ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

м. Чернівці

12 грудня 2018 року Справа № 926/2176/18

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Марущака І.В., розглянувши

заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівцігаз Збут», м. Чернівці

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Литмаш», м. Чернівці

про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за газ у сумі 1606,68 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернівцігаз Збут» звернулось до Господарського суду Чернівецької області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Литмаш» 1606,68 грн боргу за договором від 01.01.2016 № 11410Р2А7ТAP016.

Вимоги заяви обґрунтовується тим, що стягувач згідно умов вищезазначеного договору поставив боржнику в у березні-квітні 2018 року природний газ в обсязі 0,150 тис. куб. м, проте останній за газ не розрахувався, внаслідок чого заборгував стягувачу 1606,68 грн.

Розглянувши подану заяву, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу з огляду на таке.

За змістом статей 147, 148 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною другою статті 12 ГПК України передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

У частині першій статті 151 ГПК України за подання заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом.

За приписами статті 4 Закону України Про судовий збір за подання до господарського суду заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі 0,1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2018 рік 176,20 грн).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 150 ГПК України до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Однак, як вбачається з матеріалів заяви про видачу судового наказу, заявником не надано доказів сплати судового збору у встановлених Законом України Про судовий збір порядку та розмірі.

Таким чином, заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівцігаз Збут» про видачу судового наказу не відповідає вимогам, установленим статтею 150 ГПК України.

Пунктом 1 частини першої статті 152 ГПК України унормовано, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу.

У свою чергу частиною другою статті 154 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Згідно із частиною другою статті 152 ГПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

З огляду на недотримання заявником вимог пункту 1 частини третьої статті 150 ГПК України, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу щодо стягнення з боржника 1606,68 грн заборгованості за договором від 01.01.2016 № 11410Р2А7ТAP016.

При цьому, сплата судового збору не може визнаватись обмеженням права на доступ до суду (частина перша статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року). Так, Європейський суд з прав людини у своїй усталеній практиці зазначає, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду (у справі Креуз проти Польщі, № 28249/95 від 19.06.2001), право на доступ до суду не визнається абсолютним, оскільки можуть існувати правомірні обмеження (справа ОСОБА_1 проти України, № 49069/11 від 30.05.2013; справа Плахтєєв та Плахтєєва проти України, № 20347/03 від 12.03.2009; справа Мала проти України, № 4436/07 від 03.07.2014; справа Стебицький і Комфорт проти України, № 10687/02 від 03.02.2011; справа Мусієнко проти України, № 26976/06, від 20.01.2011; справа Шульги проти України, № 16652/04 від 02.12.2010).

Як встановлено статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і практику Суду як джерело права.

Водночас суд вважає за належне розяснити стягувачу, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків (частина перша статті 153 ГПК України).

Керуючись статтями 150, 152-155, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Чернівцігаз Збут» у видачі судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Литмаш» 1606,68 грн заборгованості за договором від 01.01.2016 № 11410Р2А7ТAP016.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 12 грудня 2018 року.

Суддя І.В. Марущак