ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 918/35/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Львова Б.Ю. і Пількова К.М.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Товариство);

представник позивача за первісним позовом - Родіна Т.М. - адвокат (свідоцтво від 17.11.2003 № 244),

відповідач за первісним позовом - Смизька селищна рада Дубенського району Рівненської області (далі - Селищна рада);

представник відповідача за первісним позовом - Лис О.Ю. (за довіреністю від 04.12.2018 №468),

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство енергетики та вугільної промисловості;

представник третьої особи 1 - не з'яв.,

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Рівненська обласна державна адміністрація;

представник третьої особи 2 - не з'яв.,

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області;

представник третьої особи 3 - не з'яв.,

третя особа 4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Рівненська обласна рада;

представник третьої особи 4 - не з'яв.,

третя особа 5, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Дубенська районна рада Рівненської області;

представник третьої особи 5 - не з'яв.,

третя особа 6, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Дубенська районна державна адміністрація Рівненської області;

представник третьої особи 6 - не з'яв.,

третя особа 7, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Департамент з питань будівництва та архітектури Рівненської облдержадміністрації;

представник третьої особи 7 - не з'яв.,

третя особа 8, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - публічне акціонерне товариство "Рівнегаз";

представник третьої особи 8 - Волощук П.Ю. - адвокат (посвідчення від 12.07.2017 НОМЕР_1),

розглянув касаційну скаргу Селищної ради

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.04.2018 (головуючий - суддя Крейбух О.Г., судді Демидюк О.О. і Миханюк М.В.)

у справі № 918/35/17

за первісним позовом Товариства

до Селищної ради

про стягнення заборгованості у сумі 1 583 978,20 грн.,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - публічне акціонерне товариство "Рівнегаз",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

Міністерство енергетики та вугільної промисловості;

Рівненська обласна державна адміністрація;

Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області; Рівненська обласна рада;

Дубенська районна рада Рівненської області;

Дубенська районна державна адміністрація Рівненської області,

Департамент з питань будівництва та архітектури Рівненської облдержадміністрації та

за зустрічним позовом Селищної ради

до Товариства

про визнання недійсним договору.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Товариство звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Берегівської сільської ради про стягнення 1 585 978,20 грн. заборгованості (з них 762 853, 97 грн. основного боргу, 66 780,99 грн. - 3 % річних, 754 343,24 грн. "інфляційних втрат"), яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору від 06.08.2012 № 174 (далі - Договір) у частині повернення позивачу грошових коштів, отриманих на добудову об'єкта газопостачання.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на умови укладеного сторонами Договору, приписами статей 525, 526, 599, 610, 612, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 01.02.2017 залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Міністерство енергетики та вугільної промисловості; Рівненську обласну державну адміністрацію; Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області; Рівненську обласну раду; Дубенську районну раду Рівненської області; Дубенську районну державну адміністрацію Рівненської області.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 21.02.2017: здійснено заміну первісного відповідача Берегівської сільської ради (далі - Сільська рада) на її правонаступника Смизьку селищну раду Дубенського району Рівненської області (далі - Селищна рада); залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Департамент з питань будівництва та архітектури Рівненської облдержадміністрації.

У березні 2017 року Селищною радою було подано зустрічну позовну заяву до Товариства про визнання недійсним Договору від 06.08.2012 № 174. Зустрічну позовну заяву Селищна рада обґрунтовує тим, що преамбулою спірного Договору передбачено - "… на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 р. № 1001-р "Про добудову підвідних газопроводів", (далі - Розпорядження) відповідно до діючого законодавства України уклали даний Договір про нижченаведене". Отже, зміст спірного Договору повинен відповідати в тому числі і розпорядженню Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 № 1001-р. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що системний аналіз пунктів названого розпорядження свідчить про те, що фінансування добудови підвідних газопроводів, у тому числі Підвідного газопроводу від села Берег до сіл Миньківці та Сапанівчик Дубенського району Рівненської області, повинно здійснюватися за кошти державного бюджету. Проте у спірному Договорі зазначено інше джерело фінансування. Так, згідно з пунктом 2.1.1 Договору Товариство зобов'язується при наявності фінансової можливості здійснити фінансування добудови об'єкта газопостачання: "Підвідний газопровід від села Берег до сіл Миньківці та Сапанівчик Дубенського району Рівненської області" (далі - Об'єкт) за рахунок власних коштів (не коштів державного бюджету) в обсягах, передбачених фінансовим планом Товариства на відповідний період, згідно з додатком 1 до Договору. Селищна рада вказує, що сторонами Договору не дотримано вимог статті 719 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору, а тому, на думку позивача за зустрічним позовом, договір є нікчемним у силу статті 220 ЦК України. Крім того, Селищна рада зазначає про те, що у спірному договорі не зазначено строк дії договору, як це вимагається положеннями статті 180 ГК України. Позивач за зустрічним позовом вважає, що договір 06.08.2012 № 174 слід визнати недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України як такий, що суперечить частині першій статті 203 ЦК України та статті 180 ГК України.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 20.03.2016 прийнято зустрічну позовну заяву Селищної ради до Товариства про визнання недійсним Договору від 06.08.2012 № 174 для спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 22.05.2017 залучено до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача публічне акціонерне товариство "Рівнегаз" (далі - ПАТ "Рівнегаз").

Рішенням господарського суду Рівненської області від 17.11.2017 (суддя - Марач В.В.): у задоволенні первісного позову відмовлено; зустрічний позов задоволено частково; визнано недійсним підпункт 2.3.15 Договору від 06.08.2012 № 174, укладений Товариством та Берегівською сільською радою Дубенського району; у задоволенні решти позовних вимог зустрічного позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, господарський суд першої інстанції виходив з того, що:

- правочин між сторонами спору укладений на виконання державного замовлення;

- специфікою договорів, укладених на виконання державного замовлення, виходячи з норм статей 12, 13, 183 ГК України є те, що держава гарантує оплату за такими контрактами, що узгоджується з пунктом 3 Розпорядження, згідно з яким замовник будівництва газопроводів здійснює за державні кошти закупівлю товарів, робіт, послуг, пов'язаних з завершенням будівництва;

- зміст Розпорядження (з урахуванням змін та доповнень, які вносились на час укладання договору) та аналіз умов договору від 06.08.2012 № 174 дає підстави для висновку про те, що у даних правовідносинах відповідач є особою, яку Держава уповноважила на укладення такої угоди, покладаючи на неї окремі обов'язки в частині організації та виконання договору; водночас Держава була й залишилася гарантом за зобов'язаннями державних замовників, що узгоджується з пунктом 3 Розпорядження, відповідно до якого замовник будівництва газопроводів здійснює за державні кошти закупівлю товарів, робіт і послуг, пов'язаних із завершенням їх будівництва, згідно із законодавством;

- Сільська рада після введення в експлуатацію об'єкта будівництва та передачі його в державну власність була зобов'язана вчинити всі необхідні дії для отримання субвенцій з державного бюджету для відшкодування вартості будівництва, і в подальшому лише за умови надходження таких субвенцій - перерахувати кошти на розрахунковий рахунок Товариства;

- Сільською радою виконані умови договору щодо сприяння оформлення документації, залучення підрядника, прийняття в експлуатацію та передачу у державну власність частини газопроводу, будівництво якого профінансовано позивачем, у повному обсязі;

- такі дії вчинялися відповідачем за участю інших державних органів виконавчої влади, тому Сільську раду не можна вважати замовником у значенні цього поняття, оскільки в даному випадку Сільська рада не набуває будь-якого права на результати робіт, а є лише стороною, зобов'язаною вчинити дії для передачі результату будівництва (частини газопроводу) державі у власність;

- отже, враховуючи той факт, що правочин між сторонами укладено на виконання розпорядження Уряду, результати робіт, профінансовані позивачем за умовами договору, перейшли у державну власність, зобов'язаною стороною у таких правовідносинах слід вважати Державу;

- суду не надані докази того, що субвенції з державного бюджету для відшкодування вартості будівництва передбачалися до укладання договору на будівництво. За період з 2011 по 2014 роки Законами України про Державний бюджет України не передбачалося повернення коштів Товариству за добудову об'єктів газифікації;

- пункти договору в частині покладення обов'язку на відповідача щодо повернення коштів, наданих для виконання робіт по добудові газопроводу у разі відсутності бюджетного фінансування, є прийняттям (сільською) селищною радою зобов'язання без відповідних бюджетних асигнувань, а тому ці зобов'язання підлягають визнанню недійсними як такі, що суперечать вимогам закону.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.04.2018 (головуючий - суддя Крейбух О.Г., судді Демидюк О.О. і Миханюк М.В.): апеляційну скаргу Товариства задоволено; рішення господарського суду Рівненської області від 17.11.2017 у справі № 918/35/17 скасовано; прийнято нове рішення, яким позов Товариства задоволено; стягнуто з Селищної ради на користь Товариства 762 853, 97 грн. основного боргу, 66 780, 99 грн. - 3 % річних, 754 343, 24 грн. "інфляційних втрат", 23 759,67 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви; у задоволенні зустрічного позову Селищної ради до Товариства про визнання недійсним Договору від 06.08.2012 №174 відмовлено; стягнуто з Селищної ради на користь Товариства 27 895,64 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що за умовами спірного Договору відповідач за первісним позовом як замовник взяв на себе зобов'язання протягом року, наступного за роком введення об'єкта в експлуатацію, повернути Товариству, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Товариства, суму грошових коштів, отриманих від Товариства на добудову об'єкта (підпункт 2.3.14 та 2.3.15 пункту 2.3 Договору); такий обов'язок відповідача умовами договору не поставлено в залежність від наявності бюджетних призначень, відповідних положень не містить і Розпорядження, на виконання якого було укладено зазначений договір; сторони узгодили, що саме Замовник несе повну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору (пункт 4.5 Договору); укладений між сторонами договір є дійсним і обов'язковим для виконання сторонами, а, отже, в силу приписів статті 629 ЦК України породжує для його сторін відповідні права та обов'язки, зокрема право Товариства отримати грошові кошти, перераховані ним на будівництво об'єкта, та обов'язок Селищної ради як замовника їх повернути.

Господарським судом апеляційної інстанції зазначено, що посилання місцевого господарського суду на ту обставину, що взяття бюджетною установою зобов'язання без встановлених бюджетних асигнувань є порушенням Бюджетного кодексу України, а тому таке господарське зобов'язання є недійсним, - є безпідставним і таким, що не узгоджується з характером спірних правовідносин сторін, умовами договору і вимогами чинного законодавства, оскільки місцевим судом, на думку суду апеляційної інстанції, помилково ототожнено поняття "бюджетне зобов'язання" (пункт 7 статті 2 Бюджетного кодексу України) та "господарське зобов'язання" (частина перша статті 173 ГК України).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не звільняє його від обов'язку виконати зобов'язання за договором.

У касаційній скарзі Селищна рада, посилаючись на прийняття оскаржуваної постанови зі справи з порушенням норм матеріального права, просить скасувати постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.04.2018 зі справи № 918/35/17, а рішення господарського суду Рівненської області від 17.11.2017 залишити в силі.

Селищна рада посилається на порушення судом апеляційної інстанцій таких норм: частини першої статті 1, статті 96 ЦК України; частини другої статті 218 ГК України. Скаржник зазначає, що господарським судом апеляційної інстанції у прийнятті постанови у справі неправомірно не застосовано: пункти 2, 3, 5 Порядку та умов надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення заходів щодо соціально-економічного розвитку окремих територій затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.02.2012 № 106; статтю 2, пункт 3 частини п'ятої статті 22, статті 23, 48, 116 Бюджетного кодексу України; статті 12, 13, 179, 183, 207 ГК України; частину першу статті 206, частину першу статті 215, 216, 228, 236 ЦК України; частину третю статті 142 Конституції України.

Скаржник вважає, що Розпорядження від 26.08.2009 № 1001-р є державним замовленням, яке встановлено Кабінетом Міністрів України і з метою виконання якого укладено між сторонами у справі Договір. Скаржник стверджує, що Сільська рада є стороною договору - замовником, уповноваженим від імені та в інтересах Держави (набувача майна за договором) на його укладення.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ "Рівнегаз" просить касаційну скаргу Селищної ради задовольнити, скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У відзиві на касаційну скаргу Товариство заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи, що: розпорядження № 1001-р не є державним замовленням; норми Бюджетного кодексу України не регулюють господарські відносини, які виникають між юридичними особами (у тому числі за участю органу місцевого самоврядування) при укладенні господарських договорів та їх виконанні; Селищна рада безпідставно ототожнює поняття "бюджетне зобов'язання" та "господарське зобов'язання"; обов'язок Селищної ради щодо повернення Товариству суми грошових коштів, отриманих на добудову Об'єкта, не поставлено в залежність від наявності бюджетних призначень, відповідних положень не містить і Розпорядження, при цьому сторони у договорі погодили, що саме замовник несе повну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; наявність чи відсутність фінансування відповідача за первісним позовом не залежить від волі і дій Товариства та порушує його право на повернення коштів, - і просить у задоволенні скарги відмовити, а оскаржувану постанову залишити без змін.

Інші відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Крім того, Товариством подано клопотання про передачу справи № 918/35/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Дане клопотання мотивоване тим, що, на думку Товариства, дана категорія справ містить виключну правову проблему, оскільки рішення об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду "йде в розріз" з практикою Верховного Суду по інших справах (№№ 924/29/17; 924/22/17; 908/1361/17; 908/489/17; 908/1076/17; 922/541/17; 915/12/17; 915/13/17). Тому для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики Товариство вважає, що справа № 918/35/17 має бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини п'ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Проте наведені Товариством у клопотанні доводи не дають підстав для висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки відповідні доводи не підтверджують того, що дана справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики Крім того, об'єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду було прийнято постанову від 12.10.2018 у справі № 918/33/17, предмет спору та правовідносини в якій є подібними до справи № 918/35/17. З урахуванням викладеного у Касаційного господарського суду відсутні підстави для задоволення зазначеного клопотання.

Перевіривши в межах доводів касаційної скарги на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим і апеляційним господарськими судами у розгляді справи з'ясовано й зазначено, зокрема, що:

- 06.08.2012 Товариство та Берегівська сільська рада Дубенського району Рівненської області (правонаступником якої є Смизька селищна рада Дубенського району Рівненської області; Замовник) уклали Договір № 174 (далі - Договір);

- згідно з пунктом 1.1 Договору Товариство, відповідно до Розпорядження та на умовах цього Договору, на підставі затвердженого рішенням правління Товариства "Переліку об'єктів газопостачання, у спорудженні яких передбачено фінансову участь Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"(далі - Перелік), та графіка фінансування спорудження об'єкта газопостачання (додаток 1 до Договору), здійснює фінансування добудови об'єкта газопостачання: "Підвідний газопровід від села Берег до сіл Миньківці та Сапанівчик Дубенського району Рівненської області" (далі - Об'єкт), а Замовник зобов'язується здійснити добудову Об'єкта, введення його в експлуатацію згідно з чинним законодавством України і умовами Договору, забезпечити передачу його як цілісного об'єкта у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на баланс спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації і повернути грошові кошти, отримані від Товариства на добудову Об'єкта;

- відповідно до підпункту 2.1.1 пункту 2.1 Договору Товариство зобов'язане при наявності фінансової можливості здійснити фінансування добудови Об'єкта за рахунок власних коштів (не коштів державного бюджету) в обсягах, передбачених фінансовим планом Товариства на відповідний період, згідно з додатком 1 до Договору. Фінансування здійснюється шляхом банківських переказів грошових коштів на рахунок Замовника або іншими способами, що не суперечать чинному законодавству України;

- підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 Договору визначено, що Замовник зобов'язаний забезпечити виконання всіх належних дій для добудови Об'єкта у відповідності до діючого законодавства України та умов Договору, в тому числі отримання необхідних дозвільних документів та розробку проектно-кошторисної та іншої документації, надання підтверджуючих документів щодо права власності Замовника на інші частки Об'єкта та введення в експлуатацію Об'єкта і передачу його у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на баланс відповідного спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації, яке здійснює ліцензійну діяльність на території розташування Об'єкта, згідно з діючим законодавством України; у разі неможливості виконання договірних зобов'язань повідомити Товариство протягом 3 (трьох) робочих днів з дати виникнення обставин, що перешкоджають виконанню Договору, з обов'язковим зазначенням цих обставин, для прийняття спільного з Товариством рішення щодо подальшого виконання Договору (підпункт 2.3.9 пункту 2.3 Договору);

- відповідно до положень підпунктів 2.3.14 та 2.3.15 пункту 2.3 Договору Замовник зобов'язаний своєчасно здійснити всі необхідні дії для отримання компенсації витрат на добудову об'єкта газопостачання для забезпечення повернення Товариству в установлений Договором термін суми грошових коштів, перерахованих ним на добудову об'єкта газопостачання, та протягом року, наступного за роком введення Об'єкта в експлуатацію, повернути Товариству, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Товариства, суму грошових коштів, отриманих від Товариства на добудову Об'єкта;

- згідно з пунктом 3.1 Договору загальний обсяг фінансування (ціна Договору) складає 821 553 грн.;

- пунктом 4.1 Договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань відповідно до умов Договору та діючого законодавства України;

- відповідно до пунктів 4.5 та 4.7 Договору Замовник несе повну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору. Невиконання Замовником пункту 2.3.15 Договору через відсутність бюджетного фінансування у зв'язку з відхиленням Кабінетом Міністрів України пропозицій щодо включення до державного бюджету видатків на погашення заборгованості Замовника перед Товариством не може бути підставою для нарахування Товариством пені, штрафів та звернення до суду, проте не позбавляє Замовника обов'язку повернути Товариству кошти, отримані згідно з Договором;

- Договір вважається укладеним з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін і скріплення їх підписів печатками і діє до повного повернення Товариству суми грошових коштів, перерахованих ним як фінансування добудови Об'єкта згідно з Договором (пункт 7.1 Договору);

- Договір підписано повноважними представниками сторін та скріплено відбитками печаток останніх;

- на виконання умов договору Товариством перерахувало Замовнику на фінансування будівництва об'єкта газопостачання 821 553 грн., що підтверджується банківською випискою по рахунку та платіжним дорученням від 24.09.2012 № 8686;

- 06.12.2012 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області за № РВ 3 зареєстровано Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації (підвідний газопровід від села Берег до сіл Миньківці та Сапанівчик Дубенського району Рівненської області);

- 12.12.2012 Замовником повернуто Товариству невикористані за Договором кошти на загальну суму 58 699,03 грн., що підтверджується банківською випискою по рахунку;

- рішенням Берегівської сільської ради Дубенського району Рівненської області від 05.04.2013 № 241 вирішено передати безкоштовно на баланс Дубенського управління експлуатації газового господарства публічного акціонерного товариства "Рівнегаз": підвідний газопровід від села Берег до сіл Миньківці та Сапанівчик Дубенського району Рівненської області вартістю 762 854 грн.; вуличні газопроводи в селах Миньківці та Сапанівчик побудовані за кошти громадян;

- згідно з актом приймання-передачі підвідного газопроводу у державну власність на баланс публічного акціонерного підприємства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" (ділі - ПАТ Рівнегаз") від 30.04.2013 Берегівською сільською радою передано, а Дубенським управлінням по експлуатації газового господарства ПАТ "Рівнегаз" прийнято на свій баланс підвідний газопровід від села Берег до сіл Миньківці та Сапанівчик Дубенського району Рівненської області.

Селищна рада зобов'язання щодо повернення Товариству грошових коштів у сумі 762 853,97 грн., відповідно до положень пункту 2.3.15 Договору, не виконала, що й стало підставою для звернення Товариства до господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення основного боргу, 3% річних та "інфляційних втрат".

У свою чергу, Селищна рада звернулася до господарського суду із зустрічним позовом до Товариства про визнання недійсним укладеного ними Договору.

Причиною спору зі справи стали питання: про наявність або відсутність підстав для стягнення з Селищної ради 1 585 978, 20 грн. заборгованості, з якої 762 853, 97 грн. основного боргу, 66 780,99 грн. - 3 % річних, 754 343,24 грн. "інфляційних втрат", яка, за твердженням позивача, виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору у частині повернення позивачу грошових коштів, отриманих на добудову об'єкта газопостачання; про наявність або відсутність підстав для визнання Договору недійсним.

Положеннями частини першої статті 5 ГК України встановлено, що правовий господарський порядок в Україні формується на основі оптимального поєднання ринкового саморегулювання економічних відносин суб'єктів господарювання та державного регулювання макроекономічних процесів, виходячи з конституційної вимоги відповідальності держави перед людиною за свою діяльність та визначення України як суверенної і незалежної, демократичної, соціальної, правової держави.

У зазначеній нормі встановлено загальну вимогу фундаментального характеру до формування правового господарського порядку, якою повинні керуватися органи влади, приймаючи управлінські рішення стосовно суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин.

Відповідно до приписів частини третьої статті 5 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

При цьому, враховуючи те, що суб'єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах суспільного господарського порядку, вони повинні додержуватись не тільки вимог законодавства, а й стратегічних економічних рішень держави.

Відповідно до частини першої статті 9 ГК України у сфері господарювання держава здійснює довгострокову (стратегічну) і поточну (тактичну) економічну і соціальну політику, спрямовану на реалізацію та оптимальне узгодження інтересів суб'єктів господарювання і споживачів, різних суспільних верств і населення в цілому. Правове закріплення економічної політики здійснюється шляхом визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики, у прогнозах і програмах економічного і соціального розвитку України та окремих її регіонів, програмах діяльності Кабінету Міністрів України, цільових програмах економічного, науково-технічного і соціального розвитку, а також відповідних законодавчих актах (частина четверта статті 9 ГК України).

Статтею 113 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно з абзацом третім пункту 1 частини першої статті 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" (в редакції, чинній на момент видачі Розпорядження) одним з повноважень Кабінету Міністрів України є визначення доцільності розроблення державних цільових програм з урахуванням загальнодержавних пріоритетів та забезпечення їх виконання.

Державна цільова програма - це комплекс взаємопов'язаних завдань і заходів, які спрямовані на розв'язання найважливіших проблем розвитку держави, окремих галузей економіки або адміністративно-територіальних одиниць, здійснюються з використанням коштів Державного бюджету України та узгоджені за строками виконання, складом виконавців, ресурсним забезпеченням (стаття 1 Закону України "Про державні цільові програми", в редакції, чинній на момент видачі Розпорядження).

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2007 № 1158 затверджено Державну цільову програму розвитку українського села на період до 2015 року, (далі - Цільова програма), метою якої є забезпечення життєздатності сільського господарства, його конкурентоспроможності на внутрішньому і зовнішньому ринку, гарантування продовольчої безпеки країни, збереження селянства як носія української ідентичності, культури і духовності.

Серед шляхів та способів розв'язання проблем, зокрема, зазначено удосконалення на законодавчому рівні міжбюджетних відносин центральних та місцевих органів виконавчої влади, а саме тих, що пов'язані з вирішенням питань фінансування проектів комплексного розвитку сільських територій.

У Розділі ІІ Цільової програми конкретизовано завдання та шляхи їх реалізації для досягнення мети програми. Так, у пункті 4 Розділу ІІ врегульовано питання удосконалення інженерної інфраструктури сільських територій, що повинно здійснюватись шляхом розроблення і виконання програм будівництва газопроводів-відводів, розвитку газових мереж високого та середнього тиску і регіональних програм поетапної газифікації сільських населених пунктів.

Фінансове забезпечення відповідно до пункту 15 розділу ІІ цієї Програми здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Додатком 2 до Програми "Завдання і заходи з виконання Державної цільової програми розвитку українського села на період до 2015 року" визначено конкретні завдання, показники та їх значення, найменування заходів, що будуть здійснюватись, джерела їх фінансування тощо.

Серед визначених Кабінетом Міністрів України завдань та заходів у пункті 4 названого додатку виділено поліпшення інженерної інфраструктури шляхом будівництва підвідних газопроводів до сільських населених пунктів. Головними розпорядниками бюджетних коштів з виконання цього заходу є Мінрегіон та Мінагрополітики, а джерелом фінансування визначено Державний бюджет України. Прогнозований обсяг фінансових ресурсів для виконання завдань визначено на рівні 2 002,3 млн. гривень.

З огляду на викладене можна дійти висновку що Держава, з метою виконання загальнодержавного завдання розвитку українського села, взяла на себе обов`язок здійснити фінансування добудови (будівництва) підвідних газопроводів до сільських населених пунктів саме за рахунок коштів державного бюджету України.

Зазначене відповідає приписам статті 1 Конституції України, в якій проголошено, що Україна є соціальною державою. Підтримка і розвиток українського села є невід`ємною складовою реалізації конституційного принципу соціальної держави.

Результатом здійснення державної політики у цій сфері є видане Кабінетом Міністрів України розпорядження від 26.08.2009 № 1001-р "Про добудову підвідних газопроводів" зі змінами і доповненнями, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 № 1881-р ( далі - Розпорядження).

Пунктом 1 Розпорядження передбачено: "Погодитися з пропозицією Міністерства палива та енергетики та Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" щодо фінансування Компанією робіт з добудови підвідних газопроводів (далі - газопроводи) відповідно до затвердженого Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" переліку".

Згідно з пунктом 2 Розпорядження взято до відома, що для забезпечення добудови газопроводів Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" укладає відповідні договори із замовниками їх будівництва на загальну суму фінансування, визначену фінансовим планом Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Відповідно до пункту 3 Розпорядження замовник будівництва газопроводів здійснює за державні кошти закупівлю товарів, робіт і послуг, пов`язаних із завершенням будівництва, згідно із законодавством.

Зі змісту пунктів 4 та 5 Розпорядження випливає, що після закінчення будівництва газопроводів та введення їх в експлуатацію, газопроводи повинні бути передані у державну власність.

Зазначені положення Розпорядження повністю узгоджуються з приписами Державної цільової програми розвитку українського села на період до 2015 року.

Розпорядження Кабінету Міністрів України відповідно до положень статті 117 Конституції України є обов'язковими до виконання.

Відповідно до Розпорядженням Товариство було уповноважене Державою укласти відповідні договори із замовниками добудови (будівництва) газопроводів та здійснити фінансування робіт з добудови (будівництва) газопроводів.

Слід звернути увагу на те, що Товариство створене відповідно до Указу Президента України від 25.02.1998 № 151 "Про реформування нафтогазового комплексу України" та постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 747 "Про утворення Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України". Засновником та єдиним акціонером НАК "Нафтогаз України" є Держава.

Проте взаємовідносини Товариства та Держави, зокрема й відносини, що стосуються питання подальшого врегулювання спірної ситуації, яка виникла внаслідок виконання позивачем Розпорядження, знаходяться поза межами предмета розгляду в цій судовій справі.

Таким чином, аналізуючи зміст укладеного сторонами Договору, слід погодитись з висновком місцевого господарського суду про те, що Сільська рада (правонаступником якої є Селищна рада) не є "замовником" у розумінні того поняття, що наводиться у визначеннях окремих видів господарських зобов'язань, оскільки у цьому випадку Сільська рада, на відміну від "замовника" у звичайному значенні, є лише учасником Договору, зобов'язаним вчинити певні дії для отримання результату робіт та його подальшої передачі Державі у власність.

Розпорядженням на Сільську раду, по суті, було покладено лише функції організатора (оператора) будівництва газопроводу за рахунок виділених їй державних коштів.

Підтвердженням цього є й той факт, що статус Сільської ради як "замовника будівництва газопроводу" визначався Рівненською обласною державною адміністрацією за погодженням з Товариством, що додатково свідчить про участь Держави у цих правовідносинах.

Сільська рада є органом місцевого самоврядування, який відповідно до статті 19 Конституції України зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вигодонабувачем за договорами про добудову (будівництво) підвідних газопроводів є Держава. Саме Державі ці газопроводи передаються у власність.

Селищна рада не є власником газопроводу, не експлуатує зазначений об'єкт, прибутків від транспортування газу газопроводом не отримує.

Отже, Держава в особі Кабінету Міністрів України, декларуючи свій обов'язок з добудови (будівництва) підвідних газопроводів у сільській місцевості, здійснювала його реалізацію, що знайшло свій вияв у виданому Кабінетом Міністрів України Розпорядженні, на підставі якого, власне, і було укладено Договір між Товариством та Сільською радою.

Основним принципом цивільних відносин є те, що вони засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (стаття 3 ЦК України).

У справі, що розглядається, безсумнівно потрібно звернути увагу на особливості, які стосуються укладення та виконання Договору. Зокрема, на те, що учасником відносин з добудови (будівництва) підвідних газопроводів є Держава і що Договір було укладено на виконання нормативного акта, виданого повноважним державним органом, - Розпорядження Кабінету Міністрів України. У підсумку газопровід, побудований за рахунок грошових коштів, перерахованих Сільській раді Товариством, отримала у власність Держава.

Тому загальні принципи і засади цивільних відносин у цій конкретній ситуації потрібно застосовувати з урахуванням зазначених вище особливостей.

Разом з тим помилковим є висновок суду першої інстанції щодо визначення правової природи Договору як "договору державного замовлення".

Так, суд не врахував того, що відповідно до положень статті 183 ГК України договори за державним замовленням укладаються між визначеними законом суб'єктами господарювання - виконавцями державного замовлення та державними замовниками, що уповноважені від імені держави укладати договори (державні контракти), в яких визначаються господарські зобов'язання сторін та регулюються відносини замовника з виконавцем щодо виконання державного замовлення.

У відносинах, що виникли за Договором, Сільська рада не є державним замовником, а Товариство не є виконавцем державного замовлення у значенні, що застосовується у ГК України.

Договір, укладений між Сільською радою та Товариством, прямо не врегульований нормами ЦК України чи ГК України, але сторони могли його укласти, виходячи із загального принципу диспозитивності цивільного права (стаття 6 ЦК України).

Щодо зустрічних позовних вимог Селищної ради до Товариства про визнання недійсним Договору суд касаційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до підпункту 2.3.15 пункту 2.3 Договору Сільська рада (правонаступником якої є відповідач) зобов'язалася протягом року, наступного за роком введення Об'єкта в експлуатацію, повернути Товариству шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача суму грошових коштів, отриманих на добудову Об'єкта. Тобто саме на Сільську раду було покладено повний обсяг відповідальності за невиконання умов Договору.

Проте Розпорядженням, на виконання якого укладено Договір, не передбачалося обов'язку Сільської ради компенсувати позивачеві витрачені ним кошти за рахунок власних грошових коштів (грошових коштів місцевого бюджету).

Місцевим господарським судом встановлено, що за період з 2011 по 2014 роки Законами України про Державний бюджет України не передбачалося повернення коштів Компанії за добудову об'єктів газифікації. Докази того, що субвенції з державного бюджету для відшкодування вартості будівництва передбачалися до укладання договору на будівництво, - відсутні.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що, підписавши Договір, Сільська рада всупереч приписам Бюджетного кодексу України взяла на себе зобов'язання без відповідних бюджетних асигнувань з перевищенням повноважень, встановлених рішенням про місцевий бюджет, що свідчить про існування підстав для визнання недійсними підпункту 2.3.15 пункту 2.3 Договору.

Крім того, Касаційний господарський суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України).

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм.

Справедливість як одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин та є одним із загальнолюдських вимірів права.

У зазначеному аспекті доцільно зазначити про позицію Європейського суду з прав людини стосовно важливості принципу "належного урядування". Він передбачає, що, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Beyeler v. Italy [GC] (№33202/96, §120, ЄСПЛ, 5 січня 2000 року); Oneryildiz v.Turkey [GC] (№ 48939/99, § 128, ЄСПЛ, 30 листопада 2004 року); Megadat.com S.r.l. v. Moldova (21151/04, §72, ЄСПЛ, 8 квітня 2008 року); Moskal v. Poland (№ 10373/05, § 51, ЄСПЛ, 15 вересня 2009). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (Lelas v. Croatia (№ 55555/08, § 74, ЄСПЛ, 20 травня 2010 року); Toscuta and Others v. Romania (№ 36900/03, § 37, ЄСПЛ, 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (Oneryildiz v.Turkey [GC] (№ 48939/99, § 128, ЄСПЛ, 30 листопада 2004 року), Beyeler v. Italy [GC] (№33202/96, §119, ЄСПЛ, 5 січня 2000 року).

Держава взяла на себе обов'язок здійснити добудову (будівництво) підвідних газопроводів у межах реалізації конституційного принципу соціальної держави.

Державою на нормативному рівні було визначено певний механізм реалізації проекту добудови (будівництва) підвідних газопроводів за участю Товариства, яке уповноважувалося здійснювати фінансування будівництва газопроводу, та Сільської ради, яка здійснювала технічні функції з будівництва газопроводу.

Зважаючи на те, що фінансування добудови (будівництва) підвідних газопроводів є обов'язком Держави, Суд вважає, що наявність у Договорі підпункту 2.3.15 пункту 2.3 Договору, що покладає на Сільську раду (правонаступником якої є відповідач за первісним позовом) обов'язок з відшкодування грошових коштів, витрачених на будівництво газопроводу, є порушенням принципу належного урядування. Таким чином, правильним є висновок господарського місцевого суду про відмову в задоволенні позову Товариства та часткове задоволення зустрічної позовної заяви Селищної ради щодо визнання недійсним пункту 2.3.15 Договору.

Наведені у даній постанові висновки повністю узгоджуються з правовим висновком об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 12.10.2018 у справі № 918/33/17.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене у цієї постанові, зважаючи на те, що висновки місцевого господарського суду в частині віднесення Договору до категорії договорів державного замовлення є помилковими, проте такі висновки не вплинули на ухвалення правильного по суті рішення суду, суд касаційної інстанції залишає рішення місцевого господарського суду в силі, з урахуванням зазначених у цієї постанові Касаційним господарським судом висновків, скасовує оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та задовольняє, таким чином, касаційну скаргу Селищної ради.

У зв'язку із задоволенням касаційної скарги сплачена скаржником сума судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 50 717,34 грн. (47 519,34 грн., сплачених за платіжним дорученням від 23.05.2018 № 163, та 3 198 грн. - за платіжним дорученням від 22.06.2018 № 202) згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з Товариства.

Ухвалою Касаційного господарського суду від 08.08.2018 було зупинено виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 25.04.2018 у справі №918/35/17 до закінчення перегляду справи у касаційному порядку. З огляду на те, що суд касаційної інстанції скасовує оскаржувану постанову апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції у справі №918/35/17, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для поновлення виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 25.04.2018.

У матеріалах справи відсутні відомості про фактичне стягнення зі скаржника на користь Товариства 762 853,97 грн. основного боргу, 66 780,99 грн. - 3 % річних, 754 343, 24 грн. "інфляційних втрат", 23 759,67 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, 27 895,64 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та відповідна заява сторони, тому питання про поворот виконання оскаржуваної постанови у відповідній частині судом касаційної інстанції не розглядається; наведене не позбавляє Селищну раду права подати, за наявності підстав для цього, відповідну заяву в порядку статті 333 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 308, 312, 315, 317, 332 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області задовольнити.

2. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.04.2018 у справі № 918/35/17 скасувати.

3. Рішення господарського суду Рівненської області від 17.11.2017 у справі № 918/35/17 залишити в силі.

4. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області 50 717,34 грн. судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Видачу відповідного наказу доручити господарському суду Рівненської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя Б. Львов

Суддя К. Пільков