ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2018 Справа №914/1873/18

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Кіри О.С., розглянувши у відкритому судовому справу:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Алпен Трейд», м.Київ,

до Відповідача: Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», Львівська область, м.Львів,

про: стягнення заборгованості;

ціна позову: 19366,41грн.

Представники:

Позивача: не з'явився;

Відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

05.10.2018р. на розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Алпен Трейд» до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про стягнення 15333,48грн. штрафу, 1512,35грн. пені, та 2520,58грн. 30% річних; ціна позову 19366,41грн.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає порушення Відповідачем укладеного з Позивачем ОСОБА_1 поставки від 05.07.2018р. №DP-AL/060718.

Ухвалою Господарського суду Львівської області у даній справі від 10.10.2018р. суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; задоволити клопотання Позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. призначити судове засідання з розгляду справи по суті на 05.11.2018р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.11.2018р. у даній справі судом постановлено прийняти заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Алпен Трейд» від 11.10.2018р. вих. №2018/10/11-1 (вх.№2751/18 від 18.10.2018р.) про зміну позовних вимог; подальший розгляд справи здійснювати з врахуванням заяви Позивача від 11.10.2018р. вих. №2018/10/11-1 (вх.№2751/18 від 18.10.2018р.) про зміну позовних вимог.

Окрім того, ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.11.2018р. у даній справі суд постановив розгляд справи відкласти на 04.12.2018р.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

В порядку ст.205 ГПК України клопотання від Учасників справи про розяснення прав та обовязків до суду не надходило.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судове засідання не з'явився, проте, 26.11.2018р. подав клопотання (вх. №45300/18), у якому підтримує заявлені позовні вимоги просить суд їх задоволити та розглядати справу за відсутності повноважного представника Позивача. Вказане клопотання оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Представник Відповідача в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив, явка визнавалась обовязковою, вимог ухвали суду у даній справі належним чином не виконав, про причини невиконання суду не повідомив.

Позиція Позивача:

Позивач, з урахуванням поданої 18.10.2018р. заяви від 11.10.2018р. вих. №2018/10/11-1 (вх.№2751/18) про зміну позовних вимог, просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 15333,48грн. штрафу, 1512,35грн. пені за період з 18.09.2018р. по 07.10.2018р., та 2520,58грн. 30% річних за період з 18.09.2018р. по 07.10.2018р.

Позиція Відповідача:

Відповідач у поданому 31.10.2018р. до суду за вх. №41580/18 клопотанні від 31.10.2018р. вих. №2834 просить суд зменшити розмір нарахованої Позивачем Відповідачу за порушення порядку і строку здійснення платежів за ОСОБА_1 пені та штрафу на 95 відсотків.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобовязує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.9 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з'ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обовязку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання Відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представників Сторін за наявними у справі матеріалами.

Спір розглядається з врахуванням Заяви Позивача від 11.10.2018р. вих. №2018/10/11-1 (вх.№2751/18 від 18.10.2018р.) про зміну позовних вимог.

За результатами дослідження наданих Сторонами доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

05.07.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алпен Трейд» (надалі Позивач, Постачальник) та Державним підприємством «Львівський бронетанковий завод» (надалі Відповідач, Покупець) укладено Договір поставки № DP-AL/060718 (далі Договір), відповідно до п.1.1 якого Постачальник зобовязувався поставити дизельне паливо (надалі Продукція), згідно Специфікацій, які є невід'ємною частиною ОСОБА_1, а Покупець зобовязувався прийняти Товар та оплатити його загальну вартість на умовах ОСОБА_1.

Відповідно до пункту 2.1. ОСОБА_1 кількість, номенклатура Продукції, категорія Продукції, терміни та умови ї поставки (якщо терміни та умови поставки не були встановлені у тексті ОСОБА_1, або Сторони визнали за необхідне їх змінити) вказуються в Специфікаціях, що є невід'ємними частинами ОСОБА_1.

Пунктом 3.1. ОСОБА_1 Сторонами встановлено, що поставка Продукції здійснюється за рахунок Постачальника. Місце поставки: м.Львів, вул.Стрийська, 73. Умови поставки: DDP згідно Інкотермс-2010.

Відповідно до пункту 3.2. ОСОБА_1 Постачальник зобов'язується поставити Продукцію не пізніше ніж п'ять робочих днів з моменту підписання ОСОБА_1 та Специфікації.

Відповідно до пункту 4.1. ОСОБА_1 ціна ОСОБА_1 складається із суми вартості всієї Продукції, яка буде поставлена за ОСОБА_1. Ціна продукції визначається Сторонами у Специфікаціях.

Пунктом 5.1. ОСОБА_1 визначено, що оплата Покупцем Продукції здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений в ОСОБА_1 (якщо Постачальник не повідомить Покупцеві реквізитів іншого рахунку).

Відповідно до пункту 5.2. ОСОБА_1 Покупець здійснює 100 відсоткову оплату після поставленої партії Продукції протягом 15 робочих днів з моменту поставки Продукції на підставі виставлених Постачальником рахунків-фактур за умови надання Постачальником усіх належно оформлених супровідних документів на Продукцію (видаткових накладних, документів, передбачених пунктом 2.2. ОСОБА_1). Сторони у Специфікаціях не можуть передбачити інші умови оплати. датою поставки є дата отримання Продукції з відповідними супровідними документами Покупцем за адресою: м.Львів, вул.Стрийська, 73.

Згідно пункту 5.3.. ОСОБА_1 датою оплати Продукції вважається дата надходження коштів на поточний рахунок Постачальника.

Відповідно до пункту 7.1. ОСОБА_1 за невиконання або неналежне виконання умов ОСОБА_1 Сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

Згідно пункту 7.2. ОСОБА_1 у випадку порушення строку оплати Продукції Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені, від суми заборгованості. В разі прострочення оплати за Продукцію більш ніж на 10 календарних днів Покупець додатково сплачує Постачальникові штраф у розмірі 10 відсотків від суми простроченого платежу, а також 30 відсотків річних, що нараховуються на суму простроченого платежу до дня фактичної оплати простроченої суми за Партію.

Пунктом 7.10. ОСОБА_1 встановлено, що неустойка (штраф, пеня), штрафні санкції за ОСОБА_1 нараховуються протягом усього періоду порушення.

Усі спори, розбіжності, що виникають з або у зв'язку з ОСОБА_1, у тому числі щодо його виконання, порушення, припинення або його недійсності, Сторони намагатимуться вирішити шляхом переговорів (п.9.1. ОСОБА_1).

Відповідно до пункту 9.2 ОСОБА_1 якщо спори й розбіжності, зазначені у п.9.1. ОСОБА_1, не будуть урегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.

Специфікацією №2 до ОСОБА_1 (Додаток №2 до ОСОБА_1) від 20.08.2018р. встановлено, що Продукцією за ОСОБА_1 є Дизельне паливо ДП-Л-Євро5 (ДСТУ 7688:2015) у кількості 5730л. за ціною 26,76грн. за літру з урахуванням податку на додану вартість на загальну суму 153334,80 грн. з ПДВ.

Вказаний Договір та Специфікацію підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб Сторін ОСОБА_1.

На виконання умов ОСОБА_1 Позивачем згідно ОСОБА_2 накладної від 27.08.2018р. №735 поставлено, а Покупцем прийнято Продукцію за ОСОБА_1 на загальну суму 153334,80грн.

Факт поставки Продукції за ОСОБА_1 підтверджується також Товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів(нафти) від 28.08.2018р. №АР-00000755.

Згідно доводів Позивача, Відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань з оплати поставленого товару належним чином не виконано, внаслідок чого утворився борг в розмірі 153334,80грн.

З метою досудового врегулювання спору Позивач 26.09.2018р. звертався до Відповідача ОСОБА_3 від 19.09.2018р. вих. №19/09-18 із вимогою про оплату 153511,09грн. боргу з оплати поставленої за ОСОБА_1 Продукції. Належні, достатні та допустимі докази належного виконання Відповідачем ОСОБА_3 від 19.09.2018р. вих. №19/09-18 в матеріалах справи відсутні, станом на час розгляду справи по суті Сторонами суду не заявлені та не подані.

З підстав наведеного Позивач, з урахуванням поданої 18.10.2018р. заяви від 11.10.2018р. вих. №2018/10/11-1 (вх.№2751/18) про зміну позовних вимог, просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 15333,48грн. штрафу, 1512,35грн. пені за період з 18.09.2018р. по 07.10.2018р., та 2520,58грн. 30 відсотків річних за період з 18.09.2018р. по 07.10.2018р..

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

При цьому суд зазначає, що підписання Відповідачем ОСОБА_2 накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема ст.9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами ч. 1 ст. 692 ЦК України. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012).

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 ЦК України, ст.230 ГК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно приписів статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 встановлено, що відповідно до статті 6 цього кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно пункту 7.2. ОСОБА_1 у випадку порушення строку оплати Продукції Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені, від суми заборгованості. В разі прострочення оплати за Продукцію більш ніж на 10 календарних днів Покупець додатково сплачує Постачальникові штраф у розмірі 10 відсотків від суми простроченого платежу, а також 30 відсотків річних, що нараховуються на суму простроченого платежу до дня фактичної оплати простроченої суми за Партію.

Таким чином суд дійшов до висновку про те, що погоджене Сторонами у ОСОБА_1 одночасне нарахування пені та штрафу за порушення строку виконання взятих на себе договірних зобов'язань з оплати поставленого Товару не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 4 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», а також в постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 року у справі № 42/252, від 09.04.2012 № 20/246-08 та від 27.04.2012 року № 06/5026/1052/2011.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена, зокрема у п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж. У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 №62-97р.

Окрім того, суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Перевіривши правильність розрахунку пені та штрафу за заявлений Позивачем період, суд встановив, що такий проведено Позивачем вірно.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 15333,48грн. штрафу та 1512,35грн. пені за період з 18.09.2018р. по 07.10.2018р. є мотивованими та обґрунтованими.

31.10.2018р. Відповідачем подано до суду клопотання від 31.10.2018р. вих. №2834 (вх. №41580/18), у якому просить суд зменшити розмір нарахованої Позивачем Відповідачу за порушення порядку і строку здійснення платежів за ОСОБА_1 пені та штрафу на 95 відсотків. Представник Відповідача в судовому засіданні 05.11.2018р. клопотання підтримала, представник Позивача заперечила про задоволення клопотання.

Відповідач просить суд зменшити розмір нарахованої за порушення порядку здійснення оплати поставленої за ОСОБА_1 Продукції на 95 відсотків з підстав скрутного фінансового становища Відповідача, відсутності замовлень з боку органів державної влади на виконання робіт з ремонту бронетанкової техніки та озброєння, що спричинило простій Відповідача, значної дебіторської заборгованості Відповідача, наявністю зведеного виконавчого провадження ВП №50654795, в межах якого накладено арешт на кошти Відповідача в сумі 14198412,41грн., наявною заборгованістю Відповідача перед стягувачами в розмірі 9064775,82грн та заборгованістю по сплаті виконавчого збору в розмірі 1035249,55грн., а також тим, що, відповідно до Постанови КМУ від 04.03.2015р. №83, Відповідач відноситься до обєктів, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави у сфері оборони, а тому в умовах зовнішньої збройної агресії нормальне функціонування заводу, який забезпечує ремонт та відновлення бронетанкової техніки для потреб ЗСУ є одним із пріоритетних завдань держави.

З підстав наведеного Відповідач підсумовує, що діяльність ДП «Львівський БТЗ» становить загальнодержавний та загальносуспільний інтерес, і з огляду на погашення суми основного боргу, стягнення якого є предметом спору у даній справі, незначного часу прострочення оплати поставленої за ОСОБА_1 Продукції, майновий стан та соціальну значущість Відповідача, зазначає про наявність виняткових обставин, що можуть вважатись підставою для зменшення розміру штрафних санкцій.

Вказані доводи Відповідач обґрунтовує долученими до матеріалів справи Довідкою ДП «Львівський бронетанковий завод» від 03.10.2018р. вих. №2513/1; наказом ДП «Львівський бронетанковий завод» від 25.06.2018р. №176 «Про простій у липні 2018р.»; Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4 від 13.01.2016р. ВП №50654795 про арешт коштів боржника; листами УДВС ГТУЮ у Львівській області від 25.06.2018р. №8-792 та від 06.07.2018р. вих. №9990;

Окрім того, Відповідач надає судову практику у справах, за якими ДП «Львівський бронетанковий завод» зменшувався розмір штрафних санкцій з аналогічних підстав.

Так, рішенням Господарського суду м.Києва від 18.07.2016р. у справі №910/7226/16 Відповідачу зменшено розмір неустойки на 90 відсотків; рішенням Господарського суду м.Києва від 18.07.2016р. у справі №910/7227/16 Відповідачу зменшено розмір неустойки на 90 відсотків; рішенням Господарського суду м.Києва від 18.07.2016р. у справі №910/7230/16 Відповідачу зменшено розмір неустойки на 90 відсотків; рішенням Господарського суду м.Києва від 18.07.2016р. у справі №910/7229/16 Відповідачу зменшено розмір неустойки на 90 відсотків; рішенням Господарського суду Львівської області від 11.12.2017р.у справі №914/1979/17 Відповідачу зменшено розмір неустойки на 80 відсотків.

Приписами ч.1 ст.233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч.2 вказаної статті передбачено, що у випадку, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст.75 ГК України державне комерційне підприємство зобов'язане приймати та виконувати доведені до нього в установленому законодавством порядку державні замовлення, враховувати їх при формуванні виробничої програми, визначенні перспектив свого економічного і соціального розвитку та виборі контрагентів, а також складати і виконувати річний та з поквартальною розбивкою фінансовий план на кожен наступний рік.

Приписами ч.2 ст.74 ГК України передбачено, що майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Відтак, державне підприємство створюється і діє для задоволення інтересів держави у певній сфері господарської діяльності, в даному випадку, - у сфері підвищення обороноздатності України.

Суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в п.2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду. У вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (з подальшими змінами. У пункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (з подальшими змінами) зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В даному випадку суд, при вирішенні клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій за порушення порядку і строку здійснення оплати поставленої за ОСОБА_1 Продукції обєктивно оцінив всі докази, подані сторонами в підтвердження неналежного виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань, причини їх невиконання, фінансово-економічний стан підприємства Відповідача, майновий стан Сторін, погашення Відповідачем суми основного боргу, стягнення якої є предметом спору у справі, незначний строк прострочки виконання взятих на себе договірних зобов'язань з оплати поставленої за ОСОБА_1 Продукції, відсутність належних, достатніх та допустимих доказів в підтвердження заподіяння шкоди третім особам внаслідок порушення Відповідачем порядку і строку здійснення оплати поставленої за ОСОБА_1 Продукції та те, що Відповідач фінансується за рахунок коштів Державного Бюджету та дійшов висновків про часткове задоволення клопотання Відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 80 відсотків, стягнення з Відповідача на користь Позивача 3066,70грн. штрафу та 302,47грн. пені. В решті в позові в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно пункту 7.2. ОСОБА_1 у випадку порушення строку оплати Продукції Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені, від суми заборгованості. В разі прострочення оплати за Продукцію більш ніж на 10 календарних днів Покупець додатково сплачує Постачальникові штраф у розмірі 10 відсотків від суми простроченого платежу, а також 30 відсотків річних, що нараховуються на суму простроченого платежу до дня фактичної оплати простроченої суми за Партію.

Перевіривши правильність розрахунку тридцяти відсотків річних за заявлений Позивачем період суд встановив, що такий проведено Позивачем вірно.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 2520,58грн. тридцяти відсотків річних за період з 18.09.2018р. по 07.10.2018р. є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі.

Перевірка розрахунку сум пені, штрафу та 30% річних здійснена судом за допомогою інструменту «Калькулятори» системи інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН» (аналогічна правова позиція відображена у Постанові Верховного Суду від 14.02.2018р. у справі № 917/1622/16).

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення Відповідачем порядку і строку виконання грошового зобов'язання з оплати поставленої за ОСОБА_1 Продукції, беручи до уваги наявність вини Відповідача щодо оплати вартості Продукції з порушенням встановленого ОСОБА_1 порядку і строку здійснення платежів, погашення вказаного боргу після відкриття провадження у справі, перевіривши розрахунок нарахованих сум штрафу, пені та тридцяти відсотків річних, враховуючи результати вирішення клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 15333,48грн. штрафу, 1512,35грн. пені та 2520,58грн. 30% річних підлягають до задоволення частково шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 3066,70грн. штрафу, та 302,47грн., 2520,58грн. тридцяти відсотків річних; в решті позову слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Нормою статті 7 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1762 гривень.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у звязку із розглядом справи судові витрати в розмірі 2575,02грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору. Належних, достатніх та допустимих доказів в підтвердження факту здійснення інших судових витрат Позивачем суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Як доказ сплати судових витрат Позивач подав Платіжне доручення від 27.09.2018р. №638 про сплату судового збору за подання позовної заяви до господарського суду в розмірі 2575,02грн. Оригінал вказаного платіжного доручення є додатком №1 до позовної заяви.

При цьому суд зазначає, що сума позовних вимог, заявлених Позивачем при поданні позовної заяви до суду становила 171667,76грн., а відтак, сума судового збору, належного до сплати за подання такої позовної заяви до господарського суду складала 2575,02грн.

З врахуванням поданої Позивачем 18.10.2018р. Заяви від 11.10.2018р. вих. №2018/10/11-1 (вх.№2751/18) про зміну позовних вимог ціна позову склала 19366,41грн. Відтак, сума судового збору, належного до сплати за подання такої позовної заяви до господарського суду становить 1762грн.

Позивачем в заяві від 11.10.2018р. вих. №2018/10/11-1 (вх.№2751/18) про зміну позовних вимог заявлено клопотання про повернення зайво сплаченої суми судового збору в розмірі 813,02грн.

Окрім того, суд зазначає що Відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

При цьому суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», що у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору, недоведення Відповідачем розміру понесених у справі судових витрат суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 1762грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 1762грн. судового збору.

Окрім того, у звязку із зменшенням розміру позовних вимог поверненню Позивачу з Державного Бюджету України підлягає судовий збір у розмірі 813,02грн.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 42, п. 1, 3 ч. 1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 129, 165, 205, 216, 222, 235, 236, 252 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 179, 193, 216, 218 Господарського кодексу України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 509, 526, 527, 530, 551, 610-612, 627, 629, 632, 712 Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» (79031, Львівська область, м.Львів, вул.Стрийська, буд.73; ідентифікаційний код 07985602) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алпен Трейд» (01021, м.Київ, Кловський узвіз, буд.7, оф.198-А; ідентифікаційний код 40523305) 3066,70грн. штрафу, 302,47грн. пені, 2520,58грн. 30% річних та 1762грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Після набрання законної сили рішенням суду постановити ухвалу про повернення Позивачу з Державного Бюджету України 813,02грн. сплаченого згідно Платіжного доручення від 27.09.2018р. №638 судового збору у звязку з зменшенням розміру позовних вимог.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

6. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

7. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 10.12.2018р.

Головуючий суддя Фартушок Т. Б.