, позивачу передано у платне володіння та користування з правом викупу наступне майно - предмет лізингу: автомобіль ВМWХ5, д.р.н.АА3067АА.

Відповідно до пункту 8.1. ст.8. Договору та Графіку внесення лізингових платежів (додаток № 1 до договору від 18.05.2013) загальна сума лізингових платежів, які включають платежі в погашення (компенсацію) вартості предмета лізингу і винагороду (комісію) лізингодавця за наданий в лізинг Предмет лізингу складає 997 644,86 грн.

24.05.2013 між ТОВ "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) та ТОВ "Київлайн" (лізингоодержувач) укладено додаткову угоду №1 до вказаного договору, якою п. 3.3 договору було викладено в наступній редакції: загальна вартість предмету лізингу, включаючи ПДВ - 646 683,54 грн; п.8.1 Договору було викладено в наступній редакції: загальна сума лізингових платежів на дату укладення цього договору 981 548,90 грн, може змінюватися відповідно до загальних умов договору.

09.09.2014 року між ТОВ "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) та ТОВ "Київлайн" (лізингоодержувач) укладена додаткова угода №2, якою збільшено загальну суму лізингових платежів. Загальна сума лізингового платежу, яка включає платіж, що відшкодовує вартість предмету лізингу та винагороду (комісію) лізингодавця склала 1 361 158,55 грн.

Предмет лізингу застраховано за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0107-00266, укладеного 12.08.2015 між ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" та ТОВ "Український лізинговий фонд".

За твердженням позивача, ним були сплачені в повному обсязі лізингові платежі у сумі 1 554 618,75 грн, що стало підставою звернення його до ТОВ "Український лізинговий фонд" з вимогою про підписання Акту звіряння розрахунків та передачу права власності на предмет лізингу.

При цьому, відповідач 1 вважає, що до сплати підлягає ще курсова різниця, передбачена умовами Договору, відтак відсутні підстави для передачі предмета лізингу у власність позивача.

29.11.2016 предмет лізингу було викрадено, що підтверджується Довідкою Головного Управління Національної Поліції України в місті Києві №52/25/7752 від 01.12.2016.

ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" здійснено виплату страхового відшкодування у сумі 1 060 739,00 грн на користь ТОВ "Український лізинговий фонд" (відповідач 1), як вигодонабувача.

Звертаючись з позовом позивач зазначає, що свої зобов'язання за договором фінансового лізингу виконав в повному обсязі, перерахувавши на користь відповідача 1 кошти в сумі 1 554 618,75 грн, однак не отримав у власність предмет лізингу, у зв'язку з чим просить стягнути вказану суму в порядку ст. 693 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, прийняті під час первісного розгляду справи, Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що спірні правовідносини підпадають під дію регулювання положень Закону України "Про фінансовий лізинг" та Цивільного кодексу України, які, в даному випадку, є спеціальними,і застосування ст. 693 ЦК України до спірних правовідносин є помилковим.

Також, Верховний Суд у своїй постанові зазначив про те, що суди не звернули уваги на невідповідність умов Договору фінансового лізингу умовам Загальних умов Договору, не дослідили та не надали належної правової оцінки умовам як основного Договору так і його Загальним умовам, в частині відповідності їх нормам законодавства (чинним на момент укладення Договору), принципів справедливості та розумності, з урахуванням умов п. 2.1. ст. 2 розділу Загальних умов Договору фінансового лізингу, не надали правової оцінки умовам договору на предмет їх відповідності вимогам цивільного законодавства щодо виникнення обов'язку зі сплати курсової різниці з огляду на те, що ціна об'єкта лізингу визначена в національній валюті України - гривні, та чи породжував він виникнення зобов'язань у сторін за даною умовою договору, не досліджено та не надано належної правової оцінки складу лізингових платежів за умовами Договору, принцип та правомірність їх корегування (у співвідношенні з п. 8.4 Договору фінансового лізингу, п. 2.6 Загальних умов Договору та Графіком внесення лізингових платежів) та порядок їх зарахування, виходячи зі складу таких платежів, а також не враховано фактичного досягнення мети лізингу, як за умовами Договору, так і за положеннями чинного законодавства.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до п. 2.1. ст. 2 розділу "Лізингові та інші платежі. Порядок розрахунків" Загальних умов Договору фінансового лізингу, всі платежі за Договором Лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати в національній валюті України (гривні). Лізингові платежі включають: платежі в погашення (компенсацію) вартості предмета лізингу і винагороду (комісію) Лізингодавця за наданий в лізинг предмет лізингу.

Як зазначено вище, загальна сума лізингових платежів, які включають платіж, що відшкодовує вартість предмету лізингу та винагороду (комісію) лізингодавця складає 1 361 158,55 грн (з урахуванням змін внесених до п. 8.1 Договору фінансового лізингу додатковою угодою №2 від 09.09.2014).

Відповідно до п. 8.4 Договору фінансового лізингу (том 1 арк. справи 15), сплата лізингових платежів здійснюється у гривні з коригуванням курсу валют, відповідно до п. 2.6 Загальних умов Договору.

Поряд з цим, за умовами п. 2.6 Загальних умов Договору (том 1 арк. справи 20), у разі вказівки в п.8.5 Договору на застосування при визначені розміру лізингового платежу коригування курсу валют, Сторони погоджуються, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним Договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, розміщеними на сайті: http://bank.gov.ua/control/uk/index) за визначеною формулою.

Водночас, умови п. 8.5 Договору, на яке йдеться посилання у наведеному пункті Загальних умов Договору, визначають, що офіційний курс гривні до долару США на дату укладення Договору становить 7,993.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується з приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

З наведених умов договору вбачається, що п. 8.4 Договору передбачено сплату лізингових платежів у гривні з коригуванням курсу валют за формулою визначеною п. 2.6 Загальних умов Договору.

Водночас, пунктом 2.6 Загальних умов договору передбачено, що для застосування коригування курсу валют при визначенні розміру лізингового платежу необхідно, щоб дана вказівка містилася в п. 8.5 Договору фінансового лізингу.

За таких обставин, враховуючи умови Договору фінансового лізингу, слід дійти висновку, що застосування при визначені розміру лізингового платежу коригування курсу валют можливе лише при умові наявності в п. 8.5 Договору прямої вказівки на застосування такої курсової різниці.

Проте, п. 8.5 договору не містить вказівки на коригування курсу валют, а містить фіксований курс гривні до долару США на дату укладення договору, що становить 7,993.

Окрім того, загальна вартість предмета лізингу та всі лізингові платежі відповідно до умов Договору та Графіку погашення лізингових платежів визначені у національній валюті України - гривні, еквіваленту в іноземній валюті не містять та, відповідно до п. 2.1 Загальних умов Договору, повинні сплачуватися у гривні.

Таким чином, враховуючи, що п. 8.5 Договору визначено фіксований курс гривні до долару США, розмір всіх лізингових платежів та обов'язок здійснювати їх сплату визначений у гривні, а відповідачем 1 не надано доказів понесення ним витрат за Договором в іноземній валюті, суд дійшов висновку, що вимоги відповідача 1 щодо сплати позивачем курсової різниці відповідно до умов Договору є безпідставними.

Додатковою угодою №2 до Договору сторони погодили, що загальна сума лізингового платежу, яка включає платіж, що відшкодовує вартість предмету лізингу та винагороду (комісію) лізингодавця складає 1 361 158,55 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено на користь ТОВ «Український лізинговий фонд» 1 554 618,75 грн на виконання умов Договору фінансового лізингу №1194/05/13-В від 18.05.2013, що не заперечується відповідачем 1.

Пунктом 8.4 Договору сторони погодили, що право власності на предмет лізингу (в тому числі і в разі дострокового викупу предмета лізингу) переходить до лізингоодержувача лише за умови відсутності заборгованості за лізинговими платежами, неоплачених витрат лізингодавця, які виникли у зв'язку з виконанням цього Договору, а також неоплачених штрафних санкцій та невідшкодованих збитків лізингодавця за Договором або за будь-яким іншими договором лізингу, укладеним між лізингодавцем та лізингоодержувачем, що підтверджується Актом звіряння розрахунків підписаним Сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що 25.08.2016 позивач звернувся до відповідача 1 з вимогою про підписання акта звіряння розрахунків за період з 18.05.2013 по 25.08.2016 та здійснити передачу права власності на предмет лізингу позивачу шляхом підписання акту про передачу права власності відповідно до умов Договору, у зв'язку з виконанням своїх зобов'язань за Договором у повному обсязі. Дана вимога залишена відповідачем 1 без задоволення.

Враховуючи зазначене вище, позивачем було сплачено суму передбачену умовами Договору, тоді як відповідач 1, в порушення своїх зобов'язань за Договором, не здійснив передачу права власності на предмет лізингу позивачеві.

Щодо доводів відповідача 1 стосовно того, що відповідно до укладеного сторонами Договору, метою договору було придбання та передача в користування позивачу предмета лізингу, то вони судом відхиляються, оскільки відповідно до положень чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 1, 9 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 1, 8 Загальних умов Договору, за договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користування та після сплати всіх лізингових платежів отримати предмет лізингу у власність.

За таких обставин, лізингодавцем було досягнуто мету укладення Договору, а саме передано у платне володіння та користування предмет лізингу, з подальшим поверненням вартості предмета лізингу, а також винагороди, в той час, як лізингоодеожувач, сплативши всі передбачені умовами договору платежі, не отримав у власність предмет лізингу.

Як зазначено вище, 29.11.2016 предмет лізингу було викрадено і в подальшому ПрАТ «СК «Українська страхова група» здійснено виплату страхового відшкодування у сумі 1 060 739 грн на користь відповідача 1.

21.02.2017 між ПрАТ «СК «Українська страхова група» та ТОВ «Український лізинговий фонд» укладено договір про передачу майнових прав на ТЗ та переуступку права вимоги на застрахований ТЗ, відповідно до умов якого відповідач 1 після отримання страхового відшкодування в розмірі 1 060 739 грн передав своє право власності на автомобіль (предмет лізингу), а також відступив своє право вимоги на автомобіль в межах та обсязі належних йому прав станом на момент укладення договору.

Таким чином, загальний обсяг доходу, що отримав відповідач 1 в результаті укладення Договору фінансового лізингу становить 2 615 357,75 грн, водночас позивач, всупереч виконаним зобов'язанням зі сплати всіх передбачених договором лізингових платежів, не отримав у власність предмет лізингу.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з п.4 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокремавідшкодування збитків.

Частинами 1, 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За положеннями статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права та законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, в тому числі, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства (частина 1 статті 225 ГК України).

Таким чином, збитки можуть полягати не тільки у нанесенні фізичної шкоди майну особи. Збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин, яке може проявлятися, в тому числі, у втратах майна (до якого відносяться і грошові кошти), понесених внаслідок порушення господарського зобов'язання з іншої сторони.

Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов'язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності, хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Всупереч умовам Договору, зокрема, п. 8.4 Договору, відповідач 1 не передав у власність позивача предмет лізингу після сплати останнім всіх необхідних платежів за Договором.

Таким чином, позивачем понесено витрати у вигляді сплати лізингових платежів за користування предметом лізингу з метою набуття автомобіля у власність, проте, внаслідок протиправної поведінки відповідача 1 даної мети укладення Договору позивачем досягнуто не було.

Відповідно до ч.1 ст. 809 ЦК України ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета договору лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дана норма кореспондується з ч.1 ст. 13 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якої, з моменту передачі предмета лізингу у володіння лізингоодержувачу ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета лізингу переходить до лізингоодержувача, якщо інше не встановлено договором.

Частиною другою вказаної статті визначено, що предмет лізингу та/або пов'язані із виконанням лізингових договорів ризики підлягають страхуванню, у разі якщо їх обов'язковість встановлена законом або договором. Витрати на страхування за договором лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором.

Предмет лізингу, а також пов'язані із виконанням Договору ризики були застраховані за Генеральним договором добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0107-00266 від 12.08.2015.

Сума страхового відшкодування за вказаним договором, в результаті викрадення автомобіля, склала 1 060 739 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідачем 1 не доведено відсутність своєї вини у неотриманні позивачем у власність предмету лізингу згідно з умовами укладеного Договору. Доводи відповідача 1 стосовно необхідності сплати позивачем курсової різниці спростовано вище.

Водночас, загальний обсяг доходу, що отримав відповідач 1 в результаті укладення Договору фінансового лізингу становить 2 615 357,75 грн.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України), і застосування цих засад полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування мають бути належними і справедливими стосовно усіх суб'єктів цивільних правовідносин та відповідати загальновизнаним нормам обороту. При цьому, концепція добросовісності може використовуватися судом в будь-якій ситуації, щоб виправити несправедливість, яка б мала місце, якщо б застосовувалися традиційні правила.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Позивачем заявлено до стягнення з ТОВ «Український лізинговий фонд» 1 554 618,75 грн, тобто всю суму сплачених лізингових платежів, яка включає відшкодовану вартість предмету лізингу та винагороду (комісію) лізингодавця нараховану за Договором.

Водночас, укладений між сторонами Договір не був визнаний недійсним, є чинним на момент розгляду справи, а тому відсутні підстави для повернення позивачу всієї суми сплаченої на виконання умов Договору.

Згідно з ч.1 ст. 9 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача 1 з вимогою про передачу права власності на автомобіль 25.08.2016, тобто до моменту викрадення автомобіля, проте, відповідач 1, в порушення умов Договору, дану вимогу не задовольнив. 29.11.2016 автомобіль було викрадено та в подальшому страхове відшкодування за викрадений автомобіль отримав відповідач 1 з відчуженням права власності на вказаний автомобіль на користь третьої особи, що унеможливило отримання позивачем предмета лізингу у власність.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що завданий позивачу збиток, у зв'язку з невиконаннями умов Договору фінансового лізингу, співпадає з сумою страхового відшкодування за викрадений автомобіль та становить 1 060 739,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 623 ЦК боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Враховуючи наведені норми законодавства, а також, враховуючи наявність протиправної поведінки відповідача 1, яка полягає в неналежному виконанні умов Договору, щодо передачі предмета лізингу у власність позивача, що фактично позбавило позивача можливості отримати те, на що він розраховував при укладенні Договору, суд прийшов до висновку, що завданий позивачу збиток в розмірі 1 060 739,00 грн підлягає стягненню з відповідача 1.

У частині вимог позову до відповідача2, оскільки позивач наполягає, що відповідач2 порушив його права, то суд провадження у справі не припиняє, а відмовляє у позові - за недоведеністю порушення прав, оскільки за договором відступлення права вимоги №1 від 17.03.2017, що укладений між відповідачем1 та відповідачем2, право вимоги за Договором не було передано, а повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні було направлено позивачу помилково, що підтверджується листом, направленим та підписаним обома відповідачами; докази протилежного, та, зокрема, що за договором відступлення права вимоги №1 від 17.03.2017 право вимоги за Договором було передано, у справі відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 236 - 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (04205, м. Київ, пр-т Оболонський, 35-А, оф. 301, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київлайн» (03113, м. Київ, пр-т Перемоги, буд. 68/1, оф. 108, ) 1 060 739 (один мільйон шістдесят тисяч сімсот тридцять дев'ять) грн 00 коп. - суму боргу, 15 911 (п'ятнадцять тисяч дев'ятсот одинадцять) грн 08 коп. - витрати по сплаті судового збору.

3. В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

4. В задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю

«УЛФ-Фінанс» - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили через 20 днів з моменту виготовлення повного тексту рішення в разі не оскарження його в установленому порядку. Рішення може бути оскаржене в 20-денний строк до суду апеляційної інстанції.

Суддя Шкурдова Л.М.

Дата складення судового рішення: 07.12.2018