ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 5011-43/15360-2012

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Берднік І. С., Погребняка В.Я.,

здійснивши розгляд у письмовому провадженні касаційної скарги Державного агентства резерву України

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2018 (судді: Чорногуз М.Г., Тарасенко К.В., Смірнова Л.Г.)

за скаргою Державного агентства резерву України

на дії державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві у справі № 5011-43/15360-2012

за позовом Державного агентства резерву України

до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення і Державного підприємства "Радіопередавальний центр"

про повернення матеріальних цінностей і стягнення штрафних санкцій у сумі 133 378,16 грн

В С Т А Н О В И В:

1. Фабула справи

1.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.02.2013 позов Державного агентства резерву України до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення задоволено повністю. Зобов'язано Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення повернути у державний резерв України матеріальні цінності: бензин автомобільний А-76 у кількості 2,220 тонн; паливо дизельне Л 0,2-62 у кількості 1,400 тонн; масло дизельне М-10Г2к у кількості 0,024 тонн; масло автомобільне М-8В у кількості 0,012 тонн; лісоматеріали для ліній зв'язку та електропередач (стовпи) у кількості 50 м3. Стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь Державного агентства резерву України 84 991,50 грн штрафу та 48 386,66 грн пені. Стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення у дохід Державного бюджету України 2 667,56 грн судового збору.

У задоволенні позову Державного агентства резерву України до Державного підприємства "Радіопередавальний центр" відмовлено.

1.2. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2013 рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2013 скасовано. У задоволенні позову Державного агентства резерву України відмовлено. Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення 1 333,78 грн судового збору. Доручено Господарському суду міста Києва видати наказ.

1.3. Постановою Вищого господарського суду міста Києва від 21.08.2013 постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2013 щодо відмови у задоволенні позову про зобов'язання Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення повернути у державний резерв України 50 м3 лісоматеріалів, а також стягнення 67 500,00 грн штрафу і 37 466,40 грн пені залишено без змін.

У решті постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2013 скасовано, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2013 про зобов'язання Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення повернути у державний резерв України, управління яким здійснює Державне агентство резерву України, бензин автомобільний А-76 у кількості 2,220 тонн; паливо дизельне Л 0,2-62 у кількості 1,400 тонн; масло дизельне М-10Г2к у кількості 0,024 тонн; масло автомобільне М-8В у кількості 0,012 тонн і стягнення 17 491,50 грн штрафу, 10 920,26 грн пені - залишено без змін.

Стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення у дохід Державного бюджету України 918,07 грн судового збору.

Доручено Господарському суду міста Києва видати наказ.

1.4. 31.05.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла скарга Державного агентства резерву України на дії державної виконавчої служби у порядку статті 339 Господарського процесуального кодексу України, в якій агентство на підставі статей 11, 28, 39 Закону України "Про виконавче провадження (у редакції, чинній з 2016 року) та статей 25, 31, 49 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній станом на 16.10.2013) просило:

- скасувати постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Шевченківський районний ВДВС) від 16.07.2014 ВП № 40932678 про закінчення виконавчого провадження як таку, що не відповідає законодавству;

- визнати дії державного виконавця Шевченківського районного ВДВС незаконними;

- зобов'язати Шевченківський районний ВДВС поновити виконавче провадження та прийняти до виконання наказ Господарського суду міста Києва від 05.04.2013 у справі № 5011-43/15360-2012 про зобов'язання Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення повернути у державний резерв України матеріальні цінності, а саме: бензин автомобільний А-76 у кількості 2,220 тонн; паливо дизельне Л 0,2-62 у кількості 1,400 тонн; масло дизельне М-10Г2к у кількості 0,024 тонн; масло автомобільне М-8В у кількості 0,012 тонн.

1.5. Скаргу обґрунтовано тим, що згідно з положеннями статей 25, 28 Закону України "Про виконавче провадження (у редакції, чинній станом на 16.10.2013) державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, копії якої не пізніше наступного робочого дня з дня її винесення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Однак у зв'язку із тим, що станом на 02.05.2018 копії постанови про відкриття виконавчого провадження Державному агентство резерву України не надійшло, агентство вкотре звернулося до Шевченківського районного ВДВС із листом від 03.05.2018 № 1226/0/4-18 про надання інформації про стан виконавчого провадження, відповідь на яке у порушення положень Закону України "Про виконавче провадження" Шевченківським районним ВДВС надано лише 16.05.2018 (лист від 08.05.2018) і повідомлено про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 05.04.2013. Крім того, заявника було проінформовано, що 16.07.2014 державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку зі скасуванням рішення Господарського суду міста Києва у справі № 5011-43/15360-2012 судом апеляційної інстанції.

Проте Державне агентство резерву України наголосило, що рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2013 у справі № 5011-43/15360-2012, згідно з яким зобов'язано відповідача повернути матеріальні цінності у державний резерв України, залишено в силі постановою Вищого господарського суду України від 21.08.2013, тобто постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2013 на яку послався державний виконавець, скасовано у 2013 році.

Таким чином, постанова суду апеляційної інстанції у справі № 5011-43/15360-2012 не може бути підставою для закінчення у 2014 році виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 05.04.2013 у цій справі.

Зазначені обставини, на думку Державного агентства резерву України, свідчать про порушення державним виконавцем під час винесення постанови від 16.04.2014 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 05.04.2013 пункту 4 частини 1 статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" і статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній з 30.11.2016).

Крім того, заявник акцентував, що оскільки лист Шевченківського районного ВДВС від 08.05.2018 Державне агентство резерву України отримало лише 16.05.2018 (про що свідчить відбиток штампа на поштовому конверті), обчислення строку на оскарження постанови державного виконавця починається з 17.05.2018 і закінчується 29.05.2018 (перший робочий день після останнього дня строку).

1.6. Шевченківський районний ВДВС у поясненнях на скаргу просив відмовити в її задоволенні, зазначаючи, що дії державного виконавця у межах виконавчого провадження № 40932678 із примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 05.04.2013 відповідають вимогам Закону України "Про виконавче провадження", оскільки на примусовому виконанні перебував наказ суду, виданий на виконання рішення, яке у подальшому було скасовано повністю судом апеляційної інстанції, а за результатами перегляду у касаційному порядку частково залишено в силі.

Крім того, Державним агентством резерву України, на переконання Шевченківського районного ВДВС, не надано обґрунтованих доказів поважності причин пропуску встановленого законом строку на оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби.

2. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

2.1. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2018, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2018, у задоволенні скарги Державного агентства резерву України на дії державного виконавця Шевченківського районного ВДВС відмовлено.

Судові рішення аргументовано тим, що на примусовому виконанні у державній виконавчій службі перебував наказ Господарського суду міста Києва від 05.04.2013, виданий на виконання рішення суду від 27.02.2013, яке за результатами касаційного перегляду було частково залишено в силі зі зміною його резолютивної частини, а отже наказ від 05.04.2013 після прийняття постанови судом касаційної інстанції не відповідав вимогам до виконавчого документа.

Крім того, суд апеляційної інстанції установив, що Державне агентство резерву України зверталося до Шевченківського районного ВДВС із заявою від 05.11.2013, в якій зазначаючи про внесення згідно з постановою Вищого господарського суду України від 21.08.2013 змін до рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2013, просив прийняти до виконання та відкрити виконавчі провадження з примусового виконання двох наказів Господарського суду міста Києва від 05.04.2013 у справі № 5011-43/15360-2012 з урахуванням змін, внесених згідно з постановою суду касаційної інстанції.

Отже, позивачем було пред'явлено до виконання накази, видані на виконання частково скасованого судового рішення, які не відповідали законодавчо встановленим вимогам до виконавчих документів.

17.05.2013 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа (наказу суду від 05.04.2013 після перегляду рішення суду у касаційному порядку), яку Державним агентством резерву України отримано 07.06.2013, однак не оскаржено.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача як стягувача до виконавчої служби з питань виконання рішення суду у період із 17.09.2014 до 03.05.2018, тобто у строк, що становить майже 4 роки із дати його звернення із листами від 10.02.2014 і від 17.09.2014.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2018, Державне агентство резерву України у касаційній скарзі просить її скасувати як таку, що не відповідає чинному законодавству та прийняти нове рішення, яким скаргу Державного агентства резерву України задовольнити повністю.

Скаржник наголошує на порушенні судом апеляційної інстанції вимог статей 25, 31, 48 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції від 16.10.2013), статей 11, 28, 39, 49 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції від 30.11.2016), залишенні поза увагою, що згідно зі статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вжити всіх передбачених законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено вчиняти виконавчі дії, однак у порушення вимог чинного законодавства від органів виконавчої служби до Державного агентства резерву України не надходило жодної інформації про стан виконавчого провадження, а державний виконавець, ухвалюючи постанову від 16.07.2014 про закінчення виконавчого провадження із примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 05.04.2013, прямо порушив вимоги пункту 4 частини 1 статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" і статті 39 цього Закону (у редакції від 30.11.2016).

3.2. Інші учасники справи не скористалися своїм правом на надання відзиву на касаційну скаргу.

4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду

4.1. Переглянувши у порядку письмового провадження, з огляду на положення статті 293 Господарського процесуального кодексу України, оскаржену у справі постанову суду апеляційної інстанції, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

4.2. За змістом статті 339 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення зі скаргою до суду) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Положення щодо оскарження дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби закріплено також і у статті 1212 цього Кодексу (у редакції, чинній до 15.12.2017, яка діяла на час винесення оскаржуваної постанови державного виконавця).

4.3. Як убачається із матеріалів справи та установлено судом апеляційної інстанції, яким залишено без змін ухвалу суду першої інстанції, рішенням Господарського суду міста Києва від 27.02.2013, зокрема, задоволено позов Державного агентства резерву України про зобов'язання Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення повернути у державний резерв України матеріальні цінності, а саме: бензин автомобільний А-76 у кількості 2,220 тонн; паливо дизельне Л 0,2-62 у кількості 1,400 тонн; масло дизельне М-10Г2к у кількості 0,024 тонн; масло автомобільне М-8В у кількості 0,012 тонн; лісоматеріали для ліній зв'язку та електропередач (стовпи) у кількості 50 м3. Стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь Державного агентства резерву України 84 991,50 грн штрафу та 48 386,66 грн пені. Стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення у дохід Державного бюджету України 2 667,56 грн судового збору.

05.04.2013 Господарським судом міста Києва видано відповідний наказ.

Разом із цим, постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2013 рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2013 скасовано. У задоволенні позову Державного агентства резерву України відмовлено. Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення 1 333,78 грн судового збору. Доручено Господарському суду міста Києва видати наказ.

03.07.2013 Господарським судом міста Києва видано наказ на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2013 про стягнення з Державного агентства резерву України на користь Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення 1 333,78 грн судового збору.

21.08.2013 постановою Вищого господарського суду міста Києва від 21.08.2013 постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2013 щодо відмови у задоволенні позову про зобов'язання Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення повернути у державний резерв України 50 м3 лісоматеріалів, стягнення 67 500,00 грн штрафу і 37 466,40 грн пені залишено без змін.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2013 у решті скасовано, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2013 про зобов'язання Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення повернути у державний резерв України, управління яким здійснює Державне агентство резерву України, бензин автомобільний А-76 у кількості 2,220 тонн; паливо дизельне Л 0,2-62 у кількості 1,400 тонн; масло дизельне М-10Г2к у кількості 0,024 тонн; масло автомобільне М-8В у кількості 0,012 тонн, а також про стягнення 17 491,50 грн штрафу, 10 920,26 грн пені - залишено без змін.

Стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення у дохід Державного бюджету України 918,07 грн судового збору.

Доручено Господарському суду міста Києва видати наказ.

09.09.2013 Господарський суд міста Києва видав наказ на виконання постанови Вищого господарського суду України від 21.08.2013 про стягнення з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення у дохід Державного бюджету України 918,07 грн судового збору.

4.4. Суд апеляційної інстанції установив, що 05.04.2013 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2013 видано дійсні до пред'явлення до 19.03.2014 накази про стягнення з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь Державного агентства резерву України 84 991,50 грн штрафу, та 48 386,66 грн пені, а також про зобов'язання Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення повернути у державний резерв України матеріальні цінності: бензин автомобільний А-76 у кількості 2,220 тонн; паливо дизельне Л 0,2-62 у кількості 1,400 тонн; масло дизельне М-10Г2к у кількості 0,024 тонн; масло автомобільне М-8В у кількості 0,012 тонн; лісоматеріали для ліній зв'язку та електропередач (стовпи) у кількості 50 м3 (том 1, а. с. 211 - 212).

Станом на 21.08.2013 (дату набрання чинності постановою Вищого господарського суду України у цій справі) набрало законної сили рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2013 про стягнення з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь Державного агентства резерву України 17 491,50 грн штрафу, 10 920,326 грн пені, а також про зобов'язання Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення повернути у державний резерв України матеріальні цінності: бензин автомобільний А-76 у кількості 2,220 тонн; паливо дизельне Л 0,2-62 у кількості 1,400 тонн; масло дизельне М-10Г2к у кількості 0,024 тонн; масло автомобільне М-8В у кількості 0,012 тонн.

Отже, як правильно установив суд апеляційної інстанції, зміст рішення суду, на виконання якого було видано накази від 05.04.2013, змінився після перегляду справи у касаційному порядку.

4.5. Згідно зі статтею 115 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017) рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час винесення судом касаційної інстанції постанови від 21.08.2013) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (частини 1 та 2 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження").

За змістом частини 1 статті 116 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017) виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Після набрання судовим рішенням законної сили наказ видається за заявою стягувачу чи прокурору, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, або надсилається стягувачу рекомендованим чи цінним листом. Накази про стягнення судового збору надсилаються до державних податкових інспекцій.

Наказ має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження" (частина 1 статті 117 цього Кодексу).

Статтею 25 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час видачі наказу суду від 05.04.2013 і винесення судом касаційної інстанції постанови від 21.08.2013) встановлено порядок прийняття виконавчого документа до виконання та передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

4.6. Суд апеляційної інстанції установив, що Державне агентство резерву України у заяві від 05.11.2013 № 5074/0/4-13 просило Шевченківський районний ВДВС прийняти до виконання та відкрити виконавчі провадження з примусового виконання двох наказів Господарського суду міста Києва від 05.04.2013 у справі № 5011-43/15360-2012 зважаючи на постанову Вищого господарського суду України від 21.08.2013.

Отже, суд апеляційної інстанції установив, що позивачем у справі пред'явлено до виконання накази на примусове виконання рішення суду, яке частково скасовано, а тому ці накази не відповідають законодавчо встановленим вимогам до виконавчого документа.

4.7. Крім того суд апеляційної інстанції установив, що 17.05.2013 у порядку примусового виконання наказів № 5011-46/, виданих 05.04.2013 державним виконавцем, ухвалено постанови про повернення виконавчого документа органу, який їх видав, і направлено ці постанови Господарському суду міста Києва, Державному агентству резерву України і Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (том 3, а. с. 2- 5).

За змістом статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час винесення постанови від 17.05.2013) виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню). Про повернення виконавчого документа державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа від 17.05.2013 отримано Державним агентством резерву України 07.06.2013. Доказів їх оскарження у встановлені законом строки заявником не надано.

При цьому суд апеляційної інстанції установив, що належних і допустимих доказів прийняття у межах виконавчого провадження № 40932678 інших постанов, зокрема від 16.07.2014, матеріали справи не містять.

4.8. Разом із цим суд апеляційної інстанції зазначив, що у матеріалах справи є копії листів Державного агентства резерву України до Шевченківського районного ВДВС від 10.02.2014 № 536/0/4-14 і від 17.09.2014 № 3580/0/4-14 щодо надання інформації про виконавче провадження з виконання наказу суду від 05.04.2013.

У подальшому Державне агентство резерву України звернулося з листом від 03.05.2018 до Шевченківського районного ВДВС із проханням вжити заходів реагування, зокрема перевірити стан виконавчого провадження стосовно виконання наказу суду про повернення матеріальних цінностей (том 3, а. с. 27), на яке надійшла відповідь, що за даними автоматизованої системи виконавчого провадження, 26.11.2013 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 16.07.2014 - про закінчення виконавчого провадження та неможливість надати більш детальну інформацію з огляду на закінчення строку зберігання закінчених виконавчих проваджень. Аналогічну інформацію повідомило заявникові у листі від 18.06.2018 № 8952 Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

За змістом частин 1, 6 статті 83 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час надіслання скаржником листа від 10.02.2014 щодо надання інформації про хід виконавчого провадження) контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Контроль за законністю виконавчого провадження здійснюють Міністерство юстиції України через Департамент державної виконавчої служби, а Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головні управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі - через відповідні управління державної виконавчої служби.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду (частина 1 статті 82 цього Закону).

Однак як установлено судом апеляційної інстанції, доказів оскарження позивачем бездіяльності органів державної виконавчої служби у строк майже 4 роки у матеріалах справи немає.

4.9. За змістом статті 74 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 15.12.2017, яка діяла на час звернення заявника до суду зі скаргою) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

4.10. Ураховуючи наведені положення законодавства та установлені судом апеляційної інстанції обставини справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції, який погодився із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість і недоведеність доводів заявника, а отже і про відсутність підстав для задоволення скарги Державного агентства резерву України на дії державного виконавця Шевченківського районного ВДВС.

4.11. Доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали підтвердження, не спростовують обставин, на які послався суд апеляційної інстанції як на підставу для відмови у задоволенні скарги і зводяться до незгоди із судовим рішенням.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.2. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

5.3. Відповідно до частини 1 статті 309 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

5.4. Ураховуючи наведені положення законодавства та встановлені судом апеляційної інстанції обставини, колегія суддів зазначає, що оскаржена у справі постанова Київського апеляційного господарського суду відповідає положенням чинного законодавства, тому підстав для її скасування немає.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Державного агентства резерву України залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2018 у справі № 5011-43/15360-2012 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Дроботова

Судді І.С. Берднік

В.Я. Погребняк