АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року

м. Одеса

Справа № 915/333/18

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Поліщук Л.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

Представники учасників справи у судове засідання не з’явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ "ЄВРО-ТРЕЙД"

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2018

по справі №915/333/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ "ЄВРО-ТРЕЙД"

до Державного підприємства "Племрепродуктор "Степове"

про стягнення 446 207,43 грн.

ВСТАНОВИВ

У квітні 2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ "ЄВРО-ТРЕЙД" (далі – ТОВ "КОМПАНІЯ "ЄВРО-ТРЕЙД") звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Державного підприємства "Племрепродуктор "Степове" (далі – ДП "Племрепродуктор "Степове") в якому, з урахування заяв про зменшення позовних вимог, просило стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 150 702,03 грн., з яких штраф 128511,20 грн., пеня 16183,38 грн., інфляційні нарахування 4256,45 грн. та 3% річних 1751 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ТОВ "КОМПАНІЯ "ЄВРО-ТРЕЙД" посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки нафтопродуктів №004 від 17.01.2018.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2018 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача пені у розмірі 16 183,38 грн., інфляційних у розмірі 3 960,95 грн., 3% річних у розмірі 1 751,00 грн. та 339,08 грн. судового збору, в решті позовних вимог відмовлено.

В мотивах означеного рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем на виконання договірних зобов'язань та на підставі специфікації до Договору здійснено поставку товару відповідачеві на загальну суму 271 975,62 грн. В свою чергу, відповідач всупереч умовам договору розрахувався за поставлений товар не своєчасно.

Здійснивши власний розрахунок пені та трьох відсотків річних, судом першої інстанції встановлено, що він містить арифметичні помилки, оскільки сума за розрахунком суду є більшою аніж заявлено позивачем, проте, враховуючи принцип диспозитивності визначено, що стягненню підлягає пеня у розмірі, який заявлений позивачем в позовній заяві.

З приводу заявлених до стягнення інфляційних судом першої інстанції зазначено, що дослідивши розрахунок інфляційних, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних підлягають частковому задоволенню, оскільки, при здійсненні розрахунку індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат. Отже при стягненні інфляційних за прострочення виконання боржником грошового зобов’язання, якщо термін прострочення становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується. Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних за період з 31.03.2018 по 13.04.2018 в розмірі 295,50 грн., задоволенню не підлягають, оскільки термін прострочення зобов’язань становить 13 днів, тобто нарахування інфляційних втрат позивач безпідставно здійснює у терміни які є меншими ніж місяць.

Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 0,5% від несвоєчасно перерахованої (простроченої) суми за кожен день прострочення (тобто за кожен день не перерахування цієї суми) судом першої інстанції з посиланням на приписи ч.1 ст.230 Господарського кодексу України зазначено, що штрафні санкції, установлені в п.5.4 Договору не відповідають визначенню штрафу, наведеного у ст. 549 ЦК України, а фактично є пенею оскільки обчислюються у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення. Таким чином, в укладеному сторонами договорі передбачено два різновиди пені: 1) у розмірі 0,5 % від несвоєчасно перерахованої (простроченої) суми за кожен день прострочення; 2) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення оплати, яку може бути застосовано з 11 дня прострочення. Пославшись на ст. 61 Конституції України, якою визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, Господарський суд Миколаївської області дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 0,5% від несвоєчасно перерахованої суми за кожен день прострочення у суму 128 511,20 грн. задоволенню не підлягають.

З урахуванням наведеного місцевим господарським судом визначено, що зменшені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у загальному розмірі 21 895,33 грн. (16 183,38 грн. – пеня, 3960,95 грн. – інфляційні, 1751,00 грн. – 3% річних).

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулось ТОВ "КОМПАНІЯ "ЄВРО-ТРЕЙД" з апеляційною скаргою в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2018р. по справі № 915/333/18 та ухвалити нове рішення яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги ТОВ "КОМПАНІЯ "ЄВРО-ТРЕЙД".

Апелянт вважає, що Господарський суд Миколаївської області під час винесення оскаржуваного рішення не повністю з’ясував обставини, що мають значення для справи, що спричинило невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, у зв’язку з чим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з наступних підстав.

Так, за твердженням скаржника, встановивши, що в укладеному сторонами договорі передбачено два різновиди пені у випадку несвоєчасної оплати, судом помилково було застосовано пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (16 183,38 грн.), а не у розмірі 0,5 % від несвоєчасно перерахованої суми (128 511,20 грн.). Судом також було встановлено, що і не заперечувалось відповідачем, що відповідач прострочив оплату за отриману продукцію, а саме з 09.02.2018 відбулось прострочення оплати. Відповідно з цього часу, на думку апелянта, відповідач був зобов’язаний сплатити позивачу штрафні санкції (пеню). Умовами укладеного між сторонами договору передбачено два різновиди пені: 1) у розмірі 0,5 % від несвоєчасно перерахованої (простроченої) суми за кожен день прострочення (п. 5.4. Договору); 2) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення оплати, яку може бути застосовано з 11 дня прострочення (п. 5.5. Договору). Відповідно, з 09.02.2018 (час прострочення оплати) у відповідача спочатку виник обов’язок щодо сплати позивачу штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 0,5 % від несвоєчасно перерахованої (простроченої) суми за кожен день прострочення (п. 5.4. Договору), і лише з 19.02.2018 (з 11 дня прострочення) пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (п. 5.5. Договору).

Отже, апелянт вважає, що судом помилково було звільнено відповідача від сплати пені у розмірі 0,5 % від несвоєчасно перерахованої (простроченої) суми за кожен день прострочення (п. 5.4. Договору), на підставі ст. 61 Конституції України (відповідно до положень якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення), оскільки першочергово у відповідача виник обов’язок щодо сплати саме пені у розмірі 0,5 %, а не в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, який додатково виник лише з 11 дня прострочення, оскільки до цього часу жодних інших штрафних санкцій до відповідача застосовано не було.

Апелянт вважає, що подвійне притягнення до юридичної відповідальності в розумінні ст. 61 Конституції України відбулось лише з 11 дня прострочення, застосуванням до відповідача пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ і відповідно саме від цього виду пені мало бути звільнено відповідача.

Враховуючи викладене, скаржник вважає, що Господарським судом Миколаївської області під час винесення оскаржуваного рішення не повністю було з'ясовано обставини, що мають значення для справи, що спричинило невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, у зв’язку з чим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

При цьому апелянт відзначає, що з іншою частиною позовних вимог, які були задоволені судом, а саме стягнення з відповідача інфляційних у розмірі З 960,95 грн., 3% річних у розмірі 1 751,00 грн. позивач погоджується та вважає, що їх розрахунок та стягнення були проведені судом у належному порядку та розмірі.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 24.09.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ "ЄВРО-ТРЕЙД" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2018 року у справі №915/333/18, призначено розгляд справи №915/333/18 на 23.10.2018 року.

Указом Президента України №454/2017 від 29.12.2017 “Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах” ліквідовано Одеський апеляційний господарський суд та утворено Південно-західний апеляційний господарський суд.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті “Голос України” повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті “Голос України” опубліковано повідомлення про початок роботи Південного-західного апеляційного господарського суду.

На виконання положень абз. 2 ч. 6 ст. 147 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, ч. 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України, матеріали справи №915/333/18 передані до Південно-західного апеляційного господарського суду.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 24.10.2018, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Поліщук Л.В., Філінюка І.Г.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.10.2018 прийнято справу №915/333/18 до провадження та розпочати апеляційний розгляд справи колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Поліщук Л.В., Філінюка І.Г. на призначено до розгляду на 04.12.2018.

24.10.2018 Південно-західним апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ДП "Племрепродуктор "Степове" в якому відповідач просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з тих підстав, що суд першої інстанції прийняв рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному з’ясуванні всіх обставин по справі, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують обґрунтованість, законність та правильність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні.

У судове засідання від 04.12.2018 представники учасників справи не з’явились, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи про що свідчать поштові повідомлення про вручення поштового відправлення від 31.10.2018, яке вручено як позивачу, так й відповідачу – 06.11.2018.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Херсонської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ "КОМПАНІЯ "ЄВРО-ТРЕЙД" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 січня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Компанія “Євро-Трейд” (далі – постачальник) та Державним підприємством “Племрепродуктор “Степове” (далі – покупець) було укладено договір поставки нафтопродуктів №004 (далі – Договір), у відповідності до умов якого, постачальник зобов’язується передати нафтопродукти у власність покупця, а покупець прийняти товар та повністю оплати його ціну (вартість) (п.1.1 Договору).

У відповідності до п. 1.3 Договору, кількість товару може складати за Договором 100 000 літрів. Але загальна кількість товару, що передається за цим Договором у власність покупця, сторонами не обмежується і визначається на підставі фактичного обсягу поставленого (переданого у власність) товару.

Відповідно до п. 2.3 Договору, кількість товару (партії товару) зазначається сторонами у відповідній видатковій накладній або у відповідному акті приймання – передачі товару.

Згідно п. 2.4 Договору, факт поставки (передачі у власність) товару в рамках цього Договору може підтверджуватися або актами приймання – передачі, або видатковими накладними на переданий товар, підписаними уповноваженими представниками обох сторін. Датою поставки (передачі у власність) товару вважається дата, що вказана у видатковій накладній, або в акті приймання – передачі товару. Постачальник не несе відповідальності за пошкодження чи втрату товару з моменту поставки (передачі) товару покупцеві відповідно до умов цього пункту та пункту 2.1цього Договору.

Пунктом 2.5 Договору визначного, що у ціну (вартість) кожної окремої партії товару включається вартість поставки автомобільним транспортом.

Відповідно до п.2.7 Договору, сторони погоджуються, що видаткова накладна (акт приймання – передачі) на переданий товар є документом, який засвідчує факт передачі у власність товару, а також засвідчує остаточно узгоджені сторонами назву та кількість товару. Кожна видаткова накладна (акт приймання – передачі) на переданий товар є невід’ємною частиною цього Договору. Право власності на товар виникає у покупця з моменту його передачі (поставки) та оформлення накладеної (акт приймання – передачі) (п.2.8 Договору).

У відповідності до п. 2.9 Договору, для передачі товару покупцеві представник покупця зобов’язаний надати представнику постачальника довіреність, видану та оформлену відповідно до законодавства.

Згідно п.3.1 Договору, ціна (вартість) кожної окремої партії товару узгоджується сторонами та зазначається у відповідних видаткових накладних (актах приймання – передачі) на переданий товар. Загальна вартість Договору дорівнює сумі всіх видаткових накладних, які були надані постачальником покупцю за весь термін дії цього Договору (п.3.4 Договору).

Пунктом 3.6 Договору визначено, що сплата вартості пального здійснюється на умовах 100% авансової оплати нафтопродуктів (тобто до моменту їх фактичного отримання). Рішення щодо суми та строку відстрочення платежу приймається постачальником та узгоджується сторонами в специфікації до даного Договору, яка є його невід’ємною частиною (п.3.7 Договору).

Відповідно до п.3.8 Договору, сплата вартості пального здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника або шляхом внесення готівкових коштів до каси постачальника на підставі наданого постачальником рахунку на оплату. Рахунок на оплату нафтопродуктів сплачується протягом 1 робочого дня з моменту надання рахунків покупцеві.

Згідно п. 8.1 Договору, договір набирає чинності з дати його укладення (підписання та скріплення печатками) сторонами та діє до 31 грудня 2018 року.

Пунктом 9.1 Договору визначено, що специфікація та інші додатки (видаткові накладні тощо) до цього Договору є його невід’ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

У відповідності до п. 9.4 Договору, відносини між сторонами, що не врегульовані положеннями (умовами) цього договору, регулюються Додатковими угодами та специфікаціями до нього, а також нормами чинного цивільного законодавства України.

18 січня 2018 року між позивачем та відповідачем підписана Специфікація №1 до Договору №004 від 17.01.2018, що є її невід’ємною частиною, згідно якої продавець зобов’язується поставити, а покупець прийняти й оплатити товар, а саме: паливо дизельне в кількості 12 574 літрів за ціною 25,95 грн. за 1 літр – загальна сума 326 370,74 грн., бензин А-92 в кількості 4 128 літрів за ціною 27,65 грн. – загальна сума 113 734,66 грн.

Згідно п.2 Специфікації №1, загальна сума становить 440 105,40 грн. у тому числі ПДВ 73 350,90 грн.

Відповідно до п. 4 Специфікації №1, порядок оплати – оплата проводиться згідно рах.№005 від 17 січня 2018 року не пізніше 08.02.2018. Дата поставки (відвантаження) 18.01.2018 (п.5 Специфікації №1).

Позивач на виконання договірних зобов'язань та на підставі специфікації до Договору здійснив поставку товару, а саме: дизельне паливо, на загальну суму 271 975,62 грн. та бензин А-92 на загальну суму 94 778,88, що разом з ПДВ складає 440 105,40 грн., що підтверджується - видатковою накладною №011 від 18.01.2018 (а.с.13)

Товар згідно вказаної видаткової накладної був отриманий відповідачем, що підтверджується довіреністю №13 від 18.01.2018 (а.с. 18) на право отримання товару та підписом уповноваженої особи на видатковій накладній, а також не заперечено представником відповідача в підготовчому засіданні.

Відповідно до умов договору та специфікації, відповідач за отриманий по Договору товар мав розрахуватись не пізніше 08.02.2018.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, та не заперечується сторонами по справі, відповідач всупереч умовам договору розрахувався за поставлений товар несвоєчасно, що і зумовило звернення позивача до суду з позовом про стягнення штрафних санкцій.

Приймаючись оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені та трьох відсотків річних у повному обсязі, а також дійшов висновку, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних за період з 31.03.2018 по 13.04.2018 в розмірі 295,50 грн., задоволенню не підлягають, оскільки термін прострочення зобов’язань становить 13 днів, тобто нарахування інфляційних втрат позивач безпідставно здійснює у терміни які є меншими ніж місяць.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 128511,20 грн. судом першої інстанції зазначено, що вказана штрафна санкція не відповідає визначенню штрафу, наведеного у ст. 549 ЦК України, а фактично є пенею оскільки обчислюються у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення, а тому пославшись на ст. 61 Конституції України, Господарський суд Миколаївської області дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 0,5% від несвоєчасно перерахованої суми за кожен день прострочення у суму 128 511,20 грн. задоволенню не підлягають.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так позивач просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні нарахування 4256,45 грн. та 3% річних 1751 грн. Проте, як було вірно встановлено судом першої інстанції, наданий позивачем розрахунок інфляційних та 3% річних міститься арифметичні помилки. За розрахунком суду розмір 3% річних становить 2 148,68 грн., проте, враховуючи законодавчі приписи щодо неможливості суду при ухваленні рішення виходити у рішенні за межі позовних вимог, судом обґрунтовано задоволено позовні вимоги щодо стягнення 3% річних у розмірі 1 751,00 грн. який заявлений позивачем в позовній заяві.

Також, Господарським судом Миколаївської області вірно встановлено, що позовні вимоги про стягнення індексу інфляції за період 31.03.2018 по 13.04.2018 в розмірі 295,50 грн., задоволенню не підлягають, оскільки термін прострочення зобов’язань становить 13 днів, а позивачем не було враховано того, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат. Отже при стягненні інфляційних за прострочення виконання боржником грошового зобов’язання, якщо термін прострочення становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення пені та штрафу, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до п. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушеннями умов, зазначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до п.5.5 Договору, у випадку несвоєчасної оплати продукції згідно умов цього Договору покупець також сплачує на користь постачальника пеню, яка обчислюється з 11 дня прострочення оплати відповідної партії продукції, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення оплати.

У зв’язку із неналежним виконання відповідачем умов договору в частині своєчасної оплати за поставлений товар позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню в загальному розмірі 16 183,38 грн.

При цьому, перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що він містить арифметичні помилки та загалом розмір пені за визначений позивачем період становить 19 576,91 грн., проте, враховуючи приписи ст. 237 ГПК України, судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовні вимоги в цій частині саме за розрахунком позивача.

З приводу заявленого позивачем штрафу у розмірі 128511,20 грн. колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.5.4 Договору, у випадку несвоєчасної оплати продукції згідно умов цього Договору покупець сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 0,5% від несвоєчасно перерахованої (простроченої) суми за кожен день прострочення (тобто за кожен день не перерахування цієї суми).

Отже передбачена п.5.4 Договору відповідальність покупця не відповідає визначенню штрафу, що міститься у ст. 549 ЦК України, а фактично є пенею оскільки обчислюються у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що в укладеному між сторонами договорі передбачено два види пені, а саме у розмірі 0,5 % від несвоєчасно перерахованої (простроченої) суми за кожен день прострочення (п.5.4 Договору); та в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення оплати, яку може бути застосовано з 11 дня прострочення (п.5.5 Договору).

При цьому, як визначено ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, виходячи з умов укладеного між сторонами договору обидві штрафні санкції є пенею, що виключає можливість подвійного застосування до відповідача санкції одного виду (неустойки) за одне й те саме правопорушення.

З огляду на що колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 128511,20 грн. задоволенню не підлягають.

З приводу посилань апелянта на те, що за умовами укладеного між сторонами договору першочергово наступає відповідальність саме у вигляді сплати на користь постачальника штрафу, а вже потім у вигляді сплати пені, і відповідно саме від пені передбаченої п. п.5.5 Договору мало бути звільнено відповідача, колегія суддів відзначає наступне.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача неустойки, колегією суддів враховується ступень виконання відповідачем зобов'язання (ДП "Племрепродуктор "Степове" повністю погашено основну заборгованість, а також судові витрати, понесені позивачем у зв’язку із поданням позову), незначності прострочення виконання (за умовами договору відповідач мав виконати зобов’язання у лютому 2018, а виконав у червні 2018), наслідків порушення зобов'язання (позивачем не надано доказів того, що у зв’язку із невиконанням відповідачем свого зобов’язання йому було завдано збитків або понесені витрати).

Водночас, колегія суддів зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.13 р. № 7-рп/2013.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 16183,38 грн., оскільки стягнення пені у розмірі 128511,20 грн., яка є суттєво вищою, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2018 у даній справі прийняте з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2018 у справі №915/333/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 10.12.2018.

Головуючий суддя                                                              Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                 Поліщук Л.В.

Суддя                                                                        Філінюк І.Г.