ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.12.2018 Справа № 905/1673/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Курило Г.Є.

при секретарі судового засідання Конько В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України, м. Київ в особі філії - Донецького обласного управління АТ Державний ощадний банк, м. Краматорськ

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма Донремпуть, м. Краматорськ

про стягнення заборгованості у розмірі 550043,70грн., яка складається з відсотків за користування кредитом в сумі 341356,10грн., інфляційних збільшень заборгованості в сумі 159340,27грн., 3% річних від суми заборгованості у розмірі 49347,33грн.; розірвання договору кредитної лінії №3/2010 від 19.11.2010

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - за довіреністю;

від відповідача: не зявився.

Суть спору: Публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України, м. Київ в особі філії - Донецького обласного управління АТ Державний ощадний банк, м. Краматорськ, позивач, звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма Донремпуть, м. Краматорськ про стягнення заборгованості у розмірі 550043,70грн., яка складається з відсотків за користування кредитом в сумі 341356,10грн., інфляційних збільшень заборгованості в сумі 159340,27грн., 3% річних від суми заборгованості у розмірі 49347,33грн.; розірвання договору кредитної лінії №3/2010 від 19.11.2010, укладеного між ПАТ Державний ощадний банк України та ТОВ Виробнича фірма Донремпуть.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобовязань за договору кредитної лінії №3/2010 від 19.11.2010, у звязку з чим просить стягнути заборгованість та розірвати вказаний договір.

Ухвалою суду від 11.09.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1673/18; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 02.10.2018 о 12:00 год.

Позивач в судових засіданнях наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач в судові засідання не з'явився, однак 27.09.2018 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з підстав того, що загальний період нарахування штрафних санкцій складає 11.06.2013 по 31.05.2017 тобто 5 років, що перевищую шестимісячний термін встановлений закон та на трирічний строк встановлений договором. Також відповідач вказує на те, що загальний розмір штрафних санкцій за договором в два рази перевищую заборгованість за кредитом, та відмічає, що у відповідності до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суд може зменшити розмір штрафних санкцій, які є непомірно великими, порівняно зі збитками. Крім того відповідач вважає, що позивач не довів які саме збитки він зазнав. Також відповідач звертає увагу, що всі нарахування штрафних санкцій здійсненні з суми простроченого кредиту в розмірі 1218651,93 грн., відтоді як відповідач протягом 2016-2017 здійснював погашення заборгованості в загальній сумі 272424,07 грн., що встановлено в ухвалі господарського суду Запорізької області по справі №905/3777/14.

У відповіді на відзив відповідача, який 30.10.2018 надійшов до суду, позивач вказав, що оскільки рішеннями господарського суду Запорізької області від 06.05.2015 та господарського суду Донецької області від 21.08.2017 була стягнута заборгованість станом на травень 2017 року, заборгованість відповідача збільшилась перед позивачем у вигляді несплачених відсотків за користування кредитними коштами, інфляційних втрат від прострочених сум, 3% та пені за невиконання зобовязання, що не увійшла до розрахунку за попередніми рішеннями суду для стягнення яких позивач звернувся до господарського суду. Так, як зазначає позивач, в постанові Касаційного цивільного суду ВС від 10.05.2018 у справі №0907/2-5003/2011 встановлено, що стягнення заборгованості за період, що відрізняється від заявленого в іншому позову, не свідчить про тотожність предмета спору. На твердження позивача, відповідальність встановлена в ст. 625 Цивільного кодексу України не є штрафними санкціями у звязку з чим до зазначених правовідносин не застосовується положення ст.ст. 232, 257, 258, 267, 232 Цивільного кодексу України. Щодо твердження відповідача, що всі нараховані штрафні санкції позивач робив з суми простроченого кредиту в розмірі 1218651,93 грн., відтоді як протягом 2016-2017 відповідачем здійснено погашення заборгованості в загальній сумі 272424,07 грн., позивач підтвердив сплату цих сум, та зазначив, що ці платежі були зараховані у рахунок погашення заборгованості за простроченим процентами у відповідності до умов п. 2.9. кредитного договору.

Розгляд справи відкладався, ухвалою господарського суду Донецької області від 30.10.2018 продовжено строк підготовчого провадження у справі №905/1673/18 на 30 (тридцять) днів.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 15.11.2018 суд дійшов висновку закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 11.12.2018.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши в засіданнях пояснення представника позивача, господарський суд встановив:

19.11.2010 між ВАТ Державний ощадний банк України (постановою Кабінету Міністрів України №502 від 06.04.2011 р. змінено назву на ПАТ Державний ощадний банк України (далі - банк або позивач) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма Донремпуть, м. Краматорськ (далі - позичальник або відповідач) було укладено договір кредитної лінії №3/2010 (далі - договір), за умовами якого Банк зобов'язується надати на умовах цього Договору, а Позичальник зобов'язується отримати та належним чином використовувати та повернути в передбачені цим Договором строки кредит та сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором (п. 2.1 договору).

За своєю правовою природою договір кредитної лінії №3/2010 від 19.11.2010 є кредитним договором, згідно якого, за приписами ст. 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами п. 2.2 вказаного договору, кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частками (траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше 18 листопада 2013 року.

Відповідно до п. 2.3 договору, сторони погодили суму максимального ліміту кредитування і визначили його в розмірі 1950000,00 грн.

Згідно з п. 2.3.2 договору, сторони погодили збільшення/зменшення діючого ліміту кредитування в строки згідно графіку:

- з 19.11.2010 до 08.05.2,00 грн.;

- з 09.05.2,00 грн.;

- з 10.06.2,00 грн.;

- з 09.07.2013 975000,00 грн.;

- з 09.08.2013 650000,00 грн.;

- з 09.09.2013 до 18.11.2013 325000,00 грн.

З метою дотримання діючого ліміту кредитування згідно з умовами цього Договору Позичальник зобов'язаний не пізніше останнього банківського дня періоду, в якому закінчується строк користування кредитом у межах встановленого в звітному періоді діючого ліміту кредитування, здійснити погашення частини кредитних коштів у сумі, що буде необхідною для дотримання діючого ліміту кредитування на наступний період.

Відповідно до п. 2.3.3 договору позичальник зобов'язався здійснити погашення кожного траншу не пізніше ніж за 365 календарних днів з моменту його отримання незалежно від діючого ліміту кредитування.

За приписами п. 2.7 договору, за користування кредитом Позичальник зобов'язався сплачувати Банку відповідну плату (проценти) в порядку та в розмірах, визначених цим Договором. При нарахуванні та сплаті процентів за користування кредитом сторони повинні керуватись наступним:

Проценти за користування кредитом розраховуються Банком на основі процентної ставки в розмірі 24 процента річних, яка може бути встановлена в іншому розмірі в порядку визначеному цим Договором (п. 2.7.1. договору).

Проценти нараховуються методом факт/факт на фактичну суму заборгованості Позичальника за кредитом та за термін фактичного користування ним, починаючи з першого дня видачі кредиту включно, та до повного погашення заборгованості за цим Договором. При нарахуванні процентів день видачі кредиту приймається до розрахунку як 1 (один) повний день користування кредитом, а день повернення кредиту (його частини) до розрахунку процентів не включається (п. 2.7.2. договору).

Нараховані за період з першого дня видачі кредиту або з першого числа звітного місяця по останнє число звітного місяця або по останній день повернення Позичальником кредиту (або його частини) проценти (з урахуванням положень п. 2.7.4 цього Договору) повинні бути сплачені Позичальником не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, а в разі дострокового погашення кредиту - одночасно з погашенням кредиту. Перший раз Позичальник сплачує проценти не пізніше 30 листопада 2010 р. (п. 2.7.3 договору).

Згідно п. 2.9. договору погашення зобовязань позивальника здійснюються в такій послідовності:

- прострочені проценти за користування кредитом (у випадках, якщо прострочення буде мати місце);

- прострочена основна сума боргу за кредитом (у випадках, якщо прострочення буде мати місце);

- сплата прострочених комісійних винагород, які не надійшли у строки, визначені цим договором (якщо прострочення буде мати місце);

- строкові нараховані проценти за користування кредитом;

- комісійні винагороди за кредитом, визначені цим договором;

- пеня за непогашення у строк основної суми боргу за кредитом (якщо непогашення буде мати місце);

- пеня за непогашення у строк процентів (якщо непогашення буде мати місце);

- інші платежі та/або штрафні санкції, що будуть належати до сплати відповідно до умов цього договору;

- строкова основна сума боргу за кредитом.

З п. 5.3.1. договору вбачається, що позичальник зобовязаний належним чином виконувати всі умови цього договору та взяті на себе цим договором зобовязання.

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим Договором (п. 10.5 договору).

Відповідно до ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Рішенням господарського суду Запорізької області по справі №905/3777/14 від 06.05.2015, яке набрало законної сили, стягнуто ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Виробнича - фірма «Донремпуть» на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10004/0271 філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість по кредиту у розмірі 1218615 грн. 93 коп., поточну заборгованість за відсотками у розмірі 24039 грн. 16 коп., прострочену заборгованість за відсотками у розмірі 49756 грн. 14 коп., заборгованість за комісійними доходами за супроводження кредиту у розмірі 195 грн., пеню за прострочення сплати кредиту у розмірі 99966 грн. 26 коп., пеню за несвоєчасну сплату в строк процентів у розмірі 3941 грн. 49 коп. та судовий збір у розмірі 34592 грн. 65 коп.

Рішенням господарського суду Донецької області по справі №905/1659/17 від 21.08.2017, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма Донремпуть на користь Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Донецького обласного управління АТ Ощадбанк заборгованість за договором кредитної лінії №3/2010 від 19.11.2010 відсотки за користування кредитом в розмірі 291 366,16 грн. за період з 01.05.2014 по 31.05.2017, інфляційні втрати в загальному розмірі 1 492 955,05 грн. (по кредиту за період з 01.06.2013 по 30.04.2017, по процентам за період з 01.10.2013 по 30.04.2017, по комісіям за період з 01.10.2013 по 28.02.2015), 3% річних в загальному розмірі 164 190,76 грн. (по кредиту за період з 11.06.2013 по 31.05.2017, по процентам за період з 11.06.2013 по 31.05.2017, по комісіям за період з 11.06.2013 по 14.03.2015), пеню в загальному розмірі 3 345,73 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 29 277,87 грн.

Тобто рішення господарського суду Запорізької області по справі №905/3777/14 від 06.05.2015 та рішення господарського суду Донецької області по справі №905/1659/17 від 21.08.2017 в частині встановлення факту видачі кредиту та невиконання позичальником зобов'язань за договором кредитної лінії №3/2010 від 19.11.2010 має преюдиційний характер для цієї справи.

Як зазначає позивач, у відповідача утворилася заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 341356,10 за період з 01.06.2017 по 31.07.2018, означена сума підтверджується наявними в справі банківськими виписками.

Відповідачем до прийняття судового рішення не надано доказів погашення зазначених сум, в результаті чого господарський суд робить висновок, що сплату цієї суми заборгованості не здійснено до теперішнього часу.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 341356,10 грн. за період з 01.06.2017 по 31.07.2018 є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем заявлено також до стягнення інфляційні втрати по простроченим сумам заборгованості за основним боргом в розмірі 142094,82 грн. за період з червня 2017р. по червень 2018 р. та по простроченим процентам в розмірі 17245,45 грн. за період з 01.06.2017 по 30.06.2018, 3% річних за основним боргом в розмірі 42769,67 грн. за період з 01.06.2017 по 31.07.2018 та по простроченим процентам в розмірі 6577,66 грн. за період з 01.06.2017 по 31.07.2018.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є штрафними санкціями (штрафом, пенею), а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Судом перевірено арифметичний розрахунок 3% річних за основним боргом та встановлено: у період з 01.06.2017 по 31.07.2018 позивачем нараховані 3% річних у розмірі 42769,67 грн., в той час, як за підрахунками суду 3% річних за період з 01.06.2017 по 31.07.2018 дорівнює 42669,51 грн. та підлягає до стягнення у встановленому судом розмірі

Перевіривши розрахунок 3% річних по простроченим процентам суд зазначає, що він є арифметично вірним та підлягає стягненню з відповідача, тобто розмір 3% по простроченим процентам, який підлягає до стягненню з відповідача у період з 01.06.2017 по 31.07.2018 дорівнює 6577,66 грн.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочення платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочення.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Як зазначено у п. 3.2 Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Самостійно здійснивши розрахунок сум індексу інфляції у відповідності до п. 3.2 Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013, суд дійшов висновку, що інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості підлягають задоволенню за основним боргом в розмірі 142067,92 грн. та по простроченим процентам в розмірі 14366,92 грн.

Крім того, позивач просить суд розірвати договір кредитної лінії №3/2010 від 19.11.2010 в звязку з істотним порушенням відповідачем умов договору кредиту по поверненню основного боргу та сплаті процентів.

Згідно вимог ст.ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

За приписами пункту 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки: розірвання договору, відшкодування збитків та інше.

Згідно ст. 188 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Непогашення відповідачем заборгованості за кредитним договором позбавило позивача грошових надходжень, на які він розраховував при укладенні договору, а тому таке порушення відповідачем умов договору є істотним.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року N 15-пр/2002 недотримання позивачем ст. 188 Господарського кодексу України щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору в разі виникнення такої необхідності є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує, та не позбавляє позивача права звернутися за захистом порушеного права шляхом подання позову до відповідача про розірвання договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 вересня 2011 р. у справі № 3-74гс11.

На підставі викладеного, враховуючи, що факт невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором кредитної лінії №3/2010 від 19.11.2010 підтверджується матеріалами справи, вимоги позивача про розірвання договору кредитної лінії №3/2010 від 19.11.2010 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача, з огляду на наступне.

Відповідач зазнає, що у відповідності до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суд може зменшити розмір штрафних санкцій, які є непомірно великими, порівняно зі збитками.

Відповідно до ч.2 ст.233 Господарського кодексу України, якщо порушення зобовязання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Виходячи із положень ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є штрафними санкціями (штрафом, пенею), а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Отже суд не має право на зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних.

Щодо посилань представника відповідача про закінчення строку позовної давності, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст.625 Цивільного кодексу України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст.259 Цивільного кодексу України).

Таким чином, на вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних витрат на підставі ч. 2ст. 625 Цивільного кодексу України поширюється загальний строк позовної давності, визначений ст. 257 Цивільного кодексу України, який позивачем пропущений не був.

Чинним законодавством не передбачена заборона на нарахування 3% річних та інфляційних на суму заборгованості по відсоткам, отже твердження відповідача про неправомірність таких нарахувань є помилковими.

Відповідач наполягає, що їм за період з 2016-2017 років була сплачена заборгованість на загальну суму 272424,07грн., отже заборгованість за кредитом становить не 1218651,93грн, а 946227,86грн., однак ці суми були зараховані у рахунок погашення заборгованості за простроченими відсотками, що підтверджується банківськими виписками та розрахунком заборгованості банку, що відповідає п. 2.9 кредитного договору.

Інші заперечення відповідача до уваги не приймаються оскільки не спростовують вищевикладене.

Згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Донецького обласного управління АТ Ощадбанк, м. Краматорськ до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма Донремпуть, м. Краматорськ задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма Донремпуть, м. Краматорськ (84333, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Сакко та Ванцетті, буд. 2, ) на користь Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Донецького обласного управління АТ Ощадбанк, м. Краматорськ (84302, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Сіверська (ОСОБА_3), б. 54, ) заборгованість за договором кредитної лінії №3/2010 від 19.11.2010 за відсотками за користування кредитом в розмірі 341356,10грн., інфляційні втрати в загальному розмірі 156434,84 грн., 3% річних в загальному розмірі 49247,17 грн., судовий збір в розмірі 9967,58 грн.

Розірвати договір кредитної лінії №3/2010 від 19.11.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством Державний ощадний банк України та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма Донремпуть, м. Краматорськ.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Стягувач: Публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України в особі філії Донецького обласного управління АТ Ощадбанк, м. Краматорськ - 84302, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Сіверська (ОСОБА_3), б. 54, .

Боржник: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма Донремпуть, м. Краматорськ - 84333, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Сакко та Ванцетті, буд. 2, .

У судовому засіданні 11.12.2018 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення. Повний текст рішення складено та підписано 13.12.2018.

Суддя Г.Є. Курило