ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року Справа № 906/275/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Крейбух О.Г., суддя Павлюк І.Ю. , суддя Тимошенко О.М.

секретар судового засідання Кравчук О.В.

за участю представників сторін:

позивача: Орлова О.Г.

відповідача: Козловський А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича на рішення господарського суду Житомирської області від 06.08.2018 року, повний текст складено 13.08.2018р., у справі № 906/275/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" м.Київ

до Фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича

с.Дідківці Чуднівського району Житомирської області

про витребування майна

та

за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича

с.Дідківці Чуднівського району Житомирської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" м.Київ

про визнання права власності на автомобіль

В квітні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УЛФ-Фінанс» звернулось до господарського суду Житомирської області з позовом до фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича про витребування з незаконного володіння предмета лізингу - автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350 BlueTEC, 2013 року випуску, шасі № НОМЕР_3, двигун № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач вказує, що з березня 2015 року відповідач припинив виконання своїх зобов'язань з оплати предмета лізингу згідно укладеного сторонами Договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року, останній фактично продовжує незаконно експлуатувати предмет лізингу (автомобіль) на безоплатній основі, що належить ТОВ «УЛФ-Фінанс». Посилаючись на ст.387 ЦК України, позивач просить витребувати майно (предмет лізингу), яким незаконно володіє та використовує ФОП Ковбан В.В. /т.1 а.с. 5-7/.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 14.06.2018 року для спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічний позов фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «УЛФ-Фінанс» про визнання права власності на спірний автомобіль /т.1 а.с. 168/.

Обґрунтовуючи заявлені зустрічні позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом зазначає, що через невиконання ТОВ «УЛФ-Фінанс» вимоги про передачу права власності предмета лізингу порушуються право лізингоодержувача, оскільки підприємець вважає себе добросовісним набувачем транспортного засобу, у зв'язку з повною сплатою лізингових платежів та виконання рішення господарського суду Житомирської області у справі № 906/1394/15 /т.1 а.с.102-106/.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 06.08.2018 року у справі № 906/275/18, задоволено первісний позов ТОВ «УЛФ-Фінанс» до ФОП Ковбана Віталія Васильовича про витребування з незаконного володіння предмета лізингу - автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350 BlueTEC, 2013 року випуску, шасі № НОМЕР_3, двигун № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2; у задоволенні зустрічного позову ФОП Ковбана Віталія Васильовича відмовлено.

Задовольняючи первісний позов, місцевий господарський суд, зважаючи що право власності на предмет лізингу від лізингодавця до приватного підприємця не перейшло, керуючись ст.387 ЦК України дійшов висновку про витребування у ФОП Ковбана Віталія Васильовича автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350 BlueTEC, 2013 року випуску, шасі № НОМЕР_3, двигун № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий господарський суд виходив з того, що незважаючи на факт сплати лізингових платежів у сумі 1 633 615,20 грн. та повного виконання рішення господарського суду Житомирської області від 05.12.2017 року у справі № 906/1394/15, підприємець не сплатив загальну суму предмета лізингу, а розірвання договору № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року позбавило підприємця права на набуття у власність транспортного засобу /т.1 а.с. 197-199/.

ФОП Ковбан Віталій Васильович, не погоджуючись із ухваленим рішенням, звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Житомирської області від 06.08.2018 року у справі № 906/275/18 скасувати та прийняти нове, яким у первісному позові відмовити, а зустрічний позов задоволити.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує наступне:

- ТОВ «УЛФ-Фінанс» не може вважатись новим лізингодавцем за Договором фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року, оскільки вказаний Договір розірвано 19.05.2015 року, а Договір про відступлення право вимоги укладений між ТОВ «Український лізинговий фонд» та ТОВ «УЛФ-Фінанс» лише 17.03.2017 року, тобто майже після два роки після розірвання Договору лізингу, відтак, судом помилково зроблено висновок щодо статусу ТОВ «УЛФ-Фінанс», як нового лізингодавця;

- у рішенні господарського суду Житомирської області від 05.12.2017 року у справі № 906/1394/15 встановлено, що ФОП Ковбан В.В., як лізингоодержувачем, відповідно до умов Договору фінансового лізингу виконувались зобов'язання в повному обсязі, сплативши на момент розірвання Договору загалом -1 633 615,20 грн. Також фактично встановлено, що прострочення платежів мало місце з 20.03.2015 року по 19.05.2015 року, проте враховуючи дії лізингодавця у лізингоотримувача відсутня вина у невчасному виконанні зобов'язань, оскільки зобов'язання не виконувались внаслідок дій лізингодавця. Заборгованість ФОП Ковбан В.В. по предмету лізингу відсутня. Судом також було встановлено порушення ТОВ «УЛФ-Фінанс» умов п.2.8 Договору, згідно якого всі достроково сплачені лізингові платежі, здійснені без узгодження з лізингодавцем, повинні бути зараховані в рахунок оплати відповідного платежу в день настання строку його оплати згідно з графіком, та вказано, що позивач мав можливість визначити платіж з валютним коригуванням і не створювати штучне прострочення платежів боржника. Враховуючи вищевказані дії лізингодавця, суд у справі № 906/1394/15 дійшов висновку, що у лізингоотримувача відсутня вина у невчасному виконанні зобов'язань;

- на виконання рішення господарського суду Житомирської області від 05.12.2017 року у справі № 906/1394/15 ФОП Ковбан В.В. було сплачено загалом 149010,51 грн., що підтверджується квитанцією про сплату № 0..2 та від 26.03.2018 року № 0.0.997487322.2 від 26.03.2018 року;

- судом першої інстанції помилково зроблено висновок щодо підтвердження права власності на предмет лізингу у ТОВ «УЛФ-Фінанс» та відсутності підтвердження права власності на предмет лізингу у ФОП Ковбана В.В.;

- в матеріалах справи відсутні письмові докази які підтверджують державну реєстрацію права власності на предмет лізингу за ТОВ «УЛФ-Фінанс».

- місцевий господарський суд залишив поза увагою той факт, що заборгованість ФОП Ковбан В.В. по предмету лізингу відсутня, що встановлено у рішенні суду від 05.12.2017 року у справі № 906/1394/15.

Таким чином, скаржник вважає, що рішення місцевого господарського суду від 06.08.2018 року у справі № 906/275/18 прийнято із порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню /т.1 а.с. 212-215/.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Ковбана Віталія Васильовича на рішення господарського суду Житомирської області від 06.08.2018 року у справі № 906/275/18, розгляд справи призначено на 16.10.2018 року /т.1 а.с. 211/.

Відповідно до наказу керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду «Про комісію для передачі судових справ та матеріалів» № 992 від 01.10.2018 року, згідно з актом здачі судових справ від 03.10.2018 року справу № 906/275/18 господарського суду Житомирської області передано до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Автоматизованою системою діловодства Північно-західного апеляційного господарського суду, протокол від 09.10.2018 року, для розгляду судової справи № 906/275/18 визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Крейбух О.Г., суддя Павлюк І.Ю., суддя Тимошенко О.М.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2018 року, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Ковбана Віталія Васильовича на рішення господарського суду Житомирської області від 06.08.2018 року у справі № 906/275/18 прийнято до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Крейбух О.Г., суддя Павлюк І.Ю., суддя Тимошенко О.М.; справу № 906/275/18 призначено до розгляду на 31.10.2018 року /т.1 а.с. 222-223/.

26.10.2018 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ «УЛФ-Фінанс» надійшов відзив на апеляційну скаргу № УФ-14380 від 23.10.2018 року, в якому товариство заперечує проти доводів апеляційної скарги ФОП Ковбана В.В. /т.2 а.с.20/.

31.10.2018 року судове засідання у справі № 906/275/18 не відбулося у зв'язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії Тимошенка О.М. та із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії Павлюк І.Ю. Учасники справи повідомлені про неможливість проведення судового засідання телефонограмою та шляхом розміщення відповідної інформації на сторінці суду офіційного веб-порталу «Судова влада в Україні» в мережі Інтернет /т.2 а.с. 39-40/.

Після усунення обставин, які унеможливлювали проведення судового засідання, ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 року призначено справу № 906/275/18 до розгляду на 05.12.2018 року /т. 2 а.с. 41/.

В судовому засіданні 05.12.2018 року, представник ФОП Ковбана В.В. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення суду скасувати, у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задоволити.

Представник ТОВ «УЛФ-Фінанс» заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги з підстав, викладених у письмовому відзиві, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 06.08.2018 року залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 269 ГПК України встановлено, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

11.02.2014 року між ТОВ «Український лізинговий фонд» (лізингодавець) та ФОП Ковбаном Віталієм Васильовичем (лізингоодержувач) укладено Договір фінансового лізингу № 2573/02/14-В (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1 додатку № 3 до Договору, за умовами Договору лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу майно (предмет лізингу), найменування і характер якого вказані в специфікації (додаток № 2 до Договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в графі внесення лізингових платежів (додаток № 1 до Договору, далі - Графік платежів), а також інші платежі відповідно до умов даного Договору.

Відповідно п.п.3.1-3.3 Договору та специфікації (додаток № 2 до Договору), предметом лізингу є автомобіль MERCEDES-BENZ GL 350 BlueTEC, 2013 року випуску, загальна вартість якого становить 1 437 230,40 грн., в т.ч. ПДВ - 239 538,40 грн.

Відповідно до п.8 Договору та Графіку внесення лізингових платежів (додаток № 1 до Договору), загальна сума лізингових платежів на дату укладення цього Договору становить 1 962 010,67 грн. та може змінюватись відповідно до загальних умов Договору фінансового лізингу /т.1 а.с.12-25/.

19.02.2014 року між ТОВ «Український лізинговий фонд» (лізингодавець) та ФОП Ковбаном Віталієм Васильовичем (лізингоодержувач) укладено додаткову угоду № 1 до вказаного Договору фінансового лізингу, яка є його невід'ємною частиною /т. 1 а.с. 26-27/.

Відповідно до акту прийому-передачі предмета лізингу від 20.02.2014 року, лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв у платне володіння та користування з правом викупу предмет лізингу: автомобіль MERCEDES-BENZ GL 350 BlueTEC, 2013 року випуску, шасі № НОМЕР_3, двигун № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2 /т.1 а.с. 28/.

15.05.2015 року ТОВ «Український лізинговий фонд» направив ФОП Ковбану В.В. повідомлення (вих. № 1601-УПК) про відмову (розірвання) від Договору фінансового лізингу, у зв'язку із простроченням сплати чергового платежу більше ніж 30 днів з дня настання строку платежу, встановленого в Графіку сплати лізингових платежів, відповідно до умов п.11.2.1 Договору. А тому лізингодавець в односторонньому досудовому порядку передбаченому п.11.4 Договору, відмовляється від Договору та просить протягом 7 днів повернути предмет лізингу з документами і приналежностями отриманими лізингоодержувачем згідно акту приймання-передачі: сервісна книжка; інструкція;з експлуатації; комплект державних номерних знаків; комплект ключів (один);свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; страхові поліси/сертифікати та правила страхування /т.1 а.с. 30/.

Рішенням господарського суду м.Києва від 11.09.2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 року у справі № 910/17566/15, визнано виконавчий напис № 855 від 03.06.2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою Ольгою Василівною, відносно майна, що було передано за Договором фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року, укладеним між ФОП Ковбаном В.В. та ТОВ «Український лізинговий фонд», таким, що не підлягає виконанню.

Вказаним рішенням, встановлено, що на виконання умов Договору фінансового лізингу, ФОП Ковбан В.В. сплатив ТОВ «Український лізинговий фонд» лізингових платежів на загальну суму 1 633 615,20 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 6737630 від 11.02.2014 року, а також квитанціями від 06.03.2014, 15.04.2014, 19.05.2014, 20.06.2014, 18.07.2014, 07.08.2014, 16.09.2014, 22.10.2014, 17.11.2014 та 29.12.2014 року.

17.03.2017 року між ТОВ «Український лізинговий фонд» (первісний кредитор) та ТОВ «УЛФ-Фінанс» (новий кредитор, позивач) укладено Договір відступлення права вимоги (цесії) № 1, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за діючими договорами фінансового лізингу, діючими договорами оперативного лізингу (перелік яких передбачений додатком № 1 до Договору), за розірваними договорами фінансового лізингу (перелік яких передбачений додатком № 2 до Договору), а новий кредитор набуває права вимоги за Договором фінансового лізингу та приймає на себе всі інші права первісного кредитора за договорами фінансового лізингу, договорами оперативного лізингу, в тому числі право вимагати сплати на свою користь заборгованості та повернення предмета лізингу /т.1 а.с.127-130/.

Згідно з додатком до Договору відступлення права вимоги (цесії) № 1 від 17.03.2017 року, підписаним ТОВ «Український лізинговий фонд» та ТОВ «УЛФ-Фінанс», серед іншого, відбулося право відступлення за Договором фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року /т.1 а.с. 140/.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 05.12.2017 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 року у справі № 906/1394/15, позов ТОВ «УЛФ-Фінанс» до ФОП Ковбана В.В. про стягнення 2 382 008,58 грн. заборгованості по договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року задоволено частково. Стягнуто з ФОП Ковбана В.В. на користь ТОВ «УЛФ-Фінанс» 116 376,79 грн. заборгованості по сумі валютного коригування, 30 431,59 грн. заборгованості по винагороді лізингодавця, а також 2 202,13 грн. судового збору /т.1 а.с. 37-52/.

Листом за № б/н від 26.03.2018 року ФОП Ковбан В.В. повідомив ТОВ «УЛФ-Фінанс», що на виконання рішення господарського суду Житомирської області від 05.12.2017 року у справі № 906/1394/15, ним на користь ТОВ «УЛФ-Фінанс» було сплачено 149 010,51 грн. Таким чином, у відповідності до статті 8 Договору лізингу ФОП Ковбан В.В. просив ТОВ «УЛФ-Фінанс» здійснити всі необхідні дії зі зняття предмета лізингу з обліку в органах ДАІ та передати спірний автомобіль у його власність за актом про передачу права власності/т.1 а.с. 110/.

ТОВ «УЛФ-Фінанс» у відповіді на вказаний лист ФОП Ковбан В.В. від 26.03.2018 року листом за № УФ-09124 від 12.04.2018 року повідомило останнього, що Договір фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року, укладений між ТОВ «Український лізинговий фонд» (правонаступником якого є ТОВ «УЛФ-Фінанс») та ФОП Ковбан розірвано, в зв'язку із чим у підприємця виникло зобов'язання повернути предмет лізингу його законному власнику - ТОВ «УЛФ-Фінанс». Щодо сплачених ФОП Ковбан В.В. коштів у розмірі 149 010,51 грн. ТОВ «УЛФ-Фінанс» повідомило, що вказана сума відноситься до простроченої заборгованості, що існувала на момент розірвання Договору 15.05.2015 року /т.1 а.с. 109/.

Враховуючи те, що приватний підприємець не повернув предмет лізингу, ТОВ «УЛФ-Фінанс» звернулося до суду із позов про витребування з незаконного володіння у ФОП Ковбана В.В. автомобіль MERCEDES-BENZ GL 350 Blue TEC, 2013 року випуску, шасі № НОМЕР_3, двигун № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2 та передати його товариству.

Разом з тим, Фізична особа-підприємець Ковбан В.В. звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, якою просить визнати право власності на автомобіль BENZ GL 350 Blue TEC, 2013 року випуску, шасі № НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_2, у з'язку з відсутністю заборгованості по лізинговим платежам.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Згідно із п.3 ч.1 ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу. У зв'язку із цим лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченні дії договору.

Таким чином, на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до ч.3 ст.651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору в повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Частиною 2 ст.653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Частиною 2 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Крім того, право на відмову від договору в односторонньому порядку встановлено умовами самого договору, а саме, пунктом 11.2.1 Загальних умов договору: лізингодавець має право достроково, в односторонньому порядку розірвати (відмовитись) від договору та вилучити предмет лізингу у випадку, коли лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) і/або інший платіж, передбачений договором, та прострочення оплати становить більше 30 (тридцяти) днів з дня настання строку платежу, встановленого графіком платежів або загальними умовами.

Аналізуючи зазначені положення Договору фінансового лізингу та Закону України «Про фінансовий лізинг» слід дійти висновку, що лізингодавцю надано право в односторонньому порядку за певної умови відмовитися від укладеного договору.

Як встановлено апеляційним судом, 15.05.2015 року ТОВ «Український лізинговий фонд» (первісний лізингодавець) звернулось до ФОП Ковбан В.В. у зв'язку з невиконанням останнім зобов'язань з оплати лізингових платежів з повідомлення про відмову (розірвання) від Договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року та повернення предмету лізингу. При цьому відповідно до умов пункту 11.4 умов Договору в повідомлені позивач зобов'язав відповідача повернути предмет лізингу та всі належні документи і приналежності протягом 7 днів з моменту направлення повідомлення.

Однак, предмет лізингу, у зв'язку з відмовою первісного лізингодавця ТОВ «Український лізинговий фонд» від Договору, лізингоодержувачем не повернуто.

17.03.2017 року між ТОВ «Український лізинговий фонд» (первісний кредитор) та ТОВ «УЛФ-Фінанс» (новий кредитор) укладено Договір відступлення права вимоги (цесії) № 1 від 17.03.2017 року відповідно до якого первісним кредитором відступлено (передано), а ТОВ «УЛФ-Фінанс», як новим кредитором, прийнято згідно акту приймання-передачі права вимоги за договорами фінансового лізингу, в тому числі за договору фінансового лізингу № № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року.

Цього ж дня, між ТОВ «Український лізинговий фонд» (первісний кредитор) та ТОВ «УЛФ-Фінанс» (новий кредитор, лізингодавець) підписано акт приймання-передачі документації за Договором відступлення права вимоги № 1 від 17.03.2017 року.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов'язанні встановлені ст.512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити.

Згідно з вимогами ч.1 ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника.

Згідно з ч.1 ст.517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Отже, ТОВ «УЛФ-Фінанс» являється новим кредитором (лізингодавцем) за Договором фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 року.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням господарського суду Житомирської області від 05.12.2017 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 року у справі № 906/1394/15, позов ТОВ «УЛФ-Фінанс» до ФОП Ковбана В.В. про стягнення 2 382 008,58 грн. заборгованості по договору фінансового лізингу№ 2573/02/14-В від 11.02.2014 року задоволено частково. Стягнуто з ФОП Ковбана В.В. на користь ТОВ «УЛФ-Фінанс» 116376,79 грн. заборгованості по сумі валютного коригування, 30 431,59 грн. заборгованості по винагороді лізингодавця, а також 2 202,13 грн. судового збору.

Вказаним рішенням встановлено, зокрема, що Договір фінансового лізингу 2573/02/14-В від 11.02.2014 року розірвано з 19.05.2015 року. Також в рішенні зазначено про наявність прострочення платежів з 20.03.2015 року по 19.05.2015 року, тому дані обставини не потребують доведення у відповідності до ч.4 ст.75 ГПК України.

Залишаючи без змін рішення господарського суду Житомирської області від 05.12.2017 року у справі № 906/1394/15, Рівненським апеляційним господарським суд у постанові від 12.03.2018 року встановлено наступне:

«Отримавши предмет лізингу від ТОВ «Український лізинговий фонд», лізингоодержувач за умовами укладеного договору зобов'язаний сплачувати за користування предметом лізингу лізингові платежі згідно з графіком платежів (додаткова угода № 1 до договору), яким встановлено дату оплати першого та періодичних лізингових платежів, суму лізингового платежу щодо кожної дати платежу та його складову частину - суму відшкодування вартості предмета лізингу.

При цьому, ТОВ «Український лізинговий фонд» залишалось власником предмета лізингу (пункт 8.1 укладеного договору). А статтею 8 цього Договору передбачено перехід права власності на предмет лізингу до ФОП Ковбана В.В. у разі здійснення ним всіх платежів за договором.

На дату припинення договору відповідач мав заборгованість зі сплати лізингових платежів, які підлягали оплаті відповідно до передбачених графіком дат платежу з урахуванням валютного коригування за період із 20.03.2015 по 20.05.2015 року у загальній сумі 146 808,38 грн., з яких 30431,59 грн. - заборгованість по винагороді лізингодавця, 116376,79 грн. - заборгованість по валютному коригуванню.

Фактично, Рівненський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що наслідком розірвання договору є відсутність у ТОВ «Український лізинговий фонд» (правонаступником якого є новий кредитор ТОВ «УЛФ-Фінанс») обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність ФОП Ковбану В.В. і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Пунктом 7 ч.2 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Cтаттею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.8 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

У пункті 8.4 Договір фінансового лізингу № 2573/02/14-В зазначено, що право власності на предмет лізингу (в тому числі дострокового викупу предмета лізингу) переходить до лізингоодержувача лише за умови відсутності заборгованості за лізинговими платежами, неоплачених витрат лізингодавця, які виникли у зв'язку з виконанням цього договору, а також неоплачуваних штрафних санкцій та невідшкодованих підтверджених збитків лізингодавця за договором, що підтверджується актом звіряння розрахунків, підписаним сторонами.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

З огляду на те, що право власності на предмет лізингу від лізингодавця до ФОП Ковбан В.В. не перейшло, а спірний автомобіль підприємцем не повернуто, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що заявлений ТОВ «УЛФ-Фінанс» первісний позов є правомірним та обґрунтованим.

Щодо зустрічного позову ФОП Ковбан В.В., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Частиною 1 ст.16 ЦК України визначено, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (ч.2 ст.16 ЦК України).

Заявлені вимоги ФОП Ковбан В.В обґрунтовує приписами ст.392 ЦК України.

Згідно зі ст.392 КЦ України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту вказаної статті слідує, що позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту належності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом у ході розгляду справи існуючого юридичного факту і не може замінювати собою правовстановлюючих документів.

Таким чином, захист права власності шляхом його визнання у судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, підтвердження у судовому порядку своїх прав на майно, шляхом подання належних і достатніх доказів, які підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

У випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій від третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст.392 ЦК України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, що повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого речового права на майно.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи та будь-які інші докази, що підтверджують належність позивачу спірного майна.

В свою чергу, незважаючи на факт сплати лізингових платежів у сумі 1 633 615,20 грн. та повного виконання рішення господарського суду Житомирської області від 05.12.2017 року у справі № 906/1394/15, підприємець не сплатив загальну суму предмета лізингу. А розірвання договору № 2573/02/14-В від 11.02.2014 позбавило підприємця права на набуття у власність транспортного засобу.

З огляду на наведене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання права власності на автомобіль MERCEDES-BENZ GL 350 BlueTEC, 2013 року випуску, шасі № НОМЕР_3, двигун № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Заперечення апелянта, викладені ним у апеляційній скарзі не спростовують наведених вище судових висновків, а тому відхиляються апеляційним судом, як необґрунтовані.

Відповідно до ст.ст.74, 76 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до п.1 част.1 ст.275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що скаржник не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та заперечень. Рішення господарського суду Житомирської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст.269, 270, 271, 272, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 06.08.2018 року у справі № 906/275/18 залишити без змін, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №906/275/18 повернути господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "11" грудня 2018 р.

Головуючий суддя Крейбух О.Г.

Суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Тимошенко О.М.