Господарський суд
Житомирської області
________________________________________________________________________
_______________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"13" грудня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/1105/18

Господарський суд Житомирської області у складі судді Кравець С.Г.,

розглянувши заяву: Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" (смт.Чабани, Києво-Святошинський район, Київська область)

до: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Урожай" (с.Скаківка, Бердичівський район, Житомирська область)

про видачу судового наказу.

Без виклику учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Житомирської області 10.12.2018р надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Урожай" заборгованості за договором поставки №5481-ЗЧ від 13.01.2015р у розмірі 126793,55грн, з яких: 85344,01грн основного боргу, 28787,82грн пені, 4594,55грн 5% річних, 8067,17грн інфляційних втрат за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та судового збору в розмірі 176,20грн.

Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" про видачу судового наказу та подані заявником докази, суд дійшов висновку про часткову відмову у видачі судового наказу з таких підстав.

Частиною 1 статті 147 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.148 ГПК України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно п.3 ч.1. ст.152 ГПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

В заяві ТОВ "Тайтен Машинері Україна" від 06.12.2018р про видачу судового наказу окрім вимог про видачу судового наказу про стягнення суми основної заборгованості за договором, заявлено вимоги про стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Урожай" 28787,82грн пені, 4594,55грн 5% річних, 8067,17грн інфляційних втрат.

Порушенням зобов'язання згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, пеня за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а являється видом штрафних санкцій, яку сторона зобов'язання сплачує у разі невиконання/неналежного виконання зобов'язань та у випадку, якщо відповідальність у вигляді пені була передбачена договором.

У відповідності з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті (п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Сплата трьох процентів річних (у даному випадку 5% річних згідно договору) від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.4.1 постанови Пленуму ВГС України №14 від 17.12.2013р "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, а відтак не є заборгованістю за договором.

Окрім наведеного суд враховує, що під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог по суті ( п.7 ч.1 ст. 155 ГПК України).

Процесуальний механізм наказного провадження не вимагає від суду встановлення підстав застосування до боржника пені, 5% річних та інфляційних втрат їх розміру, періоду нарахування, строку позовної давності тощо. Враховуючи можливість стягнення в порядку наказного провадження лише неоспорюваної заборгованості за договором, вимоги про стягнення пені, 5% річних та інфляційних втрат не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.

Згідно ч.3 ст.152 ГПК України, у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог.

Оскільки стягнення пені, інфляційних та проценти річних є заходами відповідальності за порушення зобов'язань та правовим наслідком порушення зобов'язання у разі прострочення його виконання, враховуючи можливість стягнення в порядку наказного провадження виключно неоспорюваної заборгованості за договором, вимоги про стягнення пені, інфляційних та проценти річних не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.

Враховуючи викладене, у видачі судового наказу в частині стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Урожай" 28787,82грн пені, 4594,55грн 5% річних та 8067,17грн інфляційних втрат слід відмовити.

Відповідно до ч.2 ст.153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись статтями 147, 148, 152, 153, 234 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Урожай" 28787,82грн пені, 4594,55грн 5% річних та 8067,17грн інфляційних втрат.

Ухвала набрала законної сили 13.12.2018р та може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Суддя Кравець С.Г.

Друк:

1 - до матеріалів заяви,

2 - 3 - сторонам (рек. з повідом.).