ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2018 р. Справа№ 910/5919/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Ньорба О.М., адвокат, довіреність № б/н від 28.09.2018;

від відповідача - Тихомиров Р.А., адвокат, довіреність № б/н від 20.11.2018;

від третьої особи - ТОВ "Нафтогазгруп "Деметра" - представник не прибув;

від третьої особи - ТОВ "Лоджистік Сервіс" - Сидоренко І.О., адвокат, довіреність № б/н від 26.11.2018;

від третьої особи - приватного нотаріуса КМНО Заєць І.О. - представник не прибув;

від третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Ярошенко А.С., адвокат, довіреність № 27-23305/18 від 23.11.2018,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі №910/5919/18 (суддя Грєхова О.А., м. Київ, повний текст складено - 17.09.2018) за позовом публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авістар", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазгруп "Деметра", товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистік Сервіс" та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заєць Інни Олександрівни, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання Договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Встановив наступне.

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авістар" з вимогами про:

- визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. за реєстровим № 1820;

- застосування до відносин сторін наслідків недійсності нікчемного правочину - Договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 шляхом визнання АТ "Дельта Банк" стороною (кредитором) за Договором кредитної лінії № НКЛ-2028913 від 09.10.2014;

- застосування до відносин сторін наслідків недійсності нікчемного правочину - Договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 шляхом визнання АТ "Дельта Банк" стороною (іпотекодержателем) за Іпотечним договором № НКЛ-2028913/S від 09.10.2014;

- внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (поновлення обтяження нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом внесення змін про суб'єкта в записі про іпотеку: 7281533 змінити іпотекодержателя ТОВ "Торговий дім "Альтаїр" на іпотекодержателя ПАТ "Дельта Банк";

- внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (поновлення обтяження нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом внесення змін про суб'єкта в записі про іпотеку: 7281345 змінити обтяжувача ТОВ "Торговий дім "Альтаїр" на обтяжувача ПАТ "Дельта Банк";

- зобов'язання ТОВ "Фінансова компанія "Авістар" повернути АТ "Дельта Банк" оригінали договорів переданих на виконання Договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі №910/5919/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи дане рішення суд першої інстанції виходив з того, що Договір про відступлення права вимоги від 13.10.2014 відповідає вимогам статті 203 Цивільного кодексу України, встановленим для такого виду правочинів, а обставини, які згідно з пунктами 1-3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є підставою до визнання договорів нікчемними, відсутні.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського міста Києва від 10.09.2018 у справі №910/5919/18 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що позивачем було доведено наявність підстав для визнання нікчемного договору недійсним.

Представники позивача та третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судовому засіданні надали пояснення, якими підтримали апеляційну скаргу.

Представники відповідача та третьої особи - ТОВ "Лоджистік Сервіс" заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Треті особи - ТОВ "Нафтогазгруп "Деметра" та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць Інна Олександрівна правом на участь представників у даному судовому засіданні не скористалися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином; про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

При цьому, від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заєць Інни Олександрівни до суду надійшла заява, в якій третьою особою повідомлено про неможливість її явки у дане судове засідання, а також вказано, що заявник не заперечує проти розгляду справи за його відсутності.

В свою чергу, будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутньою у даному судовому засіданні від третьої особи - ТОВ "Нафтогазгруп "Деметра" до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін та третіх осіб не визнавалася обов'язковою.

Враховуючи належне повідомлення вказаних третіх осіб, а також з урахуванням того, що неявка їх представників у судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (далі - кредитор, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогазгруп "Деметра" (надалі - позичальник, третя особа - 1) 09 жовтня 2014 року укладено Договір кредитної лінії № НКЛ-2028913 (далі - Кредитний договір), за умовами якого кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти, надалі за текстом - "кредит", у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Відповідно до п. 1.1.1 Кредитного договору, надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами надалі за текстом кожна частина окремо - "транш", а у сукупності - "транші", на умовах визначених цим договором, в межах невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 34 462 000,00 грн. та 1 760 000,00 дол. США зі сплатою плати за користування Кредитом у розмірі: 25% річних за користування кредитом, наданим в гривні, 13% річних за користування кредитом, наданим в доларах США, в порядку визначеному цим договором та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 30 жовтня 2014 року.

Згідно з п. 1.3 Кредитного договору, забезпеченням позичальником виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою (іпотекою) вимоги за цим договором виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори, а саме: договір іпотеки майнового комплексу, що розміщений за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 99, що належить на праві власності ТОВ "Лоджистік Сервіс" (далі - третя особа - 2).

Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань за цим договором (п. 8.3 Кредитного договору).

Між позивачем (далі - іпотекодержатель) та товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджистік сервіс" (далі - іпотекодавець) 09 жовтня 2014 року укладено Іпотечний Договір № НКЛ-2028913/S-1 (далі - Іпотечний договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. (далі - третя особа - 3) та зареєстрований в реєстрі за №1810, за умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання позичальником зобов'язання, що випливає з Кредитного договору передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим Договором, належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: майновий комплекс, загальною площею 703 кв.м., що складається з нежилого будинку (літера А), площею 446,70 кв.м., нежилого будинку (літера А') площею 167 кв.м., нежилого будинку (літера В) площею 89,30 кв.м., розташований за адресою: м. Київ, вулиця Володимирська, 99.

Крім цього, 13.10.2014 між позивачем (далі - первісний кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авістар" (далі - новий кредитор, відповідач) було укладено Договір про відступлення права вимоги (далі - Договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. та зареєстрований в реєстрі за №1820, за умовами якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги належного виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазгруп "Деметра" (боржник) за договором кредитної лінії №НКЛ - 2028913 від 09 жовтня 2014 року, надалі - "основний договір", а саме право вимоги по поверненню заборгованості за кредитом в розмірі 34 462 000,00 грн. та 1 760 000,00 дол. США, що станом на дату укладання цього договору відповідно до офіційного обмінного курсу НБУ гривні відносно долару США становить 22 792 000,00 грн.

Всього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за основним договором на день укладання цього договору складає 34 462 000,00 грн. та 1 760 000,00 дол. США, що станом на дату укладання цього договору відповідно до офіційного обмінного курсу НБУ гривні відносно долару США становить 22 792 000,00 грн.

За умовами п. 1.1.1.1 Договору, разом з правом вимоги виконання зобов'язань, що передається за цим договором, до нового кредитора переходять права за договором, що забезпечує виконання зобов'язання, а саме: права іпотекодержателя, що виникають з іпотечного договору № НКЛ-2028913/S-1 від 09 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., зареєстрованого в реєстрі за №1810, укладеного між первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджистік Сервіс".

Відповідно до п. 1.2 Договору первісний кредитор зобов'язується передати новому кредитору, а новий кредитор прийняти та оплатити на умовах цього договору всі права вимоги та інші права, які належать первісному кредитору.

У пункті 1.3 Договору сторони погодили, що про перехід права вимоги за основним договором а також прав, що виникають з договору, укладеного в забезпечення виконання боржником зобов'язань за основним договором, сторони підписують Акт приймання передачі прав вимоги (далі - Акт), де зазначають суму вимог, які виникли і нараховані за основним договором станом на 30 грудня 2014 року.

Сторони домовились, що ціна відступлення права вимоги за основним договором, що підлягає сплаті новим кредитором на користь первісного кредитора становить 11 264 000,00 грн. без ПДВ. Сторони домовились, що новий кредитор зобов'язаний сплатити на користь первісного кредитора 11 264 000,00 грн. без ПДВ. не пізніше 13 жовтня 2014 року (пункти 1.4 та 1.5 Договору).

Договором про внесення змін та доповнень від 30.12.2014 до Договору, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. та зареєстрованим в реєстрі за №1820, сторони внесли зміни до тексту договору та виклали п. 1.1.1 Договору в наступній редакції: Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазгруп "Деметра" (надалі - "Боржник") за договором кредитної лінії №НКЛ - 2028913 від 09 жовтня 2014 року, надалі - "основний договір", а саме право вимоги по поверненню заборгованості за кредитом в розмірі 34 462 000,00 грн. та 1 760 000,00 дол. США, що станом на дату укладання цього договору відповідно до офіційного обмінного курсу НБУ гривні відносно долару США становить 27 752 658,56 грн.; поверненню заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 424 873,97 грн. та 11 283,29 дол. США, що станом на дату укладання цього договору відповідно до офіційного обмінного курсу НБУ гривні відносно долару США становить 177 921,19 грн. Всього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за основним договором на день укладання цього договору складає 34 886 873,97 грн. та 1 771 283,29 дол. США, що станом на дату укладання цього договору відповідно до офіційного обмінного курсу НБУ гривні відносно долару США становить 27 930 579,75 грн.

Відповідно до платіжного доручення № 7 від 13.10.2014, відповідач перерахував позивачу вартість відступленого права вимоги в розмірі 11 264 000 грн.

Відповідно до Акту приймання-передачі прав вимоги, позивач передав, а відповідач прийняв права вимоги належного виконання зобов'язань третьої особи - 1 за Кредитним договором. Разом з правом вимоги виконання зобов'язань, до нового кредитора переходять права, за договором, що забезпечує виконання зобов'язання, а саме: права іпотекодержателя, що виникають з Іпотечного договору.

На підставі Акту приймання-передачі від 30.12.2014 первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв оригінали документів, а саме: договір кредитної лінії № НКЛ-2028913 від 09.10.2014 та оригінал іпотечного договору № НКЛ-2028913/S-1 від 09 жовтня 2014 року.

На підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних 03 березня 2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) запроваджено тимчасову адміністрацію і розпочато процедуру виведення ПАТ "Дельта Банк" з ринку. Тимчасову адміністрацію запроваджено на строк 3 місяці з 03 березня 2015 року до 02 червня 2015 року включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування на здійснення тимчасової адміністрації призначено Кадирова Владислава Володимировича. З дня свого призначення уповноважена особа Фонду гарантування набула всі повноваження органів управління та органів контролю банку і розпочала здійснювати заходи для забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна, захисту інтересів вкладників і кредиторів банку.

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку" №328 від 02.10.2015 на підставі постанови правління Національного банку України "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта банк" №181 від 02.10.2015 розпочато процедуру ліквідації позивача з 05.10.2015.

Звертаючись до господарського суду з даним позовом, публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" зазначає, що за результатами проведення перевірки щодо визначення укладеного Договору відступлення права вимоги від 13.10.2014 в якості договорів, які є нікчемними у розумінні ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб (протокол №43 від 11.08.2015 засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом №67 від 11.03.2015) Договір відступлення права вимоги від 13.10.2014, що укладений між ПAT "Дельта банк" та ТОВ ФК "Авістар" віднесений до нікчемних у розумінні пунктів 1, 2, 3, ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

За доводами позивача, уклавши оспорюваний Договір відступлення права вимоги від 13.10.2014 банк:

- здійснив відступлення прав вимоги згідно Договору відступлення в розмірі, який (за офіційний курсом НБУ) складав 62 817 453,72 грн. за ціною 11 264 000 грн., яка більше ніж на 82% відрізняється від розміру (вартості) прав вимоги, чим фактично відмовився від власних майнових вимог;

- взяв на себе зобов'язання щодо відступлення прав вимоги за Кредитним договором, що стало однією з причин його неплатоспроможності та неможливості виконання грошових зобов'язань перед кредиторами;

- порушив обмеження, встановлені НБУ щодо діяльності банку постановою Правління від 26.02.2014 № 102/БТ, з урахуванням постанови про внесення змін від 12.06.2014 № 348/БТ, а отже фактично реалізував заставлене майно на користь відповідача без отримання на це відповідної згоди (погодження) представника Національного банку України.

Враховуючи наведене, позивач просить суд визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 13.10.2014, а також застосувати до відносин сторін наслідки недійсності нікчемного правочину.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Стаття 215 Цивільного кодексу України встановлює, що:

- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1);

- недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2);

- якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Згідно з ч. 2-3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" фонд:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Наведені вимоги щодо повноважень Уповноваженої особи Фонду відображено і в Положенні про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженому рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 №2 (далі, Положення).

Так, у пункті 1.20. Положення визначено, що Уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію направляє письмове повідомлення про нікчемність правочину (у тому числі договору) контрагенту за таким правочином (у тому числі договором) із посиланням на відповідну норму закону, у якій зазначені підстави нікчемності. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, визначених у пункті 1.18 цієї глави, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Дельта Банк" 25.08.2015 були направлені відповідачу, приватному нотаріусу Заєць І.О., ТОВ "Лоджистік Сервіс" та ТОВ "Фінансова компанія "Авістар" повідомлення №№ 7310, 7291, 7290 від 21.08.2015 та № 7289 від 20.08.2015 про нікчемність договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авістар", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., за реєстровим № 1820 на підставі пунктів 1, 2, 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Водночас, відповідач отримання вказаного повідомлення заперечив, зазначивши, що воно було направлено йому не за юридичною адресою.

Стосовно посилань позивача на наявність правових підстав для віднесення вказаного договору відступлення права вимоги до нікчемних правочинів, оскільки банк здійснив відступлення прав вимоги згідно Договору відступлення в розмірі, який (за офіційний курсом НБУ) складав 62 817 453,72 грн. за ціною 11 264 000 грн., яка більше ніж на 82% відрізняється від розміру (вартості) прав вимоги, чим фактично відмовився від власних майнових вимог, слід зазначити наступне.

За змістом частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", на яку посилається позивач, нікчемність правочинів, перевірку яких здійснює уповноважена особа Фонду, ставиться в залежність від звичайної вартості товарів, та порівнюється із відповідною вартістю, яка визначена сторонами у договорі, яка в свою чергу, має бути або вищою, або нижчою на 20%.

В обґрунтування вимог щодо визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 позивач в процесі розгляду справи надав Звіт про експертну оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги за кредитними договорами №НКЛ-2028913 (далі, Звіт), згідно якого ринкова вартість прав грошової вимоги по кредитному договору ПАТ "Дельта Банк" станом на 13.10.2014 становить 51 392 414,00 грн.

В свою чергу, третьою особою надано Звіт про незалежну оцінку вартості майнових прав (права вимоги) за кредитним Договором № НКЛ-2028913 від 09.10.2014, відповідно до якого, ринкова вартість об'єкта оцінки, визначена шляхом незалежної оцінки, становить 11 179 200 грн.

Відповідно до ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

При цьому, згідно ч. 5 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Однак, як вбачається із наданого позивачем Звіту, експертом не зазначено, що останній обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, в свою черго метою проведеної оцінки було зазначено - визначення ринкової вартості об'єкту для прийняття виключно управлінських рішень.

Таким чином, означений висновок не відповідає приписам процесуального законодавства.

Більше того, як вбачається з наданого звіту, боржника за класифікацією правління Національного банку України від 25.01.2012 року № 23 в означеному звіті класифіковано як 1 - найвища категорія якості, тобто відсутність ризиків або ризик є мінімальним.

Однак, відповідно до п. 2.2. гл. 2 Положення про порядок формування та використання банками резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 25.01.2012 року № 23, банк самостійно встановлює порядок визначення показника ризику активу в межах діапазонів, визначених для відповідних категорій якості активів, у тому числі з урахуванням кредитної історії боржника, а також іншої інформації, що забезпечує об'єктивну оцінку подій та обставин, які можуть свідчити про наявність ризиків погашення боргу боржником із перевищенням строків, передбачених умовами договору, або невиконанням договірних умов.

За умовами пункту 4.13 Положення про порядок формування та використання банками резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, банк під час розрахунку резерву не враховує вартість забезпечення за кредитною операцією, якщо щодо заставодавця (боржника/майнового поручителя) порушено справу про банкрутство або його визнано банкрутом у встановленому законодавством України порядку.

Так, третя особа - 1 зазначає, що при укладені договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 було враховано те, що ухвалою Господарського суду міста Києва 07.07.2014 у справі № 910/11903/14 було порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ "Лоджистік Сервіс", як майнового поручителя за зобов'язаннями відповідача, що випливають з договору кредитної лінії №НКЛ-2028913 від 09.10.2014.

З викладеного вбачається, що для оцінки ризиків та резервів даний кредит класифікується як такий, що не забезпечений заставою, що і має впливати на оцінку прав вимоги.

Однак, зі звіту, наданого позивачем, вбачається, що означене при визначенні вартості майнових прав враховано не було.

За наведених у сукупності обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив зазначений висновок.

Також, слід зазначити, що банки, які знаходяться під Управлянням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснюють продаж прав вимоги за кредитними зобов'язаннями на аукціонах за процедурою так званих голландських аукціонів, за якими ціна викупу понижується до 4 % від розміру зобов'язань за такими кредитами.

Зазначена процедура нормативно врегульована, зокрема, рішенням виконавчої дирекції Фонду від 20.07.2017 №3117, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.08.2017 №999/30867.

Також, місцевим господарським судом було вірно враховано, що операція за спірним договором не підпадає під жодний з випадків, визначений частиною 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", за яких проведення оцінки майна є обов'язковим.

Доводи апелянта про те, що наданий ним Звіт про експертну оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги за кредитними договорами №НКЛ-2028913 не є висновком експерта у розумінні ст. 98 Господарського процесуального кодексу України та відповідно не повинен відповідати вимогам ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів відхиляються враховуючи необґрунтованість вказаних посилань скаржника та відсутність мотивування своєї позиції стосовно вказаного питання.

За змістом статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У пункті 2.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11 визначено, що звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачуються за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні. Доведення рівня таких цін покладається на особу, яка заявила вимогу про відшкодування вартості майна.

Поняття звичайних цін наведено у пункту 14.1.71. статті 14 Податкового кодексу, відповідно до якого звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Об'єктом відчуження за Договором відступлення права вимоги є безпосередньо право вимоги.

Виходячи з вищенаведених правових норм, звичайною ціною на такий актив банку, як право вимоги за кредитним договором є ціна, яка склалась на ринку подібних операцій у відповідний час у конкретному регіоні.

Таким чином, "звичайною" у даному випадку є ціна, яка погоджена сторонами Договору про відступлення права вимоги.

Однак, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ціна, погоджена сторонами договору про відступлення права вимоги, не відповідає рівню звичайних цін на подібні права вимоги, які діяли станом на дату укладання цього договору.

При цьому, "розмір вимоги" та "вартість права вимоги" по своїй суті є різними поняттями. Так, вартість права вимоги - це сума грошових коштів, яка є платою за відступлене (передане новому кредитору) право вимоги, розмір якого, як того вимагає чинне законодавство, було визначено за домовленістю позивача та відповідача у сумі 11 264 000,00 грн. під час укладення Договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, а розмір вимоги - це сума боргу, сплати якої на свою користь має право вимагати відповідач, як новий кредитор за оспорюваним договором, від боржника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 23.03.2015 у справі №922/3016/14.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач безпідставно прирівняв вартість права вимоги до розміру безпосередньо вимоги до боржника.

Отже, посилання позивача на те, що банк, уклавши Договір відступлення права вимоги, здійснив відчуження майна (майнових прав), за ціною, нижчою від звичайної (сума оплати на 82% відрізняється від вартості майнових прав), що зазначено у пункті 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як ознака нікчемності правочину та підстава для визнання оспорюваного договору недійсним, є необґрунтованими.

Вищезазначеним також спростовується посилання позивача на те, що Банк відмовився від власних майнових вимог.

Посилання апелянта на пункт 2 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким передбачено, що договір неплатоспроможного банку є нікчемним у випадку, якщо банк до дня визнання його неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим є також необґрунтованими, оскільки жодних зобов'язань за спірним Договором, крім передачі оригіналів документів, банк на себе не взяв, статусу боржника не набув.

Крім того, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що результатом укладеного Договору стала неможливість виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами чи що укладення саме цього Договору призвело його до неплатоспроможності.

Стосовно посилань апелянта на укладення оскаржуваного договору з порушенням обмежень, встановлених Постановою Правління Національного банку України від 26.02.2014 №102/БТ та Постановою Правління Національного банку України від 11.09.2014 №560/БТ, то вказані обставини не були доведені скаржником.

Окрім наведеного, колегією суддів враховується наступне.

Так, публічне акціонерне товариство "Дельта банк" зверталося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазгруп "Деметра" про стягнення заборгованості за Договором кредитної лінії №НКЛ-2028913 від 09.10.2014 в розмірі 87 338 146,74 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі №910/23193/15 у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного господарського суду 29.03.2016 апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі №910/23193/15 залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі №910/23193/15 залишено без змін.

Вказане рішення не було оскаржено до суду касаційної інстанції та відповідно набрало законної сили 29.03.2016.

При цьому, при розгляді вказаної справи Банк зазначав про те, що відповідно до протоколу № 43 від 11.08.2015 року засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом № 67 від 11.03.2015 року, яким було затверджено результати перевірки, та встановлено, що договір про відступлення права вимоги від 13.10.2014 року, укладений між публічним акціонерним товариством "Дельта банк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авістар", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., за реєстровим №1820 є нікчемним, в силу статті 38 Закону України "Про систем гарантування вкладів фізичних осіб".

Суд першої інстанції, дослідивши вказані доводи Банку, дійшов висновку, що договір про відступлення права вимоги від 13.10.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., за реєстровим № 1820, укладався між позивачем та третьою особою-1 за взаємною згодою та за відсутності законодавчих заборон на укладення такого правочину, у відповідності до принципу свободи договору.

Таким чином, суд дійшов висновку, що підстав для визнання договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., за реєстровим № 1820 нікчемним (недійсними) не встановлено, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує нікчемність (недійсність) правочинів, оскільки при укладенні договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 року було дотримано всіх вимог, встановлених чинним законодавством України та жодна з підстав нікчемності правочину, передбачена ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за цим договором не настала.

При цьому, судом також було зазначено, що позивач не підтвердив обставин настання підстав для нікчемності договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 року, як і не надав доказів на підтвердження обставин, з яких би вбачалось, що банк здійснив відчуження майна за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком).

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як роз'яснено п 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, рішення у справі №910/23193/15 не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі №910/5919/18, не можуть йому суперечити.

Отже, як вбачається із наведеного, судом у справі №910/23193/15 вже надавалася оцінка аналогічним у даній справі доводам позивача про нікчемність договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 року та було встановлено обставини укладення вказаного договору з дотриманням всіх вимог, встановлених чинним законодавством України.

Так, судом було встановлено обставини не підтвердження позивачем підстав нікчемності договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 року.

При цьому, Банк, обґрунтовуючи свою позицію щодо нікчемності оскаржуваного договору у іншій справи також посилався на обставини здійснення ним відчуження майна за цінами нижчими від звичайних та наведені доводи були визнані судом необґрунтованими.

Таким чином, місцевий господарський суд у даній справі дійшов правомірного висновку про те, що Договір про відступлення права вимоги від 13.10.2014 відповідає вимогам статті 203 Цивільного кодексу України, встановленим для такого виду правочинів, а обставини, які згідно з пунктами 1-3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є підставою до визнання договорів нікчемними, відсутні.

З огляду на викладене, відмова суду першої інстанції у задоволенні позову в частині визнання оскаржуваного договору недійсним є обґрунтованою.

Крім цього, колегія суддів погоджується із відмовою суду першої інстанції у застосуванні наслідків недійсності нікчемного правочину, а також з відмовою у внесенні змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відмовою у зобов'язанні ТОВ "Фінансова компанія "Авістар" повернути АТ "Дельта Банк" оригінали договорів переданих на виконання Договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014, враховуючи, що позов в частині визнання договору недійсним задоволенню не підлягає, а тому зазначені вимоги з огляду на їх похідний характер також підлягають залишенню без задоволення.

Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року № 10 за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином оскільки судом відмовлено у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності обґрунтовано не розглянута місцевим господарським судом.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі №910/5919/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Скасувати зупинення дії рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі №910/5919/18.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 07.12.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко