ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2018 р. Справа№ 910/8271/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.08.2018

у справі № 910/8271/18 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»

про стягнення 57 661,64 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» (надалі - ТДВ «СК «ВіДі-Страхування», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (надалі - ПрАТ «СГ «ТАС», відповідач) про стягнення 57 661,64 грн, що складає 50% страхового відшкодування, сплаченого позивачем у зв'язку із настанням страхового випадку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.08.2018 у справі № 910/8271/18 позов задоволено повністю, стягнуто з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» страхове відшкодування в розмірі 57 661,64 грн та судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини; відсутність преюдиційного доказу вини особи у завданні шкоди не позбавляє суд можливості самостійно встановити ці обставини у ході розгляду справи на підставі поданих доказів; розмір частки відшкодування шкоди визначається відповідно до ступеня вини кожного із учасників дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП); враховуючи визначені Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів розміри лімітів відповідальності та франшизи, а також встановлення судом обопільної вини учасників у вчиненні ДТП, суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачеві витрати в розмірі 57 661,64 грн, що складає 50% страхового відшкодування, сплаченого позивачем у зв'язку із настанням страхового випадку.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ПрАТ «СГ «ТАС» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт наголошував на тому, що у вчиненні ДТП відсутня вина ОСОБА_2, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем; постановою Печерського районного суду м. Києва від 24.112017 винним у ДТП визнано страхувальника позивача ОСОБА_3; відсутній причинно-наслідковий зв'язок між діями ОСОБА_2 щодо порушення Правил дорожнього руху та настанням ДТП.

У зв'язку з розпочатою процедурою ліквідації та припиненням здійснення правосуддя Київським апеляційним господарським судом матеріали справи було передано до новоутвореного Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2018 апеляційну скаргу ПрАТ «СГ «ТАС» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2018 апеляційну скаргу ПрАТ «СГ «ТАС» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.08.2018 у справі № 910/8271/18 прийнято до провадження вищевказаним складом суду, поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, відкрито Північним апеляційним господарським судом апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, встановлено ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 23.08.2018 у справі №910/8271/18.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач наголошував на тому, що відсутність у матеріалах справи судового рішення, яким водій автомобіля ОСОБА_4 був би притягнутий до відповідальності за скоєння ДТП, не може бути достатньою підставою для відмови в позові, оскільки таке рішення не є єдиним доказом наявності вини заподіювача шкоди; законодавство в деліктних правовідносинах передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, а доведення відсутності вини покладається на відповідача, яким, у свою чергу, не надано жодних доказів на спростування відсутності вини ОСОБА_4; апеляційна скарга відповідача повністю дублює його доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, яким судом було надано належну оцінку в оскаржуваному рішенні.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2018 розгляд апеляційної скарги ПрАТ «СГ «ТАС» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.08.2018 у справі № 910/8271/18 призначено на 03.12.2018.

У судове засідання відповідач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача, враховуючи відсутність клопотань останнього про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за відсутності вказаної особи.

У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв'язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

03.12.2018 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 03.02.2017 між ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» (у тексті договору - страховик) та ОСОБА_3 (у тексті договору - страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № CLAUa, предметом якого є страхування транспортного засобу «Honda», державний номерний знак НОМЕР_1, 2013 року випуску.

30.08.2017 в м. Києві по бул. Дружби Народів на з'їзді на вул. Курганівська відбулася ДТП за участю застрахованого автомобіля «Honda», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_3, та автомобіля «Renault», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4, що підтверджується Довідкою про ДТП №942138 від 09.10.2017, виданою Управлінням патрульної поліції у м. Києві (а.с. 108).

З даної довідки слідує, що ДТП сталася в результаті порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_3, якого постановою Печерського районного суду м. Києва від 24.11.2017 у справі №757/51484/17-п визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (а.с. 72-73).

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 30.08.2017 об 11 год. 54 хв. ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Honda», державний номерний знак НОМЕР_1, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно для інших учасників дорожнього руху, не пропустив автомобіль «Renault», державний номерний знак НОМЕР_2, який рухався в попутному напрямку, чим порушив п. 10.1 та п. 10.3 Правил дорожнього руху України та вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Внаслідок ДТП матеріальних збитків завдано обом транспортним засобам.

Разом з тим, постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі серії АР № 459444 від 30.08.2017 встановлено, що 30.08.2017 об 11 год. 50 хв. в м. Києві по бул. Дружби Народів, керуючи транспортним засобом «Renault», державний номерний знак НОМЕР_2, водій ОСОБА_4 не виконав вимогу знаку 3.21 «В'їзд заборонено», чим порушив п. 3.3.3.21 ПДР, у зв'язку з чим на ОСОБА_4 накладено штраф у розмірі 255,00 грн (а.с. 63).

Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку від 17.10.2017 вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «Honda», державний номерний знак НОМЕР_1, складає 113 097,92 грн (а.с. 34-59).

Згідно з рахунком № ИНбС-0004676 від 29.09.2017, виставленим ТОВ «ВіДі Інсайт», та актом виконаних робіт № ИНбСА-002290 від 29.09.2017 вартість ремонту автомобіля «Honda», державний номерний знак НОМЕР_1, становить 114 813,27 грн (а.с. 23-25, 32-33).

За наслідками розгляду заяви страхувальника про виплату страхового відшкодування позивачем складено страховий акт №790 від 23.10.2017, відповідно до якого розмір страхового відшкодування складає 115 323,27 грн (а.с. 28-29).

На виконання умов договору добровільного страхування наземного транспорту №CLAUa від 03.02.2017 позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 115 323,27 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 3098 від 27.10.2017 на суму 510,00 грн та № 3099 від 27.10.2017 на суму 114 813,27 грн (а.с. 30-31).

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність власника транспортного «Renault», державний номерний знак НОМЕР_2, на момент настання страхової події була застрахована у відповідача на підставі Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/6411555 (франшиза - 0, ліміт за шкоду по майну - 100 000,00 грн) (а.с. 104).

Позивач звернувся до відповідача із заявою №15/04/8.04/354-17 від 20.12.2017 про страхове відшкодування на суму 57 667,64 грн, у виплаті якого відповідачем було відмовлено відповідно до листа № 2712 від 22.03.2018 (а.с. 74-78).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що у зв'язку з виплатою ним страхового відшкодування страхувальнику на підставі Договору добровільного страхування, до нього в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до відповідача як страховика особи, також винної у вчиненні ДТП, що підтверджується постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі серії АР № 459444 від 30.08.2017, висновком експертного дослідження №12-1/30 від 17.11.2017, листом Комунальної корпорації «Київавтодор».

Враховуючи обопільну вину водіїв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спричиненні ДТП, позивач просив стягнути з відповідача 50% виплаченого ним страхового відшкодування в розмірі 57 661,64 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначав, що ДТП сталася виключно внаслідок порушення водієм ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України та його вина встановлена у судовому рішенні, в той час, як вина ОСОБА_4 не встановлена, оскільки щодо порушення ним Правил дорожнього руху України адміністративний протокол не складався, вини останнього у вчиненні ДТП судом не встановлено.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог ТДВ «СК «ВіДі-Страхування», а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ч. 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно зі ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

За приписами ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, у вказаних правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Тобто, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Таким чином, виконавши свої зобов'язання перед страхувальником за договором добровільного страхування шляхом виплати страхового відшкодування, позивач набув право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток в порядку регресу.

Частинами 1 та 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Відповідно до п.п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов'язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяної нею (в порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

Таким чином, розмір частки відшкодування шкоди визначається відповідно до ступеня вини кожного із учасників ДТП.

Як вбачається з матеріалів справи, вина особи, яка керувала транспортним засобом «Honda», державний номерний знак НОМЕР_1, у вчиненні ДТП 30.08.2017 встановлена постановою Печерського районного суду м. Києва від 24.11.2017 у справі №757/51484/17-п.

Разом з цим, як було зазначено вище, постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі серії АР № 459444від 30.08.2017, встановлено, що, керуючи транспортним засобом «Renault», державний номерний знак НОМЕР_2, водій ОСОБА_4 не виконав вимогу знаку 3.21 «В'їзд заборонено», чим порушив п. 3.3.3.21 ПДР, у зв'язку з чим до нього застосовано штраф у розмірі 255,00 грн.

Крім того, як встановлено у Висновку експертного дослідження №12-1/30 від 17.11.2017, складеного Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України, за заявою ОСОБА_3 в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення №757/51484/17-п, в заданій дорожній ситуації водій автомобіля «Renault Master», державний номерний знак НОМЕР_2, мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1, для чого йому необхідно було виконати вимоги дорожнього знаку 3.21 «В'їзд заборонено» Правил дорожнього руху України; водій автомобіля «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1, мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Renault Master», державний номерний знак НОМЕР_2, для чого йому необхідно було виконати вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України; в діях водія автомобіля «Renault Master», державний номерний знак НОМЕР_2, вбачаються невідповідності вимогам дорожнього знаку 3.21 «В'їзд заборонено» Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв'язку з настанням ДТП в діях водія автомобіля «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1, вбачаються невідповідності вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв'язку з настанням ДТП (а.с. 64-71).

Враховуючи притягнення водія транспортного засобу «Renault Master», державний номерний знак НОМЕР_2 - ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності шляхом винесення працівником Національної поліції України постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі серії АР № 459444 від 30.08.2017, а також встановлені у Висновку експертного дослідження № 12-1/30 від 17.11.2017 обставини, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діях вищевказаної особи вини у вчиненні ДТП 30.08.2017.

При цьому, посилання відповідача на відсутність адміністративного протоколу та судового рішення, якими встановлено вину ОСОБА_4 у вчиненні ДТП, обґрунтовано відхилені судом першої інстанції з огляду на те, що відсутність преюдиційного доказу вини особи у завданні шкоди не позбавляє суд можливості самостійно встановити ці обставини у ході розгляду справи на підставі поданих доказів.

Таким чином, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з огляду на те, що обидва учасники ДТП допустили суттєві порушення Правил дорожнього руху України, обидва були притягнуті до адміністративної відповідальності, враховуючи характер пошкоджень обох автомобілів, а також наявність причинно-наслідкового зв'язку як між діями ОСОБА_3, так і між діями ОСОБА_4 та настанням ДТП, місцевий господарський суд правомірно встановив, що ступінь вини учасників ДТП однаковий, а тому розмір відшкодування має становити 50 відсотків пропорційно ступеню вини.

Враховуючи норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», якими регулюються правовідносини між сторонами у справі позивач - ТДВ «СК «ВіДі-Страхування», виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до ПрАТ «СГ «ТАС», яке застрахувало цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «Renault Master», державний номерний знак НОМЕР_2, перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації цього транспортного засобу, згідно з полісом № АК/6411555.

Як встановлено судом першої інстанції, ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» реалізувало своє право кредитора шляхом пред'явлення вимоги до ПрАТ «СГ «ТАС», оскільки за договором страхування відповідальності (Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») останнє надало згоду на прийняття обов'язку сторони боржника у деліктному зобов'язанні, якщо воно виникне.

За змістом п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до підпункту 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Абзацом 18 ст. 9 Закону України «Про страхування» передбачено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Таким чином, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Приписи Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлюють певні умови для визначення розміру шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, а саме: відшкодовується оцінена шкода, розмір шкоди обмежується лімітом відповідальності, встановленим в полісі (пункт 22.1 статті 22 Закону); розмір шкоди обмежується вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29 Закону); розмір шкоди зменшується на суму франшизи, встановленої в полісі (статті 9, 12 Закону).

Крім того, страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу (пункти 32.4, 32.7 статті 32 Закону).

При визначенні розміру заподіяної шкоди, що підлягає виплаті відповідачем як страховиком винної особи, у даному випадку суд першої інстанції правомірно виходив із вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля «Honda Accоrd», державний номерний знак НОМЕР_1, згідно із сумою, яка вказана у рахунку № ИНбС-0004676 від 29.09.2017, виставленому станцією технічного обслуговування (ТОВ «ВіДі Інсайт»), та у акті виконаних робіт № ИНбСА-002290 від 29.09.2017, а також вартості послуг з евакуації транспортного засобу з місця ДТП згідно із сумою, визначеною квитанцією № 000399 від 30.08.2017, наданою ФОП ОСОБА_5 (а.с. 26).

При цьому, положення ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов'язку щодо проведення такої оцінки саме суб'єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Як правильно зазначив місцевий господарський суд, проведення оцінки завданої шкоди суб'єктом оціночної діяльності є необхідним у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнту фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом №142/5/2092 від 24.11.2003 Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за №1074/8395.

Відповідно до п. 7.38 вказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників колісних транспортних засобів, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових колісних транспортних засобів виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових колісних транспортних засобів.

Згідно з п.1.6 вищевказаної Методики строк експлуатації - це період часу від дати виготовлення колісного транспортного засобу до дати його оцінки.

Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію пошкодженого автомобіля «Honda Accоrd», державний номерний знак НОМЕР_1, рік випуску останнього - 2013, а отже, станом на дату ДТП (30.08.2017) строк експлуатації зазначеного автомобіля не перевищував сім років.

Крім того, п. 7.39 зазначеної Методики визначено, що винятком, стосовно використання зазначених вище вимог є, зокрема, випадок якщо колісні транспортні засоби експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний) та якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Враховуючи, що доказів існування обставин, які є винятковими відповідно до п. 7.39 Методики, стосовно автомобіля «Honda Accоrd», державний номерний знак НОМЕР_1, матеріали справи не містять, суд першої інстанції правомірно зазначив про відсутність підстав для вирахування коефіцієнту фізичного зносу вказаного транспортного засобу при визначенні розміру страхового відшкодування.

У рахунку № ИНбС-0004676 від 29.09.2017 та у акті виконаних робіт № ИНбСА-002290 від 29.09.2017 визначено вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Honda Accоrd», державний номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 114 113,27 грн, та відповідно до платіжного доручення №3099 від 27.10.2017 страховиком було сплачено на рахунок ТОВ «ВіДі Інсайт» 114 813,27 грн.

Окрім того, у квитанції № 000399 від 30.08.2017, наданій ФОП ОСОБА_5, визначено вартість транспортних послуг у розмірі 510,00 грн, які було сплачено на рахунок ОСОБА_6 відповідно до платіжного доручення № 3098 від 27.10.2017.

Враховуючи, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу, визначаючи розмір страхового відшкодування, яке відповідач, як страховик цивільно-правової відповідальності винної у ДТП особи, зобов'язаний виплатити потерпілому, слід враховувати фактичні витрати, розмір яких підтверджується відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, та які підтверджують фактичний розмір понесених збитків.

Згідно з п.1.6 Методики відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а відповідно до п.2.3 Методики вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суд, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинен виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, рахунок станції технічного обслуговування та платіжні доручення є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат з виплати страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 20.03.2018 у справі № 911/482/17.

Враховуючи визначені Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/6411555 розміри лімітів відповідальності та франшизи, а також встановлення судом обопільної вини учасників у вчиненні ДТП, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачеві витрати в розмірі 57 661,64 грн (115 323,27 грн : 2).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

З огляду на встановлені обставини та наявні в матеріалах справи докази, позовні вимоги ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 23.08.2018 у справі № 910/8271/18 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПрАТ «СГ «ТАС» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.08.2018 у справі № 910/8271/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.08.2018 у справі № 910/8271/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 23.08.2018 у справі № 910/8271/18.

4. Матеріали справи № 910/8271/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 05.12.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук