ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2018 р. Справа№ 910/4577/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Експресс-Транс»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 13.06.2018 (повний текст складено 18.06.2018)

у справі №910/4577/18 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Експресс-Транс»

до Підприємства з іноземними інвестиціями «Панальпіна Уорлд Транспорт ЛТД»

про стягнення 83 882,61 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Експресс-Транс» (надалі - ТОВ «Експресс-Транс», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Підприємства з іноземними інвестиціями «Панальпіна Уорлд Транспорт ЛТД» (надалі - ПзІІ «Панальпіна Уорлд Транспорт ЛТД», відповідач) про стягнення 83 882,61 грн, з яких 76 396,00 грн основного боргу, 6 716,57 грн пені, 135,85 грн інфляційних втрат та 634,19 грн 3% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань щодо оплати наданих послуг за договором на транспортно-експедиційне обслуговування №075/11 від 01.07.2011.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем, з огляду на часткове погашення відповідачем основного боргу, в порядку статті 46 ГПК України, подана заява про зменшення розміру позовних вимог, у зв'язку з чим в остаточній редакції Господарським судом міста Києва прийнято вимоги ТОВ «Експресс-Транс» до ПзІІ «Панальпіна Уорлд Транспорт ЛТД» про стягнення 36 134,92 грн, з яких 28 648,31 грн основного боргу, 6 716,57 грн пені, 135,85 грн інфляційних втрат та 634,19 грн 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.06.2018 у справі №910/4577/18, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 19.06.2018, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту надання відповідачеві документів, на підставі яких в останнього виникає обов'язок оплатити послуги відповідно до умов договору; права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не порушено відповідачем, а тому в позові в частині стягнення основного боргу та похідних позовних вимог про стягнення пені, 3 % річних та втрат від інфляції необхідно відмовити.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Експресс-Транс» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при неповному дослідженні доказів, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування скарги позивач наголошував на тому, що на виконання умов договору ТОВ «Експресс-Транс» належним чином виконало послуги з перевезення вантажу; необхідні для оплати документи були направлені відповідачеві через поштову службу «Нова пошта» та отримані ПзІІ «Панальпіна Уорлд Транспорт ЛТД» 20.12.2017, однак, залишені останнім без оплати; перелік відправлених документів зазначається в журналі вихідної кореспонденції, який підтверджує факт направлення відповідачеві необхідних документів; відповідач в односторонньому порядку зменшив вартість наданих послуг, сплативши частково основний борг після отримання претензії від позивача та вказавши в призначенні платежу договір, а не рахунок на оплату, що свідчить про намагання відповідача уникнути здійснення оплати залишку боргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2018 поновлено скаржникові строк на апеляційне скарження, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, призначено до розгляду на 04.10.2018, встановлено відповідачеві строк для надання відзиву та зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2018 у справі № 910/4577/18.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що позивачем в односторонньому порядку всупереч умовам укладеного договору та заявки неналежним чином виконано зобов'язання з перевезення, а саме, на зафрахтованому відповідачем автомобілі здійснено перевезення додаткового вантажу; судом першої інстанції було правильно встановлено, що у відповідача не виникло обов'язку по здійсненню оплати наданих позивачем послуг, оскільки останній не надав належних доказів направлення відповідачеві передбачених умовами договору документів, які є підставою для оплати; рахунок на оплату та акт виконаних робіт отримано відповідачем лише з позовною заявою; у зв'язку з частковим виконанням позивачем свого зобов'язання, відповідач також частково відмовився від виконання свого обов'язку здійснити оплату послуг у повному обсязі; до апеляційної скарги позивачем додані нові докази без обґрунтування причин неможливості їх подання суду першої інстанції; апеляційна скарга подана представником, повноваження якого на представництво позивача в суді апеляційної інстанції не підтверджені належним чином.

03.10.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли пояснення у справі, в яких останній наголошував на тому, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи; не з'ясовано на підставі чого відповідач сплатив більшу частину заборгованості; не враховано, що відповідач отримав усі необхідні документи для оплати наданих позивачем послуг, але недобросовісно перешкоджав доведенню цієї обставини; дійшов помилкового висновку про ненастання у відповідача обов'язку оплатити послуги, оскільки ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України, а його відсутність не звільняє сторону від виконання обов'язку з оплати наданих послуг.

У зв'язку з розпочатою процедурою ліквідації та припиненням здійснення правосуддя Київським апеляційним господарським судом матеріали справи було передано до новоутвореного Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 апеляційну скаргу ТОВ «Експресс-Транс» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2018 вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу ТОВ «Експресс-Транс» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2018 у справі №910/4577/18 прийнято до провадження, відкрито Північним апеляційним господарським судом апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання на 03.12.2018, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2018 у справі № 910/4577/18.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, врахувавши при цьому погашення відповідачем основного боргу у повному обсязі.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв'язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу позивача - без задоволення. Щодо тверджень представника позивача про здійснення відповідачем погашення основного боргу у повному обсязі представник останнього заперечив, вказавши, що такі кошти були перераховані бухгалтерією підприємства помилково, у зв'язку з чим до позивача заявлено позов про стягнення безпідставно набутих коштів.

03.12.2018 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.07.2011 між ТОВ «Експресс-Транс» (у тексті договору - перевізник) та ПзІІ «Панальпіна Уорлд Транспорт Л.Т.Д.» (у тексті договору - експедитор) було укладено договір на транспортно-експедиційне обслуговування № 075/11 (надалі - договір), згідно з п. 1.1. якого перевізник зобов'язався перевозити вантажі експедитора автомобільним транспортом, відповідно до умов узгоджених сторонами в заявках на перевезення, а експедитор зі свого боку зобов'язався прийняти та оплатити послуги перевізника.

Згідно з п. 1.2. договору надання транспортно-експедиційних послуг по конкретному перевезенню здійснюється після підписання сторонами заявки на виконання транспортно-експедиційних послуг, далі - «заявка», що є невід'ємною частиною даного договору, у якій міститься конкретний перелік наданих перевізником-виконавцем послуг, а також в обов'язковому порядку вказується: вид та найменування (номенклатура) вантажу; пункти відправлення та призначення вантажу; пункти перевалки вантажу з одного транспортного засобу на інший; розмір плати перевізника-виконавця; строк виконання послуг.

Відповідно до п. 3.3. договору оплата послуг перевізника-виконавця та документально підтверджених необхідних витрат, здійснених під час виконання заявки здійснюється в національній валюті України, шляхом безготівкового переведення на поточний рахунок перевізника-виконавця, вказаний у даному договорі, на протязі 3 (трьох) банківських днів з дати вручення від перевізника-виконавця: оригіналів рахунку перевізника-виконавця, товарно-транспортної накладної (TTH/CMR) з відміткою вантажоотримувача про отримання вантажу, акта виконаних робіт (наданих послуг) та документів, що підтверджують додаткові необхідні витрати, понесені при виконанні заявки.

Пунктом 3.4. договору визначено, що ненадання перевізником-виконавцем документів, вказаних у пункті 3.4. даного договору дає право експедитору-замовнику відмовити в оплаті послуг перевізника-виконавця до моменту надання всіх необхідних документів.

Відповідно до заявки-додатку №72 від 04.12.2017 до договору сторонами узгоджено надання послуг з урахуванням наступних умов: Маршрут: FCA Вісбаден - FCA Nordhausen - Київ (пункт 1 заявки); найменування вантажу: лабораторне обладнання, реагенти та витратні матеріали з температурним режимом і небезпечний вантаж (ADR клас 8, 3(6,1) та сухий лід)), лабораторні витратні матеріали - пластикові наконечники і пробірки (безпечний) (пункт 2 заявки); вага (на один автомобіль): 1.1633,81 кг 2.1171,00 кг (пункт 3 заявки); кількість (на один автомобіль): попередній показник ЛДМ 3,5 метри 151 місце, 2. 5-ть паллет розміром: 120x80x215, 120x80x198, 120x80x213, 120x80x213, 120x80x145 см (пункт 4 заявки); кількість автомобілів: 1 РЕФ автомобіль (6-7т) с ADR клас 8 и 3(6.1) (пункт 11 заявки); дата завантаження: 07.12.2017 с 15.00 до 18.00 та 08-12-17 (пункт 12 заявки); адреса завантаження: 1. Max-Planck-Ring 2. D-65205 Wiesbaden Delkenheim (пункт 19 заявки).

За твердженням позивача, на виконання умов договору та вказаної заявки позивачем здійснено перевезення вантажу, однак відповідач за надані послуги у повному обсязі не розрахувався, у зв'язку з чим за останнім утворилась заборгованість, яка, з урахуванням часткової оплати під час розгляду справи судом першої інстанції та заяви про зменшення позовних вимог, становить 28 648,31 грн та яку разом із нарахованими на неї пенею, 3% річних та інфляційними втратами позивач просив стягнути в судовому порядку.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не підтверджуються наявними у справі доказами, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як свідчать матеріали справи, між сторонами виникли зобов'язання, які мають ознаки договору транспортного експедирування, за яким відповідно до статті 316 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) та ст. 929 ЦК України одна сторона зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Частинами 11, 12 ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» визначено, що перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, факт надання позивачем послуг з перевезення вантажів на замовлення відповідача підтверджується товарно-транспортною накладною (CMR) від 07.12.2017 (а.с. 15-18).

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 931 ЦК України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З умов укладеного сторонами договору вбачається, що строк виконання відповідачем зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, а саме, протягом 3 (трьох) банківських днів з дати вручення від перевізника-виконавця: оригіналів рахунку перевізника-виконавця, товарно-транспортної накладної (TTH/CMR) з відміткою вантажоотримувача про отримання вантажу, акта виконаних робіт (наданих послуг) та документів, що підтверджують додаткові необхідні витрати, понесені при виконанні заявки (п. 3.3 договору).

На підтвердження направлення відповідачеві документів, передбачених п. 3.3. договору, позивачем надано суду першої інстанції експрес-накладну ТОВ «Нова Пошта» №3770 від 18.12.2017 (а.с.19).

Водночас, відповідач заперечував щодо факту отримання вказаних позивачем документів, зокрема, акта виконаних робіт та оригіналу рахунку на оплату наданих послуг на суму 76 396,00 грн, а також стверджував, що даним відправленням йому були надіслані лише транспортні документи.

Як правильно зазначив місцевий господарський суд, з вказаної експрес-накладної ТОВ «Нова Пошта» неможливо встановити факт направлення/отримання відповідачем саме оригіналів рахунку перевізника-виконавця, товарно-транспортної накладної (TTH/CMR) з відміткою вантажоотримувача про отримання вантажу та акта виконаних робіт (наданих послуг) на суму 76 396,00 грн, на підставі яких виникає обов'язок відповідача по оплаті послуг відповідно до умов п. 3.3. договору.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на додані до апеляційної скарги копії витягів із журналу вихідної кореспонденції (а.с. 92-95), виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що вищевказані докази не були надані суду першої інстанції з огляду на те, що відповідачем лише на останньому судовому засіданні заперечувалось отримання повного пакету документів, передбаченого умовами договору.

Проте, вказані доводи скаржника спростовуються наявними матеріалами справи, зокрема, відзивом на позовну заяву, направленим позивачеві до початку розгляду справи по суті, з якого вбачається, що відповідач заперечував ту обставину, що згідно наданої позивачем експрес-накладної ТОВ «Нова Пошта» були направлені необхідні документи для оплати.

При цьому, колегія суддів зазначає, що підставами для задоволення клопотання про додаткове подання доказів на підставі ч. 3 ст. 269 ГПК України можуть бути: а) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає, не знала і не могла знати про їх існування; б) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, і особа, яка їх подає, знала про їх існування, але не змогла надати їх суду з причин, які від неї не залежали; в) суд першої інстанції помилково виключив з судового розгляду надані особою докази, які мали значення для справи; г) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив особі в задоволенні клопотання про витребування чи залучення доказів, які мають значення для справи.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для прийняття доданих до апеляційної скарги копій документів, як додаткових доказів у справі, з огляду на недоведеність позивачем поважності причин їх неподання до суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що журнал реєстрації вихідної документації не є належним та достатнім доказом виконання позивачем умов договору щодо вручення відповідачеві документів, визначених п. 3.3 договору.

Також, з огляду на те, що обставини, яких не існувало на момент розгляду справи місцевим господарським судом не можуть бути предметом апеляційного розгляду, колегією суддів відхиляються доводи апелянта про направлення відповідачеві необхідних документів для оплати 15.06.2018, а також твердження представника позивача про погашення відповідачем основного боргу після прийняття судом оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає безпідставними та необґрунтованими твердження позивача про виникнення у відповідача обов'язку зі здійснення оплати наданих послуг, оскільки за умовами договору такий обов'язок, як було зазначено вище, виникає протягом 3 банківських днів з дати вручення відповідачеві документів про виконане перевезення, у тому числі оригіналів рахунку перевізника-виконавця та акта виконаних робіт.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Враховуючи, що позивач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження факту направлення відповідачеві документів, на підставі яких в останнього виникає обов'язок оплатити послуги відповідно до умов договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем порушення відповідачем його прав, за захистом яких він звернувся до суду, та про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 28 648,31 грн основного боргу за надані транспортні послуги.

З матеріалів справи вбачається, що крім основної суми заборгованості позивач просив стягнути з відповідача 36 716,57 грн пені, 135,85 грн інфляційних втрат та 634,19 грн 3% річних.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вказані позовні вимоги не можуть бути задоволеними, оскільки виникнення у сторони права на їх стягнення є правовим наслідком порушення зобов'язання, факт наявності якого позивачем належними та допустимими доказами не доведений.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи учасників справи, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2018 у справі №910/4577/18 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Експресс-Транс» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Експресс-Транс» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2018 у справі №910/4577/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2018 у справі №910/4577/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2018 у справі №910/4577/18.

4. Матеріали справи №910/4577/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 05.12.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська