ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2018 р. Справа№ 910/6968/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Пантелієнка В.О.

Верховця А.А.

за участю секретаря судового засідання Чміль Я.Є.

та представників учасників провадження у даній справі

апелянт: ОСОБА_2 (паспорт серія НОМЕР_1 від 28.10.1995);

від боржника: Гребенченко О.А. (ордер серії КВ №312972 від 16.11.2018);

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу господарського суду міста Києва від 18.04.2018

за заявою ОСОБА_2

до Державного підприємства "Укрветсанзавод"

про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 134 016,12 грн.

у межах справи № 910/6968/16

за заявою ТОВ "Птахокомплекс "Губин"

до Державного підприємства "Укрветсанзавод"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.04.2018 у справі № 910/6968/16 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 134 016,12 грн. в межах справи №910/6968/16 за заявою Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Державного підприємства "Укрветсанзавод" про банкрутство.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 18.04.2018 у справі № 910/6968/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.07.2018 поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу господарського суду міста Києва від 18.04.2018.

24.09.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд залишити ухвалу господарського суду м. Києва від 18.04.2018 у справі № 910/6968/16 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

25.06.2018 був утворений Північний апеляційний господарський суд, на виконання Указу Президента "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" від 29.12.2017, згідно з яким були ліквідовані апеляційні господарські суди та утворені нові суди в апеляційних округах.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

03.10.2018 в офіційному виданні Верховної Ради України "Голос України" № 185 (6940) було розміщено повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду, згідно з яким, днем початку роботи Північного апеляційного господарського суду визначено 03.10.2018.

Актом прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018, справу № 910/6968/16 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді від 02.11.2018, апеляційну скаргу ОСОБА_2 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Доманської М.Л., суддів: Верховця А.А., Пантелієнко В.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2018 апеляційну скаргу Державного підприємства "Укрветсанзавод" на ухвалу господарського суду міста Києва від 18.04.2018 у справі № 910/6968/16 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі та призначено розгляд апеляційної скарги на 05.12.2018.

У судовому засіданні 05.12.2018 апелянт підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити. Представник Державного підприємства "Укрветсанзавод" заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити оскаржувану ухвалу без змін. Інші учасники судового процесу не з'явились у судове засідання, хоча були повідомлені належним чином про день, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Стаття 43 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судова колегія, обговоривши на місці вказані обставини, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності учасників провадження у справі, які не з'явилися у судове засідання, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Конституцією України кожному гарантується право на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження.

Також, Конституція України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Таким чином, ГПК України повинен містити імперативні норми про те, в яких випадках особа має право оскаржити рішення суду в апеляційному чи касаційному порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 255 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду можуть подавати сторони та інші учасники судового процесу, зазначені у цьому Кодексі та Законі України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

В даному випадку, відповідно до приписів розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі по тексту - Закон), застосовуються норми Закону в редакції, що діє з 19.01.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону провадження у справах про банкрутство регулюється Законом, ГПК України, іншими законодавчими актами України.

Частиною 8 статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 910/6968/16 заяву ПАТ НАК "Нафтогаз України" прийнято до розгляду, визначеного автоматизованою системою арбітражного керуючого Талана Л.Г. зобов'язано подати заяву про участь у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.06.2016 у справі № 910/6968/16 (суддя Яковенко А.В.) за заявою ПАТ НАК "Нафтогаз України" порушено провадження у справі про банкрутство ДП "Укрветсанзавод", на підставі ст.ст. 1, 10, 16, 114 Закону; визнано грошові вимоги ПАТ НАК "Нафтогаз України" до ДП "Укрветсанзавод" в розмірі 4 478 872,95 грн.; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном ДП "Укрветсанзавод"; розпорядником майна ДП "Укрветсанзавод" призначено арбітражного керуючого Талана Леоніда Григоровича.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 16.04.2018 замінено кредитора у справі №910/6968/16 Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Губин".

До господарського суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 75 162,48грн.

12.02.2018 до господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи та заява про збільшення позовних вимог.

Отже, оскільки збільшення позовних вимог, викладене позивачем у його письмовій заяві, прийняте господарським судом, то новою ціною позову, виходячи з якої розглядався спір є: 134 016,12 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу, про що зазначено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

У відповідності до ч. 4 ст. 10 Закону суд, у провадженні якого перебуває справи про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про стягнення заробітної плати.

Оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог.

З даним судовим рішенням апелянт не погодився.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Наказом від 12.10.2016 №АУП213-К/16- було прийнято на роботу ОСОБА_2 на посаду головного бухгалтера Хмельницької філії ДП «Укрветсанзавод».

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

24.01.2017 позивач написав заяву про звільнення його за власним бажанням та подав керівнику філії. Вказана заява написана ОСОБА_2 власноручно та вказане ним не заперечується в суді.

В підтвердження доводів, що заява про звільнення за власним бажанням була написана під тиском з боку керівництва позивачем не надано достовірних доказів і цього не встановлено судом, заявник в суді на цьому не наполягав.

Заява про звільнення від 24.01.017 написана позивачем власноручно, містить його підпис, що свідчить про його вільне волевиявлення на звільнення із займаної посади саме на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Факт написання заяви позивачем не оспорював ся, не заперечувався.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач в особі керівника підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України, видав наказ № 26.1-К/17 від 06.02.2017 про припинення трудового договору (контракту з ОСОБА_2.), тобто через два тижні після написання заяви позивачем про звільнення за власним бажанням.

Твердження позивача, що наказ від 06.02.2017 про його звільнення оформлено «заднім числом», так як номер наказу №26.1-к/17 написаний кульковою ручкою, а в програмі 1С номер присвоюється автоматично, судом першої інстанції було вірно відхилено, оскільки суду не надано доказів фальсифікації такого наказу.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем під час судового розгляду не був доведений той факт, що заяву про звільнення за власним бажанням було написано під тиском.

Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази відкликання позивачем своєї заяви від 24.01.017 про звільнення за власним бажанням.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі з тих підстав, що зазначені заявником в заяві.

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога про стягнення відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню, за відсутності належних доказів та обґрунтувань тих обставин, на які посилався заявник в своїй заяві.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначив про те, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі.

Колегія суддів не погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції, а також вважає за необхідне змінити мотивувальну частину оскаржуваної ухвали в цій частині, з огляду на наступне.

Наказом від 06.02.2017 №26.1-к/17 звільнено ОСОБА_2 з посади головного бухгалтера за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Позивач у своїй позовній заяві зазначає про те, що станом на дату подання вказаного позову йому не видано трудову книжку, вказане було підтримано у суді апеляційної інстанції.

За правилами статті 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка, а статтею 47 цього Кодексу передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Частиною четвертою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В матеріалах справи наявна незасвідчена копія Акту про відмову надати трудову книжку від 06.02.2017 № 6, яким відповідач обґрунтовує те, що ОСОБА_2, перебуваючи на посаді головного бухгалтера Хмельницької філії боржника, мав доступ до сейфу, в якому зберігається документація заводу, в тому числі і трудові книжки, вимога заступника директора повернути книжку ОСОБА_2 була залишена без задоволення.

Судовою колегією встановлено, що в матеріалах справи наявний лист ДП «Укрветсанзавод» від 16.05.2017 № 86-1/17-250 на лист-запит ОСОБА_2 від 20.04.2017, в якому боржник повідомляє позивача про наступне: «Ваша трудова книжка була загублена підприємством». Наявність вказаного листа представник ДП «Укрветсанзавод» не заперечує.

Дослідивши зазначену копію Акту про відмову надати трудову книжку від 06.02.2017 № 6 та лист ДП «Укрветсанзавод» від 16.05.2017 № 86-1/17-250, суд дійшов висновку, що вказаний лист спростовує зазначені в Акті факти. Разом з тим, судовою колегією звернуто увагу на те, що наявна в матеріалах справи копія Акту про відмову надати трудову книжку від 06.02.2017 № 6 не засвідчена належним чином та оригінал не було подано представником ДП «Укрветсанзавод» у судовому засіданні апеляційної інстанції, натомість оригінал листа ДП «Укрветсанзавод» від 16.05.2017 № 86-1/17-250 було надано для огляду в судовому засіданні та досліджено судовою колегією. За таких обставин копія вказаного акту не може бути взята судом до уваги, як неналежний доказ у розумінні ГПК України.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, встановила факт затримки видачі трудової книжки позивача на підставі інформації, що міститься в листі ДП «Укрветсанзавод» від 16.05.2017 № 86-1/17-250 та відсутності належних доказів, які б підтвердили отримання ОСОБА_2 трудової книжки на час розгляду даного спору в суді.

Відомостей про інші поштові повідомлення відповідача із вказівкою про необхідність отримання позивачем трудової книжки, докази видачі трудової книжки чи надсилання її позивачу боржником матеріали справи не містять.

У зв'язку із цим порушенням з боку відповідача, позивачем заявлено до стягнення 134 016,12 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі ст. 235 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до приписів ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 № 100.

Згідно з п. 5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).

Позивач у заяві про збільшення позовних вимог зазначив про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу на даний час складає 134 016,12 грн. разом з тим, ні в заяві, ні в заяві про збільшення позовних вимог, ні в інших матеріалах справи не наведений розрахунок вказаної суми. Також, в матеріалах справи відсутня Довідка про доходи, на підставі якої суд міг би самостійно розрахувати розмір середньоденного заробітку. Довідка від 22.11.2017 № 248, на яку позивач послався в заяві (позові) також відсутня в матеріалах справи. Представник боржника зазначив, що не може підтвердити такого розміру заробітної плати (7800,00 грн.) головного бухгалтера за відповідний період.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню, але з інших підстав, ніж ті, що зазначені в оскаржуваній ухвалі, а саме, у зв'язку з тим, що заявником не надано обґрунтованого розрахунку заявленої суми та документів, які б цей розрахунок підтвердили.

Так, заявник може звернутися до суду з відповідними вимогами про захист порушенного права, та має належним чином обґрунтовати заявлені вимоги, надавши документи, що підтверджують обґрунтованість розрахунку заявлених до стягнення сум (чи докази вжиття вичерпих заходів щодо отримання відповідних доказів чи неможливості їх отримання). Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є змагальність сторін (п.4 ч.3 ст.2 ГПК Ураїни).

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, № 4241/03 від 28.10.2010).

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, № 32092/02 від 12.06.2008). Але в даному випадку належних та достатніх доказів на підтвердження заявлених до стягнення сум суду надано не було.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали зробив вищевказані висновки, які не відповідають обставинам справи, тому неправильно застосував норми матеріального права щодо відмови у стягненні 134 016,12 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи вищевикладене, мотивувальна частина ухвали господарського суду першої інстанції відносно того, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимог про поновлення на роботі підлягає зміні з урахуванням обставин та висновків, викладених в даній постанові суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 269, 270, 275, 277, 282 ГПК України, Північного апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, мотивувальну частину ухвали господарського суду міста Києва від 18.04.2018 у справі № 910/6968/16 - змінити щодо підстав відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в решті оскаржувану ухвалу залишити змін.

2. В решті ухвалу господарського суду міста Києва від 18.04.2018 у справі № 910/6968/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/6968/16 щодо розгляду заяви ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 134 016,12 грн. направити до господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову Північного апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови підписаний 10.12.2018.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді В.О. Пантелієнко

А.А. Верховець