ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2018 р. Справа№ 927/626/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу:
від позивача: не з'явився; від відповідача: адвокат Бондаренко П.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу дочірньогопідприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ"
на рішенняГосподарського суду Чернігівської області
від02.07.2018
суддя Оленич Т.Г.
повний текст складений06.07.2018
за позовомсільськогосподарського виробничого кооперативу "Зоря", с. Шаболтасівка, Сосницький р-н, Чернігівська обл.
додочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ", смт Короп, Коропський р-н, Чернігівська обл.
простягнення 325 911 грн. 89 коп.

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарський виробничий кооператив "Зоря" (надалі-позивач) звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом про стягнення з дочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ" (надалі-відповідач) заборгованість за договором №1/10 від 01.10.2016 у загальному розмірі 286 853,38 грн., з яких: 278 963,66 грн. - основний борг, 6 387,15 грн. - пеня, 1 502,57 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем з оплати вартості поставленої продукції.

Відповідач відзиву на позов не надав, явку свого представника у судові засідання не забезпечив, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом за наявними у справі матеріалами.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 27.07.2017 у справі № 927/626/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2017, у позові було відмовлено повністю, з огляду на недоведеність позивачем заявлених ним вимог.

Постановою Верховного Суду від 10.04.2018 було скасовано рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2017, винесені у справі № 927/626/17, а матеріали справи передано на новий розгляд до Господарського суду Чернігівської області.

Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що суди посилаючись на положення ст. 713 ЦК України, якою передбачено застосування до правовідносин сторін за договором контрактації сільськогосподарської продукції загальних положень про купівлю-продаж, залишили поза увагою, що загальні положення статті 530 цього Кодексу не може бути застосовано до спірних правовідносин, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу, чітко визначено спеціальною нормою права, а саме ст. 692 Цивільного кодексу України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

В процесі нового розгляду позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача 278 963 грн. 66 коп. боргу, 37 416 грн. 23 коп. пені, нарахованої за період з 01.05.2017 по 11.06.2018, 9 532 грн. 00 коп. 3% річних, нарахованих за період з 01.05.2017 по 11.06.2018, а також 37 568 грн. 03 коп. інфляційних нарахувань.

Однак вказана заява не була прийнята судом до розгляду в частині додаткової вимоги щодо стягнення інфляційних нарахувань, про яку не йшлося у позові. В частині пені та 3% річних заява позивача прийнята судом і спір вирішувався з її урахуванням.

Відповідач під час нового розгляду справи проти позову заперечував, наголошуючи на відсутність у нього заборгованості перед позивачем.

Вказував проте, що ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України не можуть застосовуватися до спірних правовідносин з огляду на умови п.2.2 укладеного між сторонами договору, в якому передбачено відтермінування оплати продукції. Окрім того, з умов самого договору неможливо дійти однозначного висновку про те, яка саме сума підлягає сплаті раз на тиждень, внаслідок чого неможливо встановити і суму заборгованості за кожен тиждень.

Оскільки відсутнє прострочення відповідача, то відсутні і правові підстави для нарахування відповідачу 3% річних.

За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду Чернігівської області від 02.07.2018 у справі № 927/626/17 позов було задоволено частково. Стягнуто з дочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ" на користь сільськогосподарського виробничого кооперативу "Зоря" основний борг в сумі 278 963 грн. 66 коп., пеню в сумі 19 008 грн. 16 коп. та 3% річних в сумі 9 532 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Місцевий господарський суд, посилаючись на ст.ст. 251-253, 530, 546-548, 610, 612, 625, 655, 692, 713 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 232 Господарського кодексу України, зазначав про те, що зміст укладеного між сторонами договору свідчить про відсутність у ньому застережень щодо застосування до правовідносин сторін положень про купівлю-продаж, у зв'язку з чим судом застосовуються норми чинного законодавства, якими врегульовані відносини купівлі-продажу. В договорі не визначено дату чи подію, з якими пов'язано початок перебігу строку оплати товару, що унеможливлює визначення строку виконання відповідачем вказаного обов'язку, тобто в договорі відсутнє чітке визначення строку оплати товару.

Суд першої інстанції визнав за можливе застосувати до спірних правовідносин сторін ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим обов'язок відповідача оплатити товар виникає з моменту його прийняття, а саме з 30.04.2017 та з 05.05.2017.

Оскільки відповідачем порушено строк здійснення розрахунку з позивачем, вимога про стягнення основного боргу є такою, що підлягає задоволенню. Також місцевий господарський суд визнав правомірним нарахування пені і 3% річних на суму боргу, але при цьому суд зазначив про те, що при здійсненні розрахунку пені позивачем не було враховано вимоги ч. 2 ст. 232 Господарського кодексу України та умов п. 5.3 укладеного між сторонами договору. У зв'язку з викладеним судом першої інстанції було задоволено вимогу про стягнення 3% річних у заявленому позивачем розмірі, а вимогу про стягнення пені - задоволено частково, відповідно до розрахунку суду.

Не погоджуючись з рішенням, дочірнє підприємство "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ" (надалі- скаржник, відповідач) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.07.2018 по справі № 927/626/17 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 251-253, 692 Цивільного кодексу України, ст. ст. 74, 76, 78 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення.

Скаржник наголошував на тому, що у нього немає жодної простроченої заборгованості перед позивачем, оскільки з умов укладеного між сторонами договору, зокрема, з п. 2.2 неможливо встановити, яка саме сума підлягала сплаті кожного тижня, тобто сторонами не встановлено розмір оплати.

На думку скаржника, місцевий господарський суд визначив суму основного боргу лише з наданих позивачем квитанцій, не дослідивши жодного первинного документу. Скаржник вважає, що в матеріалах справи відсутні докази не лише факту поставки та обсягів молочної продукції, але й факту підтвердження ціни товару.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.08.2018 у справі № 927/626/17 (головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді: Сітайло Л.Г., Пашкіна С.А.) апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.07.2018 у справі № 927/626/17 залишено без руху.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2018 у справі № 927/626/17 (головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді: Сітайло Л.Г., Пашкіна С.А.) було повернуто без розгляду апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.07.2018 у справі № 927/626/17.

Постановою Верховного Суду від 08.10.2018 у справі № 927/626/17 касаційну скаргу дочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ" задоволено. Ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2018 у справі № 927/626/17 скасовано, а матеріали справи № 927/626/17 передано на розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" № 454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

25.06.2018 в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про юридичну особу - Північний апеляційний господарський суд, ідентифікаційний код 42262953.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України № 295/2018 від 28.09.2018 "Про переведення суддів", відповідно до підпункту 7 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України, пункту 1 частини другої статті 53, частини третьої статті 82 і пункту 40 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пункту 11 розділу III "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Вищу раду правосуддя" сформовано склад Північного апеляційного господарського суду шляхом переведення суддів.

Рішенням зборів суддів Північного апеляційного господарського суду № 1 від 02.10.2018 визначено днем початку роботи Північного апеляційного господарського суду 3 жовтня 2018 року, про що в газеті "Голос України" № 185 (6940) 03.10.2018 опубліковано відповідне повідомлення. Відтак, в силу приписів ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2018 для розгляду справи № 927/626/17 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Скрипка І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2018 (головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Скрипка І.М.) було відкрито апеляційне провадження у справі № 927/626/17 та призначено апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.07.2018 у справі № 927/626/17 до розгляду в судовому засіданні на 06.11.2018.

02.11.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від сільськогосподарського виробничого кооперативу "Зоря" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останнє просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт-без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що в матеріалах справи наявні докази поставки товару відповідачу (приймальні квитанції), а висновок щодо застосування до спірних правовідносин ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України наведено в постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 927/626/17.

Тобто, відповідач повинен був розрахуватися за отриманий від позивача товар саме у день отримання товару (30.04.2017 та 05.05.2017) і товаророзпорядчих документів на нього.

Заперечення відповідача проти позову є суперечливими, оскільки відповідач зазначає про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, але при цьому відповідач вважає, що суд мав застосувати норми ст. 530 названого Кодексу, згідно з якою строк виконання визначений вказівкою на подію, яка має неминуче настати, і зобов'язання підлягає виконанню з настанням цієї події. До моменту виникнення спірної заборгованості відповідач без будь-якого додаткового листування чи направлення претензій здійснював оплату на користь позивача за отриманий товар.

Доводи скаржника про відсутність первинних документів є безпідставними, оскільки ці документи не були предметом розгляду в судах попередніх інстанцій та не спростовують факту отримання товару і погодження ціни на нього між сторонами.

У зв'язку з нез'явленням у судове засідання представника відповідача, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2018 розгляд справи було відкладено до 04.12.2018.

20.11.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду позивачем було подано документи на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2018.

22.11.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду відповідачем було подано документи на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції від 06.11.2018, а саме-оригінал апеляційної скарги від 24.07.2018 з доданими до неї документами.

В судовому засіданні 04.12.2018 адвокат скаржника підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.07.2018 у справі № 927/626/17 скасувати та прийняти нове, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог.

Позивач у судове засідання не з'явися, про поважні причини неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений у відповідності до вимог ч. 3 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України, про що свідчить розписка про відкладення розгляду справи судовому засіданні від 06.11.2018.

Будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи від позивача через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі-ГПК України) визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони (ст. 42 ГПК України), зважаючи на відсутність клопотань про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення адвоката скаржника (відповідача), обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Проте рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.11.2018 підлягає зміні, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи, 01.10.2016 між сільськогосподарським виробничим кооперативом "Зоря" (надалі-товаровиробник) та дочірнім підприємством "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ" (надалі- заготівельник) було укладено договір № 1/10 (далі - договір).

За умовами договору (розділ 1) товаровиробник зобов'язується в порядку і на умовах, визначених цим договором, передати у власність заготівельника сільськогосподарську продукцію - молоко коров'яче незбиране, що відповідає ДСТУ 3662-97 "Молоко коров'яче незбиране" вимоги при закупівлі, а заготівельник зобов'язується прийняти та оплатити сировину в порядку, передбаченому цим договором.

В розділі 2 договору визначено ціну та порядок проведення розрахунків, згідно з яким ціна за сировину є договірною і формується в залежності від сезонності ринку цін на молоко, кількості та якості молока, за спільної згоди сторін і засвідчується підписанням протоколу погодження цін, який є невід'ємною частиною цього договору. Оплату за сировину заготівельник проводить один раз на тиждень по жиру та білку. Порядок оплати: з розрахункового рахунка заготівельника. Види розрахунків: безготівковий.

Якість та кількість сировини погоджена сторонами у розділі 3 договору, відповідно до п.п.3.1-3.3 якого якість сировини повинна відповідати вимогам ДСТУ 3662-97 «Молоко коров'яче незбиране» вимогам при закупівлі. Молоко повинно бути натуральним, незбираним, чистим, без сторонніх, не властивих свіжому молоку присмаків і запахів. В молоці не допускається вміст інгібіторів (мийно-дизенфікуючих засобів, консервантів, соди, аміаку, пероксиду водню, антибіотиків). Не допускається змішування молока від здорових і хворих корів та заморожування молока. Якість сировини визначається лабораторією заготівельника в присутності представника товаровиробника. Кількість сировини визначається і підтверджується документами (товаро-транспортна накладна форма № 1-ТН (МС).

В п.п. 5.1, 5.3 договору передбачено, що за невиконання сторонами зобов'язань по договору товаровиробник та заготівельник несуть відповідальність в порядку, передбаченому законодавством. За несвоєчасне проведення розрахунків за прийняту сировину товаровиробник вправі вимагати від заготівельника сплатити пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день затримки по сплаті заборгованості.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016. У випадку, якщо за місяць до закінчення строку цього договору одна із сторін письмово не повідомить про свій намір припинити дію цього договору, останній вважається продовженим на наступний календарний рік за взаємною згодою сторін і так кожного наступного календарного року (п. 7.1 договору).

Позивач зазначав про те, що на виконання умов договору він поставив відповідачу продукцію, про що сторонами було складено відповідні приймальні квитанції.

Однак відповідач лише частково розрахувався з позивачем, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 278 963,66 грн.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку погасити борг, позивач звернувся до суду з позовом, в якому, окрім 278 963,66 грн. основного боргу, просив стягнути з відповідача 37 416,23 грн. пені, нарахованої за період з 01.05.2017 по 11.06.2018, та 9 532,00 грн. 3% річних, нарахованих за період з 01.05.2017 по 11.06.2018.

В ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського процесуального кодеку України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 ЦК України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України).

За договором контрактації сільськогосподарської продукції виробник сільськогосподарської продукції зобов'язується виробити визначену договором сільськогосподарську продукцію і передати її у власність заготівельникові (контрактанту) або визначеному ним одержувачеві, а заготівельник зобов'язується прийняти цю продукцію та оплатити її за встановленими цінами відповідно до умов договору. До договору контрактації застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 713 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору згідно з приймальною квитанцією № КСЗ00005219 з 01.04.2017 по 30.04.2017 позивач здійснив поставку молока відповідачу на загальну суму 840 774,18 грн. Сальдо на початок місяця становило 873 116,27 грн., сума сплачених коштів за попередній місяць - 1 080 000,00 грн., у зв'язку з чим сальдо (заборгованість) відповідача перед позивачем на кінець місяця (періоду) становило 633 890,45 грн.

Згідно з приймальною квитанцією № КСЗ00005580 у період з 01.05.2017 по 05.05.2017 позивач здійснив поставку молока відповідачу на загальну суму 115 073 грн. 21 коп. Сальдо на початок місяця становило 633 890,45 грн., відповідач сплатив кошти за попередній місяць у сумі 300 000,00 грн. згідно з платіжним дорученням № 583 від 03.05.2017, в якому вказано в графі «призначення платежу»: «за молоко зг. дог. № 1/10 від 01.10.2016», внаслідок чого сальдо (заборгованість) відповідача перед позивачем на кінець місяця (періоду) становило 448 963,66 грн.

Відповідач перерахував на користь позивача грошові кошти у загальній сумі 170 000,00 грн. відповідно до платіжних доручень № 623 від 15.05.2017 на суму 20 000,00 грн., № 1 від 30.05.2017 на суму 100 000,00 грн., № 777 від 01.06.2017 на суму 50 000,00 грн., в графі «призначення платежу» в яких вказано: «за молоко зг. дог. № 1/10 від 01.10.2016».

Жодних зауважень (претензій) від відповідача щодо якості, кількості продукції чи строків її поставки до позивача не надходило. Докази, які б свідчили про протилежне, в матеріалах справи відсутні.

Позивач вважає, що в даному випадку має місце прострочення відповідача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом в тому, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення про купівлю-продаж.

Так відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другі стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.ст. 664, 692 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Про необхідність застосування до спірних правовідносин саме норм ст. 692 ЦК України зазначав у своїй постанові від 10.04.2018 Верховний Суд, скасовуючи попередні судові рішення та скеровуючи справу № 927/626/17 на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Як уже зазначалося вище, згідно з приймальною квитанцією № КСЗ00005219 з 01.04.2017 по 30.04.2017 позивач здійснив поставку молока відповідачу на суму 840 774,18 грн., а згідно з приймальною квитанцією № КСЗ00005580 у період з 01.05.2017 по 05.05.2017 позивач здійснив поставку молока відповідачу на суму 115 073,21 грн. Загальна вартість поставленого молока становить 1 828 963,66 грн.

Судом апеляційної скарги враховано доводи апеляційної скарги про відсутність як факту поставки товару, так і підтвердження ціни товару. Водночас під час розгляду справи відповідачем не заперечувався факт отримання від позивача товару за вищевказаними приймальними квитанціями, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про виконання позивачем належним чином своїх договірних зобов'язань перед відповідачем в частині поставки товару.

Відповідач частково розрахувався з позивачем, перерахувавши йому грошові кошти у загальній сумі 1 550 000,00 грн., на підтвердження чого суду надано копії платіжних доручень, які залучені до матеріалів справи. Залишок несплаченої відповідачем вартості товару становить 278 963,66 грн.

Фактично відповідачем не заперечується те, що ним не сплачено на користь позивача 278 963,66 грн.

Водночас відповідач зазначає про відсутність у нього заборгованості, за якою б настав строк оплати.

З цього приводу необхідно зазначити, що згідно зі статтями 251-253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Дійсно в договорі не визначено дату чи подію, з якими пов'язано початок перебігу строку оплати товару, що унеможливлює визначення строку виконання відповідачем вказаного обов'язку.

Однак, зазначаючи про те, що ще не настав строк виконання обов'язку оплати прийнятого від позивача товару, відповідач не звернув увагу на норми ч. 3 ст. 251 ЦК України, які визначають, що строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Як уже зазначалося вище, в даному випадку до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 1 ст. 692 ЦК України, згідно з якою за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов'язок відповідача оплатити товар, з урахуванням вищезгаданої ч. 1 ст. 692 ЦК України, виникає з моменту його прийняття (аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-78гс14 (№ 925/1332/13) та від 30.09.2014 у справі № 3-121гс14 (№ 927/1232/13).

В даному випадку відповідач мав оплатити товар у день його прийняття, тобто 30.04.2017 та 05.05.2017, про що свідчать складені відповідачем приймальні квитанції № КСЗ00005219 від 30.04.2017 та № КСЗ00005580 від 05.05.2017.

Доводи скаржника про неможливість встановлення суми, яка підлягала оплаті є безпідставними, оскільки у вищезгаданих квитанціях вказано вартість товару і відповідно суму, яка мала бути сплачена.

Зважаючи на відсутність доказів сплати поставленого позивачем товару у повному обсязі, зокрема залишку неоплаченої вартості товару у сумі 278 963, 66 грн. суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача 278 963,66 грн. основного боргу.

Як вбачається, місцевим господарським судом також задоволено вимоги сільськогосподарський виробничий кооператив "Зоря" про стягнення з відповідача пені у розмірі 37 416,23 грн. за період з 01.05.2017 по 11.06.2018.

Стосовно заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 37 416,23 грн. за період з 01.05.2017 по 11.06.2018, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. ст. 216, 218 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до визначення, наведеного в ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В п. 5.3 договору передбачено, що за несвоєчасне проведення розрахунків за прийняту сировину товаровиробник вправі вимагати від заготівельника сплатити пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день затримки по сплаті заборгованості.

Як вже зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи, позивач просив суд стягнути з відповідача 37 416,23 грн. пені, нарахованої за період з 01.05.2017 по 11.06.2018.

При цьому при здійсненні розрахунку пені, позивачем враховувався розмір подвійної облікової ставки НБУ.

Однак суд апеляційної інстанції зазначає, що за умовами вищевказаного п. 5.3 договору за несвоєчасне проведення розрахунків сторони погодили нарахування пені у розмірі облікової ставки НБУ.

Так, ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. (ст.ст. 628 -629 вказаного кодексу).

З наведених норм вбачається, що сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі за несвоєчасне проведення розрахунків за поставлений товар відповідальність у вигляді нарахування пені у розмірі облікової ставки НБУ.

Тобто, у вказаному пункті договору сторони на власний розсуд визначили розмір відповідальності у разі несвоєчасного проведення розрахунків за прийняту продукцію.

Разом з тим, сторонами ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів внесення сторонами змін до договору, якими би визначався інший розмір облікової ставки НБУ, аніж той, що вказаний в п. 5.3 договору.

Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Укладаючи договір, сторони не погодили інший строк нарахування пені, ніж передбачений в ч. 6 ст. 231 ГК України, а тому період прострочення відповідача розпочинається з наступного дня після отримання товару, тобто з 01.05.2017 та закінчується через шість місяців - 01.11.2017 відповідно.

За розрахунком позивача, наданим до суду апеляційної інстанції, за вказаний період позивачем нараховано пеню у загальному розмірі 19 469,00 грн.

Суд апеляційної інстанції дослідивши наданий позивачем розрахунок пені зазначає, що з останнього (розрахунку) вбачається, що сільськогосподарськиим виробничим кооперативом "Зоря" частково застосовувалась подвійна облікова ставка НБУ, а також враховувались до періоду прострочення дні, в які від відповідача надходили грошові кошти в оплату вартості отриманого за договором товару.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок пені вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком позивача в частині визначення початку періоду прострочки відповідача, а також періоду нарахування відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України, виходячи з наступного.

У пункті 1.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Як вже зазначалось вище, місцевий господарський суд здійснивши власний розрахунок пені прийшов до висновку про стягнення з відповідача пені у розмірі 19 008,16 грн.

Однак, перевіривши розрахунок як позивача, так і місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за період з 01.05.2017 по 01.11.2017 у загальному розмірі 18 888,78 грн., з них:

- 451,54 грн. за період з 01.05.2017 по 02.05.2017;

- 237,84 грн. за період з 04.05.2017 по 05.05.2017 (нарахування здійснюється на суму боргу за приймальною квитанцією № КСЗ00005219 від 30.04.2017 у сумі 333 890 грн. 45 коп. При цьому 03.05.2017 не враховується до періоду прострочення, оскільки у цей день від відповідача надійшов платіж у сумі 300 000,00 грн.);

- 1 439,14 грн. за період з 06.05.2017 по 14.05.2017 (15.05.2017 не враховується, оскільки в цей день від відповідача надійшов платіж у сумі 20 000,00 грн.);

- 2 193,01 грн. за період з 16.05.2017 по 29.05.2017 (30.05.2017 та 01.06.2017 не враховуються, оскільки в ці дні від відповідача надійшли платежі у загальній сумі 150 000,00 грн.);

- 14 567,25 грн. за період з 02.06.2017 по 01.11.2017.

Таким чином, в частині вимог позивача про стягнення з відповідача пені позов підлягає задоволенню лише в сумі 18 888,78 грн.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому необхідно зазначити про те, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача 9 532,00 грн. 3% річних, нарахованих за період з 01.05.2017 по 11.06.2018.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення відповідача перед позивачем за договором, нарахування відповідачу 3% річних є правомірним.

Перевіривши розрахунок позивача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за вказаний позивачем період з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у більшому розмірі, ніж просить позивач, а саме у сумі 9 582,99 грн.

Однак зважаючи на відсутність заяв про вихід за межі позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що в цій частині вимог позов підлягає задоволенню у зазначеному позивачем розмірі, тобто у сумі 9 532,00 грн.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги є частково обґрунтованими. Водночас судом апеляційної інстанції було встановлено невірне арифметичне визначення місцевим господарським судом суми пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача і в цій частині оскаржуване судове рішення має бути змінено але з інших підстав, аніж ті, про які зазначається в апеляційній скарзі.

За результатами перегляду даної справи суд апеляційної інстанції прийшов висновку про те, що місцевим господарським судом було не повно з'ясовано обставини щодо нарахування і стягнення з відповідача пені, у зв'язку з чим в цій частині судове рішення у даній справі має бути змінено з визначенням суми пені, яка підлягає стягненню на користь позивача у розмірі 18 888,78 грн., а також з коригуванням розміру судових витрат за подання позову. В іншій частині оскаржуване рішення має бути залишене без змін.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.07.2018, у справі № 927/626/17 змінити, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:

« 1. Позовні вимоги сільськогосподарського виробничого кооперативу "Зоря" задовольнити частково.

2. Стягнути з дочірнього підприємства "Коропський сирзавод" товариства з обмеженою відповідальністю "СиЛ" ( 16200, Чернігівська обл., Коропський р-н, смт Короп, вул. Дачна, буд. 25, ідентифікаційний код 30894726) на користь сільськогосподарського виробничого кооперативу "Зоря" (16111, Чернігівська обл., Сосницький р-н, с. Шабалтасівка, вул. Перевернута, буд. 15-А, ідентифікаційний код 04529890) 278 963 ( двісті сімдесят вісім тисяч дев'ятсот шістдесят три) грн. 66 коп. боргу, 18 888 (вісімнадцять тисяч вісімсот вісімдесят вісім) грн. 78 коп. - пені, 9 532 (дев'ять тисяч п'ятсот тридцять дві) грн. 00 коп. - 3% річних та 4 610 (чотири тисячі шістсот десять) грн. 50 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити».

3. Справу № 927/626/17 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Доручити Господарському суду Чернігівської області у порядку ст. 327 Господарського процесуального кодексу України видати відповідний наказ.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано- 05.12.2018.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Ю.Б.Михальська

І.М. Скрипка