ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2018 р. Справа №909/665/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Кравчук Н.М.

ОСОБА_1

Секретар судового засідання Михайлишин С.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ББМ-Долина, б/н від 19.10.2018 (вх.№ 01-05/792/18 від 26.10.2018)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.09.2018 (повне рішення складено 01.10.2018)

у справі № 909/665/18 (суддя Малєєва О.В.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ББМ-Долина, м. Київ

до відповідача: ПП Фірма Гранд, м. Долина, Івано-Франківська область

про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення від 03.06.2013 №03/06-13-53 у розмірі 17 776, 85 грн.,

за участю представників:

від позивача ОСОБА_2, адвокат

від відповідача ОСОБА_3 - адвокат, ОСОБА_4 - засновник

Автоматизованою системою документообігу суду справу №909/665/18 розподілено до розгляду головуючому судді Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Хабіб М.І. та Плотніцького Б.Д.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 31.10.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ББМ-Долина на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.09.2018р. у справі № 909/665/18.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.11.2018 справу №909/665/18 прийнято до провадження Західного апеляційного господарського суду та призначено розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні на 03.12.2018.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2018, суддю - члена колегії Плотніцького Б.Д. замінено на суддю Кравчук Н.М.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ББМ-Долина" звернулося з позовом до ПП "Фірма "Гранд" про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення від 03.06.2013 №03/06-13-53 у розмірі 17 776,85 грн, з яких основний борг - 12 000 грн, інфляційні втрати - 3187,80 грн, 3% річних - 964,28 грн, пеня - 1 624,11 грн.

Позовна заява обґрунтована неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором оренди нежитлового приміщення від 03.06.2013 №03/06-13-53 щодо своєчасної сплати орендної плати, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 12 000 грн за період з лютого 2015 року по липень 2017 року. Відповідно до приписів ст. 625 ЦК України позивач на дану заборгованість нарахував інфляційні втрати у розмірі 3 187,80 грн та 3% річних у розмірі 964,28 грн., та відповідно до умов договору та норм законодавства - пеню у розмірі 1 624,11 грн.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 25.09.2018 у справі №909/665/18 (суддя Малєєва О.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду про відмову в позові мотивоване тим, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч.4 ст. 286 ГК України). Оскільки в п. 2.2 договору встановлено строк платежу - 10 днів з дня пред'явлення орендодавцем рахунку-фактури, а орендодавець такі рахунки-фактури орендарю не направляв, то строк виконання зобов'язання по сплаті орендних платежів не наступив. Той факт, що відповідач здійснював частково сплату орендних платежів, не спростовує наведене визначення строку виконання зобов'язання.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю ББМ-Долина оскаржило рішення суду першої інстанції, просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи це тим, що за період червня 2013 січня 2015 відповідач сплатив орендну плату згідно договору, однак з лютого 2015 року відповідач припинив сплачувати орендну плату, внаслідок чого в нього виникла заборгованість. З серпня 2017 року договір припинив свою дію, оскільки відповідач демонтував власне електрообладнання з орендованих приміщень, про що позивачем було складено відповідний Акт 08.08.2017. Вважає, що позиція суду першої інстанції є помилковою з огляду на те, що зобовязання виникає з договору. Рахунок фактура не є первинним бухгалтерським документом і не може бути підставою для виникнення зобовязань. Як цивільним законодавством, так і договором між сторонами передбачено, що орендна плата сплачується щомісячно, а в даному випадку 100 грн за 1 м. кв.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, мотивуючи це тим, що:

- жодного реального виділення майна та подальшої передачі цього майна орендареві в оренду не було, по Акту прийому передачі приміщень орендодавець передав 1/3 частину нежитлового приміщення;

- договір оренди приміщень укладено до 31.12.2013 року, на відповідача не може поширюватися ст. 764 ЦК України, оскільки відповідач ні доступу, ні ключів до приміщення позивача не мав, а відтак не міг користуватися таким;

- у суді першої інстанції відповідачем було заявлено про сплив позовної давності у даному спорі;

- позивач не предявляв відповідачу рахунків фактур на сплату орендних платежів;

- позивач не здійснював належного обслуговування трансформаторної підстанції та лінії електропередач.

У судовому засіданні представники сторін підтримали доводи та заперечення, які наведені сторонами в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників учасників справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судом першої інстанції, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

між Товариством з обмеженою відповідальністю "ББМ-Долина", як орендодавцем, та ПП "Фірма "Гранд", як орендарем, був укладений договір оренди нежитлового приміщення від 03.06.2013 №03/06-13-53 (надалі - договір).

Орендодавець протягом тижня з дня підписання цього договору передає, а орендар приймає у строкове платне користування частину приміщення електрощитової з наявним електрообладнанням, яке розташоване в Івано-Франківській області, м. Долина, вул. 8 Березня, 10, площею 4 кв. м (далі - орендоване майно) для використання на умовах, визначених у даному договорі (п.1.1. договору).

Орендар зобов'язується протягом тижня після завершення дії договору повернути, а орендодавець прийняти орендоване майно (п. 2.3). Приймання-передача майна здійснюється на підставі акта приймання-передачі (п. 2.4 договору).

За користування орендованим майном орендар сплачує щомісячно орендодавцеві орендну плату у розмірі 100 грн з ПДВ за 1 кв.м (п. 2.1. договору) Орендна плата перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця щомісячно не пізніше 10 днів з дня пред'явлення орендодавцем рахунку-фактури для здійснення оплати (п. 2.2.) У разі несвоєчасної оплати орендної плати орендар також перераховує на користь орендодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня (п.2.3)

Орендодавець взяв на себе зобов'язання не чинити будь-яких перешкод у здійсненні орендарем своїх прав, що виникатимуть з цього договору, вживати всіх заходів для забезпечення повноцінної діяльності орендованої електрощитової з наявним в ній електрообладнанням (п. 3.2). За простій з вини орендодавця і за невиконання п. 3.2 договору орендодавець сплачує орендарю 400 грн за день простою або не нараховує плату за оренду (п.5.3).

Строк дії договору - до 31.12.2013 (п. 6.1 договору).

Відповідач договір не оскаржував, договір не визнаний недійсним в судовому порядку.

Відповідно до акту приймання-передачі від 03.06.2013 орендодавець передав, а орендар прийняв об'єкт оренди.

08.08.2017 позивач встановив, що ПП «Фірма Гранд» фактично звільнило об'єкт оренди, про що склав відповідний Акт. Відповідач об'єкт оренди за актом приймання-передачі позивачу не повертав.

З акту станом на 01.08.2017, який складений позивачем, слідує, що загальна сума орендних нарахувань - 20 200 грн, відповідач сплатив - 8200 грн, заборгованість - 12 000 грн. Позивач рахунки-фактури для здійснення оплати відповідачу не направляв, чого не заперечується сторонами.

Основну суму боргу позивачем нараховано з лютого 2015 року по липень 2017 року Згідно змісту позовної заяви). Інфляційні втрати позивач нараховував помісячно за період з березня 2015 року по квітень 2018 року на суму 3 187,80 грн.; 3% річних - помісячно за період з березня 2015 року по грудень 2017 року на суму 964,28 грн.; пеню нарахував в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму заборгованості 12 000 грн за період з 01.08.2017 по 01.02.2018 на суму 1 624,11 грн.

Позов подано до місцевого господарського суду - 01.08.2018 (згідно відбитку канцелярського штампу суду першої інстанції).

Отже, спірні правовідносини виникли між сторонами на підставі договору оренди приміщення з приводу виконання його положень стосовно сплати орендної плати. Питання стосовно відносин сторін у сфері електропостачання між собою та третіми особами не входить у предмет даного позову та предмет доказування.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України).

Згідно з ч.1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 ГК відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК України).

В силу презумпції правомірності правочину, закріпленому в ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тому договір є правомірним, оскільки обставини нікчемності правочину відповідачем не наведені, а договір недійсним в судовому порядку не визнавався. Посилання відповідача на те, що він змушений був укласти договір і що предметом договору є 1/3 частина приміщення, спрямовані на заперечення правомірності договору. Проте дані обставини не стосуються предмета позову.

Відповідно до ч.1 ст.764 ЦК України договір після закінчення його строку поновлювався, оскільки орендар продовжував користуватися майном після закінчення строку договору і були відсутні заперечення орендодавця. Факт передачі об'єкта оренди орендарю підтверджується актом приймання-передачі. Доказів відсутності доступу до об'єкта оренди відповідач не подав, і суд, відповідно, таких обставин не встановив. За умовами договору орендар зобов'язаний був повернути об'єкт оренди за актом приймання-передачі, чого не зробив. Тому слід вважати, що договір припинив свою дію 08.08.2017, коли позивач встановив фактичне звільнення об'єкта оренди.

На підставі господарського договору між суб'єктами господарювання виникають господарські зобов'язання, в силу яких один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ст. 171, 174 ГК України).

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ч. 1 ст. 286 ГК України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч. 4 ст. 286 ГК України).

Сторонами погоджено умови договору на власний розсуд в силу принципу свободи договору.

Відтак, оскільки в п. 2.2 договору встановлено строк платежу 10 днів з дня пред'явлення орендодавцем рахунку-фактури, а орендодавець такі рахунки-фактури орендарю не направляв, то строк виконання зобов'язання по сплаті орендних платежів не наступив. Той факт, що відповідач здійснював частково сплату орендних платежів, не спростовує наведене визначення строку виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Позивач, разом з тим, вважає, що договором та чинним законодавством визначено положення про сплату орендної плати щомісячно, незалежно від направлення рахунку фактури.

Згідно ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Отже, сторони у договорі погодили, що перебіг строку сплати орендної плати починається саме з дня предявлення рахунку фактури для здійснення оплати та триває 10 днів з цього моменту, після чого наступатиме прострочення боржника.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що відповідач повинен сплачувати орендну плату щомісячно, а саме до 30го числа кожного місяця, а з кожного першого числа наступного місяця починається прострочення боржника і настає відповідальність за прострочення у вигляді пені, інфляційних нарахувань та 3 % річних.

Однак, з такими доводами апеляційна інстанція не погоджується, враховуючи вимоги ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України щодо виконання зобовязання у встановлений сторонами строк та те, що сторони погодили такий строк у п.2.2. договору.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Апеляційний суд погоджується із доводами позивача, що сам рахунок фактура є документом, який містить лише платіжні реквізити та не є первинним бухгалтерським документом і наявність чи відсутність рахунку фактури не звільняє відповідача від обовязку з виконання зобовязань щодо сплати орендної плати. Таку позицію позивач обґрунтовує, зокрема, постановою ВГС України від 01 березня 2017 року у справі № 912/2173/16.

Відповідно до ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відсутність/ненадання рахунку фактури не може вважатися звільненням орендаря від сплати орендної плати, якщо сторони погодили в договорі строк виконання зобовязання, який не залежить від направлення рахунку - фактури, як - от, наприклад, орендар сплачує орендну плату до 5-го числа місяця, наступного за звітним, на підставі виставленого рахунку - фактури.

У даному випадку сторони в договорі оренди погодили, що орендна плата перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця щомісячно не пізніше 10 днів з дня пред'явлення орендодавцем рахунку-фактури для здійснення оплати (п. 2.2. договору).

Слід також зазначити, що у матеріалах справи відсутні докази про надіслання позивачем вимоги (претензії) про сплату відповідачем простроченої суми боргу протягом всього спірного періоду.

За змістом ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не допустив порушення зобов'язання за даних обставин. А тому відсутні підстави для стягнення орендної плати у розмірі 12 000 грн за період з лютого 2015 року по липень 2017 року, а також для застосування наслідків порушення зобов'язання - стягнення інфляційних втрат, річних (ст. 625 ЦК України) та пені (ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Внаслідок невстановлення порушення прав позивача - не належать до застосування норми ЦК України щодо позовної давності.

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Разом з тим, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи відповідача стосовно того, що відповідно до ст. 73-79 ГПК України позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставини невиконання орендодавцем умов договору, які є підставою для ненарахування плати за оренду.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати. Однак, відповідачем не зазначено, якими саме належними та допустимими доказами підтверджено неможливість використання відповідачем об'єкту оренди за його цільовим призначенням через обставини, за які він не відповідає, не з'ясовано, чи існували ці обставини протягом заявленого часу, чи в повному обсязі унеможливлювали використання саме відповідачем орендованого майна. Саме на відповідачеві лежить обов'язок підтвердити ті обставини, на які він посилався, всіма можливими належними та допустимими доказами.

Щодо поданих відповідачем доказів, то апеляційний суд вважає правильним твердження суду першої інстанції щодо відхилення наступних доказів в силу того, що заява ТОВ "Технопарк" від 11.02.2015 №3 є неналежним доказом у справі, оскільки ТОВ "Технопарк" не є учасником справи, це ж стосується листів філії ПАТ "Прикарптаттяобленерго" від 18.12.2014 №023/1156 та №023/117 від 25.02.2015, які адресовані ТОВ "Технопарк", а також акта від 10.02.2015, складеного за участю представників Долинського РЕМ та ТОВ "Технопарк". Звернення ТОВ "Технопарк" та ПП "Гранд" до ПАТ "Прикарпаттяобленерго" від 13.02.2015 вих. №023/311 спрямоване на вирішення проблем електропостачання. Цей лист містить посилання на порушення з боку ТОВ "ББМ-Долина", проте не є доказом таких порушень. Вирішення проблем електропостачання стосується і заява ТОВ "Технопарк", ПП "Гранд" від 01.04.2015 та заява мешканців від 13.04.2015, адресована голові міської ради м.Долина.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, доводи скаржника про порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, а відтак Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.09.2018 у справі №909/665/18 - підлягає залишенню без змін.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у звязку з залишенням апеляційної скарги без задоволення - покласти на скаржника в порядку ст.ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.09.2018 у справі №909/665/18 - залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ББМ-Долина, б/н від 19.10.2018 без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3. Порядок і строк оскарження постанови встановлено ст.ст. 287 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.Т. Кордюк

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя М.І. Хабіб

Повний текст постанови виготовлено і підписано 05.12.2018.