ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2018 р. м. Київ Справа № 911/1750/18

Суддя: Грабець С.Ю.

Секретар судового засідання: Абрамова В.Д.

Суд, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом публічного акціонерного товариства "ЦЕНТРЕНЕРГО" в особі Трипільської

теплової електростанції

до фізичної особи-підприємця Никоненко Вікторії Вікторівни

про стягнення заборгованості у сумі 39 919,59 грн.,

за участю представника:

позивача: Желінської Т.М. (довіреність №312/22 від 11.12.2017 року);

відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

09 серпня 2018 року до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства "ЦЕНТРЕНЕРГО" в особі Трипільської теплової електростанції (далі - позивач) до фізичної особи-підприємця Никоненко Вікторії Вікторівни (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 55 796,15 грн.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на те, що 12 червня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір оренди №21/3/7, згідно з умовами якого позивач зобов'язувався передати відповідачу в строкове платне цільове користування окреме індивідуально визначене нерухоме майно, а саме: частину їдальні в перетинці БГТ селища, інв. №1916, площею 109,90 м2, яке розташоване за адресою: вул. Юності, 13, м. Українка, Обухівський р-н, Київська область (далі - приміщення), а відповідач зобов'язувалась вказане приміщення прийняти, вчасно та в повному обсязі сплачувати орендні платежі.

За твердженнями представника позивача, після закінчення строку дії вищевказаного договору, відповідач продовжувала користуватись орендованим приміщенням.

У зв'язку з тим, що відповідач орендну плату з травня 2015 року до вересня 2017 року оплатила частково, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 55 796,15 грн.

Ухвалою суду від 09.08.2018 року позовну заяву публічного акціонерного товариства "ЦЕНТРЕНЕРГО" залишено без руху, на підставі п. 2 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України.

27 серпня 2018 року на адресу Господарського суду Київської області позивач направив заяву про усунення недоліків позовної заяви та долучення витребуваних ухвалою суду документів.

Ухвалою суду від 27.08.2018 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання на 19 вересня 2018 року.

На підставі ували суду від 10.09.2018 року підготовче засідання відкладено на 24 жовтня 2018 року.

У засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач у засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Ухвалою суду від 24.10.2018 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 21 листопада 2018 року.

21 листопада 2018 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог №4773 від 20.11.2018 року, просив суд стягнути з відповідача основний борг у сумі 36 404,80 грн., три проценти річних у сумі 1 089,14 грн. та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 2 425,64 грн. Крім цього, представник позивача подав пояснення №10-4778 від 20.11.2018 року.

Представник позивача у засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач у засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Ухвалою суду від 21.11.2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 05 грудня 2018 року.

05 грудня 2018 року в судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовільнити.

Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою суду від 27.08.2018 року відповідачу запропоновано подати відзив на позовну заяву, докази, що підтверджують заперечення проти позову, а також попереджено про те, що суд може вирішити справу за наявними в ній матеріалами, у разі ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву.

Враховуючи те, що відповідач була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, відзиву на позовну заяву не подано, суд вирішив справу за наявними в ній матеріалами.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків:

12 червня 2014 року між публічним акціонерним товариством "ЦЕНТРЕНЕРГО" в особі Трипільської теплової електростанції (далі - позивач) та фізичною особою-підприємцем Никоненко Вікторією Вікторівною (далі - відповідач) був укладений договір оренди №21/3/7 (далі - договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язувався передати відповідачу в строкове платне цільове користування окреме індивідуально визначене нерухоме майно, а саме: частину їдальні в перетинці БГТ селища, інв. №1916, площею 109,90 м2, яке розташоване за адресою: вул. Юності, 13, м. Українка, Обухівський р-н, Київська область (далі - приміщення), а відповідач зобов'язувалась вказане приміщення прийняти, вчасно та в повному обсязі сплачувати орендні платежі.

Відповідно до п. 3.1. договору, за користування об'єктом оренди, визначеним у п. 1.1. цього договору відповідач сплачує позивачу плату, місячний розмір якої на момент укладання цього договору становить 3 650,00 грн. (три тисячі шістсот п'ятдесят гривень 00 коп.).

Пунктом 3.4. договору встановлено, що розмір орендної плати за перший календарний місяць оренди встановлюється в сумі 3 650,00 грн. (три тисячі шістсот п'ятдесят гривень 00 коп.), крім того ПДВ в сумі 730,00 грн. (сімсот тридцять гривень 00 коп.), всього 4 380,00 грн. (чотири тисячі триста вісімдесят гривень 00 коп.).

Згідно з п. 3.5. договору, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за місяць, що передував попередньому.

Відповідно до п. 3.8 договору, датою початку строку нарахування орендної плати вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі під час передачі об'єкту оренди відповідачу.

Пунктом 3.9 договору встановлено, що датою закінчення строку нарахування орендної плати вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі під час повернення об'єкту оренди позивачу.

Згідно з п. 3.11. договору, у випадку закінчення терміну дії цього договору відповідач сплачує орендну плату по день фактичної передачі приміщення.

Відповідно до п. 11.1. договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 11.05.2015 року.

На виконання умов договору, позивач передав відповідачу в оренду приміщення, що підтверджується актом прийому-передачі об'єкта оренди від 12.06.2014 року, копія якого долучена до матеріалів справи.

11 травня 2015 року строк дії вищевказаного договору закінчився, проте відповідач продовжувала користуватись орендованим приміщенням, що підтверджується направленими листами відповідача до позивача з травня 2015 року до вересня 2017 року про надання до сплати рахунків за користування нею майном.

Сторонами підписано акти надання послуг, а саме: від 31 травня 2015 року на суму 3 934,96 грн., від 30 червня 2015 року на суму 6 953,08 грн., від 31 липня 2015 року на суму 7 106,05 грн., від 30 серпня 2015 року на суму 7 134,47 грн., від 30 вересня 2015 року на суму 7 134,47 грн., від 31 жовтня 2015 року на суму 7 134,47 грн., від 30 листопада 2015 року на суму 7 298,56 грн., від 31 грудня 2015 року на суму 7 298,56 грн., від 31 січня 2016 року на суму 7 444,52 грн., від 29 лютого 2016 року на суму 7 496,63 грн., від 31 березня 2016 року на суму 7 564,10 грн., від 30 квітня 2016 року на суму 7 564,10 грн., від 31 травня 2016 року на суму 7 639,74 грн., від 30 червня 2016 року на суму 7 907,12 грн., від 31 липня 2016 року на суму 7 915,03 грн., від 31 серпня 2016 року на суму 7 915,03 грн., від 30 вересня 2016 року на суму 7 915,03 грн., від 31 жовтня 2016 року на суму 7 915,03 грн., від 30 листопада 2016 року на суму 8 057,50 грн., 31 грудня 2016 року на суму 8 283,11 грн., від 31 січня 2017 року на суму 8 432,21 грн., від 28 лютого 2017 року на суму 8 508,10 грн., від 31 березня 2017 року на суму 8 601,68 грн., 30 квітня 2017 року на суму 6 806,29 грн., від 31 травня 2017 року на суму 6 928,80 грн., від 30 червня 2017 року на суму 6 991,16 грн., від 31 липня 2017 року на суму 7 082,05 грн., від 31 серпня 2017 року на суму 7 195,36 грн., від 15 вересня 2017 року на суму 3 604,88 грн., а всього на суму 211 762,10 грн.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач плату за користування майном у період з травня 2015 року до вересня 2017 року оплатила частково, а саме в сумі 175 357,30 грн., що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача, копії яких долучені до матеріалів справи.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України, сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов'язковими згідно із законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України, особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії чи позову.

З метою досудового врегулювання спору, позивач направив на адресу відповідача претензію №10-4385 від 15.11.2017 року з вимогою оплатити заборгованість.

Відповідач відповіді на претензію №10-4385 від 15.11.2017 року не надала, заборгованість не оплатила.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 36 404,80 грн. боргу.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 5 ст. 762 Цивільного кодексу України встановлено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 11 травня 2015 року строк дії договору оренди №21/3/7 від 12.06.2014 року закінчився, проте відповідач продовжувала користуватись орендованим приміщенням, що підтверджується актами надання послуг за період з травня 2015 року до вересня 2017 року.

Відповідач доказів, що спростовували б доводи представника позивача або підтверджували б сплату орендної плати за цей період, суду не надала.

Так, вимога позивача про стягнення з відповідача боргу за період з травня 2015 року до вересня 2017 року в сумі 36 404,80 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім стягнення основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 1 089,14 грн. та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 2 425,64 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги кредитор має право вимагати його у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Враховуючи те, що претензія №10-4385 від 15.11.2017 року була пред'явлена відповідачу 25 листопада 2017 року, що підтверджується копією витягу відстеження пересилання поштового відправлення з офіційного сайту публічного акціонерного товариства "Укрпошта", тому відповідач повинна була оплатити борг не пізніше 02 грудня 2017 року.

Три проценти річних, враховуючи період заборгованості з 03.12.2017 року до 21.11.2018 року (354 дні прострочення), від суми 36 404,80 грн. становлять 1 059,23 грн. (за розрахунком суду).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, за період з листопада 2017 року до листопада 2018 року: у грудні 2017 року - 101,0% (УК №6 від 11.01.2018 року); у січні 2018 року - 101,5% (УК №30 від 13.02.2018 року), лютому - 100,9% (УК №49 від 14.03.2018 року); березні - 101,1% (УК №70 від 12.04.2018 року); квітні - 100,8% (УК №89 від 12.05.2018 року); травні - 100,0% (УК №109 від 12.06.2018 року); червні - 100,0% (УК №129 від 13.07.2018 року); липні - 99,3% (УК №150 від 11.08.2018 року), серпні - 100,0% (УК №170 від 12.09.2018 року); вересні - 101,9% (УК №191 від 11.10.2018 року); жовтні - 101,7% (УК №213 від 13.11.2018 року) від суми 36 404,80 грн., складає 3 094,41 грн. (за розрахунком суду).

Частиною 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Оскільки позивачем сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, визначена в розмірі 2 425,64 грн., то стягненню підлягає саме ця сума.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 173, п. 3 ч. 1 ст. 174, ч. ч. 1, 7 ст. 193, ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України, ст. 253, ст. 525, ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 530, ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 759, ч. 1 ст. 760, ч. 1 ст. 761, ч. ч. 1, 5 ст. 762 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст. 7, ч. ч. 1, 2 ст. 11, ст. 19, ст. ст. 12 - 15, ст. 18, ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74, ст. 86, ч. 1 ст. 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, ч. 9 ст. 165, ч. ч. 1, 2 ст. 222, ст. 223, ч. 3 ст. 232, ст. 233, ч. 2 ст. 237, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовільнити частково позов публічного акціонерного товариства "ЦЕНТРЕНЕРГО" в особі Трипільської теплової електростанції до фізичної особи-підприємця Никоненко Вікторії Вікторівни про стягнення заборгованості у сумі 39 919,59 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Никоненко Вікторії Вікторівни (08720, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства "ЦЕНТРЕНЕРГО" (03022, місто Київ, вулиця Козацька, будинок 120/4, літера "Є", ідентифікаційний код 22927045) 36 404,80 грн. (тридцять шість тисяч чотириста чотири грн. 80 коп.) основного боргу; 1 059,23 грн. (одну тисячу п'ятдесят дев'ять грн. 23 коп.) трьох процентів річних; 2 425,64 грн. (дві тисячі чотириста двадцять п'ять грн. 64 коп.) суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції; 1 760,68 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят грн. 68 коп.) витрат на сплату судового збору.

Відмовити в іншій частині позову.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 13.12.2018 року.

Суддя С. Грабець