ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року Справа № 906/467/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Розізнана І.В. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Петрук О.В.,

без участі представників учасників справи, які в судове засідання не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Позивача-Приватного акціонерно-го товариства «Київрічсервіс» на рішення господарського суду Житомирської області від 21.08. 2018р., повний текст якого складено 22.08.2018р., у справі №906/467/18 (суддя Сікорська Н.А.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Київрічсервіс» м.Київ

до Держави Україна в особі:

1. Державної казначейської служби України м.Київ

2. Господарського суду міста Києва м.Київ

3. Київського апеляційного господарського суду м.Київ

4. Вищого господарського суду України м.Київ

про стягнення 44 919 грн. 74 коп. матеріальної шкоди,-

У травні 2018 року Приватне акціонерне товариство «Київрічсервіс» (надалі в тексті Това-риство) звернулося із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби Украї-ни (надалі в тексті Казначейство), Господарського суду міста Києва (надалі в тексті ГС м.Киє-ва), Київського апеляційного господарського суду (надалі в тексті КАГС) та Вищого господарсь-кого суду України (надалі в тексті ВГСУ) за рахунок коштів Державного бюджету України 44 919 грн. 74 коп. відшкодування завданої майнової шкоди.(т.1, арк.справи 13-23).

Ухвалою Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 29.05.2018р. визна-чено місцем розгляду позову господарський суд Житомирської області.(т.1, арк.справи 6-7).

Рішенням господарського суду Житомирської області від 21.08.2018р. відмовлено у задово-ленні позову з підстав того, що відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття неправомір-ного рішення, можливе лише в разі встановлення в діях судді (суддів) складу злочину. Разом з тим, Позивачем належними і допустимими доказами в установленому законом порядку не доведено, що судові рішення прийняті Господарським судом міста Києва, Київським апеляційним господарсь-ким судом і Вищим господарським судом України у справі №910/12949/16 є такими, що прийняті як завідомо неправосудні. А саме по собі скасування рішення судів в частині не свідчить про наяв-ність підстав для відшкодування Позивачу шкоди. Крім того, Позивачем неправомірно визначено самі складові понесеної шкоди.(т.1, арк.справи 228-232).

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Позивач подав скаргу до Рівненського апеляцій-ного господарського суду, у якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської об-ласті від 21.08.2018р. у даній справі та ухвалити нове рішення про задоволення позову.(т.1, арк. справи 237-247).

Обґрунтовуючи скаргу, Позивач зазначає, що господарський суд першої інстанції неповно зясував всі обставини справи, ухваливши рішення із порушенням норм матеріального процесуль-ного права. Наголошує, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про відсут-ність підстав для задоволення позову. Наголошує, що судовими рішеннями у справі №910/12949/ 16 йому завдано матеріальної шкоди. Звертає увагу, що у даній справі позов заявлено до Держави в особі її органів, а не до судів, а позивач не оскаржує правомірність рішень у справі №910/12949/ 16, а звертається про відшкодування шкоди неправомірними рішеннями суддів. Крім того, Пози-вач правомірно визначив та довів усі складові завдання матеріальної шкоди, а суд першої інстанції помилково повважав безпідставним визначення виконавчого збору та інфляційних втрат як шкоди.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.09.2018р. відкрито провад-ження за апеляційною скаргою Позивача у справі №906/467/17.(т.1, арк.справи 236).

Указом Президента України №454/2017 від 29.12.2017р. ліквідовано Рівненський апеляцій-ний господарський суд та створено Північно-західний апеляційний господарський суд в апеляційно-му окрузі, що включає Вінницьку, Волинську, Житомирську, Рівненську та Хмельницьку області, з місцезнаходженням у місті Рівному.

05.10.2018р. в газеті «Голос України» опубліковано оголошення про початок роботи Північ-но-західного апеляційного господарського суду.

У відповідності до наказу керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду №992 від 01.10.2018р. «Про комісію для передачі судових справ та матеріалів» згідно акта здачі судових справ від 02.10.2018р. до Північно-західного апеляційного господарського суду передана апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Київрічсервіс».

Для розгляду справи №906/467/17 автоматизованою системою документообігу суду визначе-но колегію суддів у складі: головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Мельник О.В., суддя Розізнана І.В.(т.2, арк.справи 1).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.10.2018р. прийнято до провадження апеляційну скаргу Позивача.(т.2, арк.справи 2-3).

22.10.2018р. на адресу апеляційного суду надійшов відзив ВГСУ, у якому він просить зали-шити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.(т.2, арк.справи 6-11).

03.12.2018р. на адресу суду надійшли пояснення Позивача на відзив, у яких він підтримує свою апеляційну скаргу в повному обсязі.(т.2, арк.справи 30-34).

Сторони не забезпечили явку своїх представників у призначене на 27.11.2018р. судове засі-дання, хоч про час та місце розгляду скарги були повідомлені у встановленому порядку. Однак на адресу суду 01.10.2018р. від КАГС та 22.10.2018р. від ГС м.Києва надійшли клопотання про про-ведення засідання без участі їх представника.(т.1, арк.справи 262-263, т.2, арк.справи 4, 44-45).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, пе-ревіривши правильність додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуально-го права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду м.Києва від 20.10.2016 у справі №910/12949/16 задоволено позовні вимоги Комунального підприємства «Київський метропо-літен» до Приватного акціонерного товариства «Київрічсервіс» про стягнення заборгованості в су-мі 104 171 грн. 41 коп., неустойки в сумі 208 342 грн. 82 коп. та судовий збір у сумі 4 687 грн. 71 коп.(т.1, арк.справи 48-54).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016р. апеляційну скар-гу Товариства залишено без задоволення, а рішення Господарського суду м.Києва від 20.10.2016р. без змін (т.1, арк.справи 40-47 )

Постановою Вищого господарського суду України від 28.02.2017р. касаційну скаргу Товарис-тва залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12. 2016р. у справі № 910/12949/16 залишено без змін.(т.1, арк.справи 33-39).

Постановою Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва тери-торіального управління юстиції у місті Києві від 23.03.2017р. відкрито виконавче провадження № 53619209 з примусового виконання наказу №910/12949/16 від 21.12.2016р., виданого Господарсь-ким судом м.Києва на підставі рішення від 20.10.2016р. про стягнення з ПрАТ «Київрічсервіс» на користь КП «Київський метрополітен» грошових коштів у загальному розмірі 317 201 грн. 94 коп. Пунктом 2 даної постанови вирішено стягнути з боржника (позивача у справі) виконавчий збір в сумі 31 720 грн. 19 коп.(т.1, арк.справи 55).

Крім того, державним виконавцем 19.04.2017р. винесено постанову про стягнення з Това-риства 300 грн. витрат на проведення виконавчих дій (т.1, арк.справи 57).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання наказу Господарського суду м.Києва № 910/12949/16 від 21.12.2016р. в межах виконавчого провадження №53619209 Позивачем перерахо-вано на рахунок КП «Київський метрополітен» грошові кошти в сумі 317 201 грн. 04 коп., що під-тверджується платіжним дорученням №100 від 20.04.2017р.(т.1, арк.справи 58). Позивачем також було сплачено виконавчий збір на виконання постанови ВП №53619209 від 19.04.2017р. платіж-ним дорученням №106 від 21.04.2017р.(т.1, арк.справи 59) та на виконання постанови від 19.04.2017 р. ВП №53619209 витрат на проведення виконавчих дій в сумі 300 грн. платіжним дорученням № 107 від 21.04.2018р.(т.1, арк.справи 60).

Постановою Подільського РВДВС ГТУЮ у м.Києві від 05.05.2017р. виконавче проваджен-ня №53619209 з примусового виконання наказу №910/12949/16 від 21.12.2016р. закінчено у звязку з фактичним виконанням виконавчого документу в повному обсязі.(т.1, арк.справи 61).

Не погоджуючись із вищезазначеними рішеннями господарських судів Позивач звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд судових рішень.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2018р. у справі №910/12949/16 заяву Приватного акціонерного товариства «Київрічсервіс» про перегляд Вер-ховним Судом України рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2016р., постанови Київ-ського апеляційного господарського суду від 06.12.2016р. та постанови Вищого господарського су-ду України від 28.02.2017р. у справі № 910/12949/16 задоволено.

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2016р., постанову Київського апеляцій-ного господарського суду від 06.12.2016р. та постанову Вищого господарського суду України від 28.02.2017р. у справі № 910/12949/16 скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги Комунального підприємства «Київський мет-рополітен» задоволено частково, присуджено до стягнення з ПрАТ «Київрічсервіс» на користь Ко-мунального підприємства «Київський метрополітен» 208 342 грн. 82 коп. неустойки та 3 125 грн. 14 коп. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Присуджено до стягнення з Комунального підприємства «Київський метрополітен» на ко-ристь Товариства 1 718 грн. 83 коп. судового збору за подання апеляційної скарги, 1 875 грн. 08 коп. судового збору за подання касаційної скарги та 2 031 грн. 34 коп. судового збору за подання заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.03.2018р. частково задоволено заяву ПрАТ «Київрічсервіс» від 18.03.2018р. у справі №910/12949/16 про поворот виконання рішення господар-ського суду міста Києва від 20.10.2016р. у справі №910/12949/16.

На виконання зазначеної ухвали суду КП «Київський метрополітен» 11.04.2018р. перераху-вало на банківський рахунок ПрАТ «Київрічсервіс» кошти в сумі 105 733 98 грн.

Разом з тим, вважаючи, що рішеннями господарських судів у справі №910/12949/16 пору-шено його права, Позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення із Держави в особі Судів та Казначейства 31 720 грн. 19 коп. суми сплаченого виконавчого збору; 300 грн. сума сплачених витрат на проведення виконавчих дій; 12 899 грн. 55 коп. інфляційні нарахування на суму 105 733 грн. 98 коп.(повернуті кошти) за період з 21.04.2017р. по 11.04.2018р.

Як вже зазначалося, рішенням від 21.08.2018р. господарський суд Житомирської області від-мовив у задоволенні позову.(т.1, арк.справи 228-232).

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд вважає, що скарга безпідставна і не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Предметом даного спору є стягнення шкоди.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, їх посадові осо-би зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Консти-туцією та законами України.

Кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого са-моврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи безді-яльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.(ст.56 Конституції України).

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі в тексті ЦК України) встановлено, що циві-льні права і обовязки виникають безпосередньо з актів цивільного законодавства, а також внаслі-док завдання майнової (матеріальної) шкоди.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. (ст.16 ЦК України). Згідно із п.8 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містяться також в статті 20 Господарського кодексу України (надалі в тек-сті ГК України), якою встановлено, що кожний субєкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування шкоди.

Застосування цього способу захисту визначається положенням ст.22 ЦК України і проводить-ся як у договірних зобовязаннях (ст.611 ЦК України), так і в позадоговірних зобовязаннях (гл.82 ЦК України), якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбаче-них законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності, відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено у ст.1166 ЦК Украї-ни, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізич-ної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка зав-дала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння зав-давача шкоди (цивільне правопорушення). Для настання відповідальності необхідна наявність скла-ду правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний звязок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважаєть-ся поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового бла-га (життя, здоровя тощо).

Причинний звязок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязко-вою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала обєктивним наслідком поведінки завдавала шкоди.

Статтями 1173, 1174 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, орга-ну влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом міс-цевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи безділь-ністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республі-ки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодо-вується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування неза-лежно від вини цієї особи.

Вбачається, що у відповідності до приписів наведених норм, підставою для цивільно-право-вої відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як скла-дові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний звязок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

До сфери застосування норм ст.ст. 1173, 1174 ЦК України відносяться правовідносини із за-подіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у звязку з прийняттям вищезазначеними субєктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень.

Таким чином, предметом доказування у даній справі є факт протиправної поведінки відпо-відачів у вигляді незаконних рішень, дій чи бездіяльності, заподіяння шкоди такими рішеннями по-зивачу та причинного звязку між протиправною поведінкою та завданою позивачу шкодою.

Матеріали справи свідчать, що звертаючись із позовом та апеляційною скаргою Товариство зазначає, що оскільки постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2018р. скасовані рішення Господарського суду м.Києва від 20.10.2016р., Київського апеляцій-ного господарського суду від 06.21.2016р. та Вищого господарського суду України від 28.02.2017р. у справі №910/12949/16, на підставі яких відкрито виконавче провадження №53619209, стягнення з Товариства грошових коштів в загальній сумі 317 201 грн. 94 коп., сплата яких відбулася 19.04. 2017р. є, на думку Скаржника, неправомірною, оскільки внаслідок неправомірних рішень Господар-ського суду м.Києва, Київського апеляційного господарського суду та Вищого господарського суду України у справі №910/12949/16, Позивач втратив можливість користуватися своїми коштами в сумі 104 171 грн. 41 коп. (які неправомірно стягнуто з ПрАТ «Київрісервіс»), та у сумі 1 562 грн. 57 коп.(частина судового збору, неправомірно стягнута з ПрАТ «Київрісервіс»), у стягненні яких було відмовлено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду, а всього у сумі 105 733 грн. 98 коп., тому завданою шкодою Скаржник вважає втрати від інфляції в сумі 12 899 грн. 55 коп. Позивач також зазначає, що в результаті часткового скасування рішень судів, з нього неправомірно в ході примусового виконання наказу №910/12949/16 від 21.12.2016р. стягнуто виконавчий збір в сумі 31 720 грн. 19 грн. та 300 грн. витрат на виконавче провадження.

Переглядаючи рішення господарського суду першої інстанції, колегія суддів зауважує, що протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою пору-шення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний звя-зок, як елемент цивільного правопорушення, виражає звязок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Позивач повязує протиправність дій Відповідачів із винесенням останніми незаконних рі-шень, оскільки такі були частково скасовані за результами перегляду справи №910/1294916 Каса-ційним господарським судом у складі Верховного суду згідно з постановою від 13.02.2018р.

Згідно ст.129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керуєть-ся верховенством права.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (надалі в тексті За-кон) правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верхо-венства права (ч.1 ст.6 Закону).

Основними засадами судочинства, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-якій спосіб судових рішень, діяль-ності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбачених процесуальним зако-ном порядку у справі не допускається. Зазначений висновок знайшов відображення у пункті 10 пос-танови Пленуму Верховного суду України від 13.06.2007р. №8 «Про незалежність судової влади».

Міжнародний пакт про громадянські і політичні права та Конвенція про захист прав люди-ни і основоположних свобод є частиною національного українського законодавства згідно зі стат-тею 9 Конституції України та підлягають обовязковому застосуванню. При цьому, не є частиною національного законодавства, для прикладу Основні принципи незалежності судових органів, схва-лені резолюціями Генеральної Асамблеї ООН №№ 40/32, 40/146 від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, Бангалорські принципи поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалені Резолюцією Економічної та Ради Європи ООН №2006/23 від 27 липня 2006 року, рекомендації ОСОБА_1 Європи державам-членам, висновки Консультативної ради європейських суддів до уваги ОСОБА_1 Європи. Такі документи в преамбулах, як правило, містять вказівку про те, що вони рекомен-дуються до виконання і вжиття заходів на національному рівні з урахуванням умов та традицій кожної країни.

Однак роль цих «не обовязкових» актів і директив надзвичайно важлива, оскільки саме во-ни тлумачать та розяснюють стандарти, закріплені в обовязкових міжнародних документах, що приймаються за результатами збору інформації та вивчення конкретних питань у правових системах різних країн, акумулюють їх досвід у тих чи інших сферах, а також містять висновки, аналіз оці-нюваних процесів і практичні рекомендації до впровадження тих чи інших принципів.

Так, у висновку Консультативної ради європейських суддів №11 (2008) у пункті 57 зазначе-но, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апе-ляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав лю-дини.

У Висновку №3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулю-ють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які предявляються їм у звязку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначен-ні чи застосуванні закону, здійснені оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, над-мірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову неза-доволеної сторони проти держави.

Із зазначених мотивів колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, пору-шення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в ка-саційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери право-суддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодав-ства України.

Посилання Позивача на те, що незаконність дій Господарського суду міста Києва, Київсько-го апеляційного господарського суду, Вищого господарського суду України встановлена постано-вою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду України під час перегляду рішення у справі №910/12949/16 не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки тлу-мачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не по-винні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків зло-чинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обовязки).

На перконання колегії суддів, у даному випадку, матеріали справи не містять доказів того, що процесуальні рішення Відповідачів були постановлені внаслідок злочинного наміру суддів або їх грубої недбалості.

Суд зазначає, що ч.5 ст.1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридич-ній особі внаслідок постановляння судом незаконного рішення по цивільній справі, відшкодовує-ться державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постанов-лення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили

Тобто, відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття неправомірного судового рі-шення, можливе лише в разі встановлення в діях судді (суддів) складу злочину.

Натомість, Позивачем в установленому законом порядку не доведено належними і допусти-мими доказами, що судові рішення прийняті Господарського суду міста Києва, Київського апеля-ційного господарського суду, Вищого господарського суду України у справі №910/12949/16 є таки-ми, що прийняті як завідомо неправосудні.

Положеннями пункту 5.1 статті 5 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, на яку, зокрема, посилався ЄСПЛ у справі «ОСОБА_3 проти України» ус-тановлено, що шкала санкцій, яка може застосовуватися до суддів, визначається в законі та повин-на відповідати принципу пропорційності.

Саме по собі скасування рішення судів в частині не свідчить про наявність підстав для від-шкодування позивачу шкоди.

Крім того частиною 2 ст.92 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності суд-ді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисно-го порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обовязків.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що Позивач безпідставно пок-ликається на незаконність прийняття Господарським судом міста Києва, Київським апеляційним господарським судом та Вищим господарським судом України рішень у справі №910/12949/16 че-рез їх скасування в порядку перегляду Касаційним господарським судом у складі Верховного суду.

Крім того, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інс-танції, що внаслідок оскарження судових рішень і їх скасування у вищевказаній справі Позивач захистив своє право шляхом звернення 13.03.2018р. до Господарського суду міста Києва в порядку ст.333 ГПК України і заявою про поворот виконання рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2016р.

У п.3.2 рішення Конституційного Суду України у справі №13-рп-2011 від 02.11.2011р. заз-начено, що поворот виконання рішення це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через ска-сування правової підстави для виконання рішення і повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спря-мований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставного стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що Позивачем неправомірно визначено самі складові понесеної шкоди.

Так, Позивачем як завдану шкоду розцінено інфляційні нарахування в сумі 12 899 грн. 55 грн. нараховані за період 21.04.2017р. 11.04.2018р. на 105 733 грн. 98 коп. (щодо яких відбувся по-ворот виконання рішення суду).

Колегія суддів також вважає неправомірним нарахування інфляційних втрат на суму повер-нутих КП «Київський метрополітен» коштів згідно ухвали Господарського суду м.Києва про пово-рот виконання рішення суду від 20.10.2016р. у справі №910/12949/16, оскільки інфляційні втрати нараховуються за порушення грошового зобовязання.

У даному випадку, згідно ухвали Господарського суду м.Києва про поворот виконання рі-шення суду від 20.10.2016р. у справі №910/12949/16 грошове зобовязання перед Позивачем ви-никло у КП «Київський метрополітен».

Так, за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат є гро-шовим зобовязанням і вважається особливим засобом відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання та способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшко-дуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних про-цесів та отриманні компенсації (плати) за користування грошовими коштами.

Передбачена ст.625 ЦК України відповідальність за своєю правовою природою відрізняєть-ся від збитків, відшкодування яких у разі порушення зобовязання передбачене статтями 611 та 623 ЦК України.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3% річних та інфляційних втрат є грошовим зобовязанням і вважається особливим засобом відповідальності боржника за про-строчення грошового зобовязання та способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфля-ційних процесів та отриманні компенсації (плати) за користування грошовими коштами.

Суд звертає увагу, що відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання, на шкоду не повинні нараховуватись, зокрема, втрати від інфляційні.

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період виз-начення складає місяць.

Інфляційні також не можуть вважатись збитками, оскільки не є реальними, тобто такими, що фактично понесені позивачем.

Водночас безпідставним є включення Позивачем до складу збитків сплачені позивачем су-ми виконавчого збору та витрат на проведення виконавчого провадження.

Так, згідно зі ст.1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконан-ня судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи Державної виконавчої служби та у визначених За-коном України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провад-ження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рі-шень інших органів (посадових осіб) це сукупність дїй визначених у ньому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як вбачається з матеріалів справи, Державною виконавчою службою здійснювались заходи з примусового виконання рішення господарського суду міста Києва у справі №910/12949/16 на під-ставі наказу виданого від 21.12.2016р.

Згідно ст.326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязко- вість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, і за її межами.

Відповідно ч.1 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Вказана норма передбачає нарахування та стягнення виконавчого збору лише у випадках, ко-ли державним виконавцем були вчинені відповідні дії, за наслідками яких було стягнуто, поверну-то у примусовому порядку відповідну суму або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Виконавчий збір за своїм призначенням є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до вико-нання рішення.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що стягнення з Позивача виконавчого збору та витрат на виконавче провадження відбу-лось у процесі примусового виконання рішення суду у справі №910/12949/16, внаслідок того, що КП «Київський метрополітен», як стягувач звернулось до ДВС із заявою про примусове виконання рішення суду, оскільки в добровільному порядку боржник таке рішення суду не виконав.

Із вказаного слідує, що Товариство внаслідок своїх неправомірних дій, які виразились у за-тягуванні виконання рішення суду у справі №910/12949/16 поніс додаткові витрати зі сплати вико-навчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

Разом з тим, відповідно до ч.7 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі за-кінчення виконавчого провадження у звязку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва у справі №910/12949/16 від 21.03.2018р., визнано наказ господарського суду міста Києва від 21.12.2016р. у справі №910/12949/16 таким, що не підля-гає виконанню повністю.

Таким чином, Позивач не позбавлений права в порядку ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» звернутись з відповідною заявою до органу ДВС про повернення сплаченого вико-навчого збору, таким чином захистивши своє право.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст.13 ГПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна овес-ти обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст.13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встанов-лює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними, згідно ст.76 ГПК України, є докази, на підставі яких можна встановити обста-вини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються пред-мета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи запе-речення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.(ч.1 ст.77 ГПК України).

У рішенні в справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010р. Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги є безпідс-тавними, недоведеними належними, допустимими та достатніми доказами, а рішення суду першої інстанції ухваленим із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів Скаржника не встановлено.

Таким чином, матеріалами справи спростовуються доводи Скаржника про неправомірність висновків суду першої інстанції щодо характеру правовідносин сторін, змісту зобовязань Відпові-дачів, рівно як і твердження про невмотивованість висновку про безпідставність заявленого позову, а тому рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задо-волення.

Статтею 74 ГПК України передбачено обовязок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та без-посередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).

Отже, доводи Скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст. 277, 278 ГПК України для скасування чи зміни ос-каржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарсько-го суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 34, 86, 129, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуаль-ного кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київрічсервіс» на рішення гос-подарського суду Житомирської області від 21.08.2018р. у справі №906/467/18 залишити без задо-волення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.

3. Матеріали справи №906/467/18 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Мельник О.В.