ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2018 Справа №914/1533/18

м.Львів

За позовом: Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до відповідача: Комунального підприємства Стрийтеплоенерго, м.Стрий Львівської області

про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних нарахувань за неналежне виконання грошового зобовязання в сумі 127839,25 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

Секретар судового засідання: Зарицька О.Р.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність в матеріалах справи)

від відповідача: ОСОБА_3 представник (довіреність в матеріалах справи)

Суть спору: Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» про стягнення боргу в сумі 127839,25 грн., а саме: 85219,38 грн. пені, 5064,88 грн. 3 % річних та 37554,99 грн. інфляційних нарахувань.

Ухвалою суду від 20.08.2018 року відкрито провадження у справі №914/1533/18 за даним позовом, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 12.09.2018 року.

В підготовчому засіданні 12.09.2018р. оголошено перерву до 04.10.2018р. Ухвалою суд від 04.10.2018р. строк підготовчого провадження продовжено на 30 днів та підготовче засідання відкладено на 14.11.2018р.

Ухвалою суду від 28.11.2018 закрито підготовче провадження у справі №914/1533/18 та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.11.2018р.

В судове засідання 28.11.2018р. позивач явки представника забезпечив, позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задоволити.

В судове засідання 28.11.2018р. прибув повноважний представник відповідача, який позовні вимоги заперечив з підстав викладених у відзиві (вх.№32045/18 від 29.08.2018р.) на позовну заяву та просить відмовити в задоволенні позовних вимог. У відзиві на позовну заяву зазначає, що відповідачу ОСОБА_1 комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг видано ліцензії на постачання теплової енергії серія АД № 041917 від 23.11.2012 року, на виробництво теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використання нетрадиційних або поновлювальних джерел енергії) серія АД №041915 від 23.11.2017р. та ліцензії на транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами серія АД №041916 від 23.11.2012р. (копії даних ліцензії долучено до матеріалів справи). КП Стрийтеплоенерго є теплопостачальною організацією, а тому на нього поширюються вимоги Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення. Відповідно до розрахунку наданого позивачем у відповідача заборгованість за обсяги переданого природного газу у 2015 році погашена повністю. Остаточно сплачено залишок за боргом 30 грудня 2015 року. Закон України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії набрав чинності 30.11.2016 року. Відповідач зазначає, що норма ч. 3 ст. 7 Закону № 1730-VІІ пов'язує можливість ненарахування та списання вже нарахованих пені, інфляційних втрат та 3 % річних у разі погашення основного боргу до набрання чинності цим Законом. Як стверджує сам позивач у розрахунках доданих до позовної заяви, відповідач погасив заборгованість по основному боргу ще 30.12.2015 року. Саме тому, на переконання відповідача, пеня, інфляційні втрати та 3 % річних, нараховані позивачем, на підставі прямої норми Закону № 1730-VІІ та правових позицій Верховного суду не можуть бути стягнені з відповідача.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

25.11.2014 між Публічним акціонерним товариством ОСОБА_1 акціонерна компанія Нафтогаз України (продавець) та КП Стрийтеплоенерго (покупець) було укладено договір №2045/15-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу.

За цим договором продавець (позивач) зобовязався передати у власність покупцю (відповідачу) у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ НАК Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Відповідно до п.1.2 Договору, газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими субєктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

На виконання умов договору, позивач протягом січня-квітня та жовтня-грудня 2015 року передав у власність відповідачу природний газ на загальну суму 1088775,77 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015, 31.10.2015, 30.11.2015, 31.12.2015. Факт отримання природного газу відповідачем у відповідних обсягах не оспорюється.

Відповідно до п. 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно), наступного за місяцем поставки газу.

Як зазначив позивач, відповідач свої зобовязання перед позивачем щодо оплати вартості отриманих обсягів газу у січні-квітні та жовтні-грудні 2015 року виконав з порушенням строків, встановлених п. 6.1. договору.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх обовязків щодо оплати вартості газу, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 85219,38 грн. пені, 5064,88 грн. 3 % річних та 37554,99 грн. інфляційних втрат.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

В силу ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобовязання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до пункту 7.2. договору, у разі невиконання покупцем пункту 6.1. цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки ОСОБА_1 банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З врахуванням цих положень, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 85219,38 грн. пені, 5064,88 грн. 3 % річних та 37554,99 грн. інфляційних втрат.

30.11.2016 набув чинності Закон України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії від 03.11.2016, яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів ст. 1 Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії до заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону (далі - заборгованість), відноситься, зокрема, кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, та також заборгованість з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, установам і організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, що постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню, а також організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, та залишилася не погашеною станом на 1 січня 2016 року (далі - заборгованість з різниці в тарифах).

Згідно з частиною третьою статті 7 цього Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Як встановлено судом, заборгованість за поставлений природний газ у січні-квітні та жовтні-грудні 2015 року згідно договору купівлі-продажу природного газу №2045/15-ТЕ-21 від 25.11.2014 була погашена до 30.11.2016 року, а саме - до набрання чинності Законом України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Суд зазначає, що запроваджені Законом України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії заходи щодо забезпечення інтересів боржника у спосіб припинення стягнення нарахованих штрафних санкцій перед стягувачем та їх реалізація не перебувають в залежності від обставин формування реєстру, участі відповідача у визначеній процедурі списання чи вжиття заходів щодо списання такої заборгованості.

Отже, частина 3 статті 7 Закону про врегулювання заборгованості за спожитий природний газ є нормою прямої дії, а, відтак, її застосування до споживачів не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов поряд з їх обовязком щодо погашення заборгованості за спожитий природний газ у строк до набрання чинності 30.11.2016 цим Законом. При цьому, виконання даної норми не залежить від факту включення підприємства-споживача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, оскільки в силу частини 1 статті 58 Конституції України зазначений Закон не має зворотної дії в часі, не поширюється на правовідносини з розрахунків за поставлений природний газ, які проведено до набрання ним чинності, а визначає порядок врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, що не була погашена боржниками станом на 30.11.2016.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №927/1152/16, від 14.02.2018 у справі №908/3211/16, від 29.01.2018 у справі №904/10745/16 та від 23.01.2018 у справі №914/3131/15.

Враховуючи, що заборгованість за поставлений природний газ у січні-квітні та жовтні-грудні 2015 року згідно договору купівлі-продажу природного газу №2045/15-ТЕ-21 від 25.11.2014 була погашена до 30.11.2016 року, а саме до набрання чинності Законом України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, нараховані пеня, 3% річних та інфляційні втрати підлягають списанню згідно ч. 3 ст. 7 Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги безпідставні та необґрунтовані, а тому до задоволення не підлягають.

Оскільки спір виник з вини позивача, то судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1917,59 грн. по розгляду справи необхідно покласти на позивача відповідно до ст. 129 ГПК України.

Судом встановлено, що позивач при поданні позову сплатив судовий збір у розмірі 1918,00 грн. (платіжним дорученням від 27.07.2018р. №6006676), виходячи із ціни позову 127839,25 грн. Проте, при перерахунку суми судового збору у відповідності до положень Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору повинен був становити 1917,59 грн. (127839,25х1,5%, розраховано на підставі п.п. 1 п. 2 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір"). Відтак, наявна переплата позивачем судового збору у розмірі 0,41 грн.

У відповідності до положень с.7 Закону України «Про судовий збір» позивач вправі звернутися із заявою про повернення зайво сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7, 13, 18, 73-79, 80, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати, а саме 1917,59 грн. судового збору, сплаченого позивачем за подання позову до суду, покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення виготовлено 06.12.2018 р.

Суддя Кітаєва С.Б.