РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.11.2018Справа № 910/8524/18

За позовомНаціонального заповідника "Софія Київська";
До Товариства з обмеженою відповідальністю "Гравбудкомплект";
Провизнання недійсною окремої частини договору та стягнення 3 587,29 грн.
Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Дюбко С.П.

Представники:

Від позивачане з'явився;
Від відповідача не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національний заповідник "Софія Київська" звернувся до суду з позовом про визнання недійсним в окремій частині договору про надання послуг № 225 від 03.06.2013, а саме: п. 3.1 в частині включення вартості підрядних робіт на суму 3 587,29 грн., а також про стягнення збитків у сумі 3 587,29 грн.

Позов мотивований тим, що за результатами ревізії, проведеної Державною фінансовою інспекцією у місті Києві у діяльності Національного заповідника "Софія Київська", було встановлено завищення вартості робіт за договором надання послуг № 225 від 03.06.2013, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Гравбудкомплект", чим позивачу завдано збитки на суму 3 587,29 грн. Визнати недійсним п. 3.1 договору позивач просить у звязку з тим, що проектно-кошторисна документація за договором, яка мала становити його невідємну частину, сторонами не розроблена, не затверджена та не пройшла обов'язкову експертизу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.07.2018 відкрито провадження у справі № 910/8524/18, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 11.09.2018, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу - строк для подання відповіді на відзив.

У підготовче засідання, призначене на 11.09.2018 відповідач уповноваженого представника не направив, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав.

Представник позивача заявив клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Північний офіс Державної аудиторської служби, обґрунтувавши своє клопотання тим, що саме цією особою встановлено завищення вартості наданих відповідачем позивачеві послуг, а в силу законодавства (Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" та постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби" від 06.04.2016 № 226) позивач зобов'язаний виконати вимоги органу державного нагляду (контролю), яким є Північний офіс Державної аудиторської служби, до повноважень якого належить як проведення ревізій, так і висування вимог про усунення порушень, виявлених ревізією.

Розглянувши клопотання позивача, суд залишив його без задоволення через відсутність прямого зв'язку між наслідками вирішення цього спору та правами, інтересами чи обов'язками Північного офісу Державної аудиторської служби по відношенню до сторін справи. Позивач не повідомив як саме наслідки вирішення спору можуть вплинути на права чи обов'язки територіального підрозділу органу державного контролю (нагляду), який вже виконав свої функції ревізії щодо позивача, склав відповідний документи за наслідками такої ревізії та встановив вимоги до суб'єкта, який перевірявся. Крім того, Північний офіс Державної аудиторської служби не є стороною договору, з якого виник спір, не є відповідальним за належне виконання зобов'язань за цим договором тощо.

Згідно з ухвалою від 11.09.2018 підготовче засідання було відкладено на 09.10.2018 відповідно до п. 1, п. 2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

У підготовчому засіданні 09.10.2018, вчинивши всі передбачені процесуальним законодавством дії за ст.ст. 182-183 Господарського процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи для судового розгляду по суті на 30.10.2018

30.10.2018 в судовому засіданні було оголошено перерву до 13.11.2018.

Вчинення судом процесуальних дій 09.10.2018, 30.10.2018 відбувалося за відсутності у засіданні представника відповідача в порядку приписів ч. 9 ст. 166, ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, адже процесуальні документи направлялися за його місцезнаходженням своєчасно та в установленому порядку, незважаючи на те, що поштове відправлення поверталося до суду через закінчення термінів його зберігання відділенням поштового зв'язку.

Під час розгляду спору по суті представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив позов задовольнити, визнавши недійсним п. 3.1 договору про надання послуг від 03.06.2013 № 225 відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України та стягнувши з відповідача 3 587,29 грн. заподіяних державі збитків.

13.11.2018 у судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оглянувши оригінали документів, копії яких долучено до матеріалів справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

03.08.2013 Національний заповідник "Софія Київська" в якості замовника та Товариство з обмеженою відповідальністю "Гравбудкомплект" в якості виконавця уклали договір № 225 про надання послуг, за яким відповідач зобов'язався протягом десяти календарних днів з моменту підписання договору надати за плату послуги з монтажу охоронної системи сигналізації у приміщення дзвіниці, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 24, що указані в кошторисі (додаток 1), що є невід'ємною частиною договору, а замовник зобов'язується оплатити надані послуги.

Строк дії договору було встановлено у п. 6.1, п. 6.2. п. 6.3, де вказується, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками; строк договору закінчується 31.12.2013. Закінчення строку договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Відповідно до п. 3.1 загальна вартість наданих послуг визначається на основі твердої договірної ціни (додаток № 2), що є невід'ємною частиною договору та складає 9 067,20 грн.

Згідно з п. 3.2 договору оплата послуг здійснюється в національній валюті шляхом перерахування у безготівковій формі грошових коштів замовником на поточний рахунок підрядника, вказаний у цьому договорі на підставі акту приймання-передачі наданих послуг підрядника протягом 5-ти робочих днів з дня підписання акту приймання-передачі наданих послуг за встановленою формою.

Підписання акту приймання-передачі наданих послуг представником замовника є підтвердженням відсутності претензій з його боку (п. 3.3 договору).

До основних обов'язків сторін за договором було віднесено обов'язок виконавця особисто надати замовнику визначені у договорі послуги у встановлений строк та обов'язок замовника прийняти від виконавця результати надання послуг шляхом підписання акта приймання-передачі наданих послуг та оплачувати їх в розмірах і в строки, передбачені цим договором.

Додатком до договору сторони оформили "Договірну ціну" з посиланням на ДБН Д.1.1-1-2000 на суму 9 067,20 грн., що складається з прямих витрат (заробітна плата, вартість матеріалах ресурсів, вартість експлуатації будівельних машин і механізмів), загальновиробничих витрат, коштів на покриття адміністративних витрат будівельно-монтажних організацій, коштів на покриття ризику і податків.

Також був складений локальний кошторис № 2-1-1 на монтаж системи охоронної сигналізації в Дзвіниці Національний заповідник "Софія Київська", що складався з двох розділів: 1 - монтажні роботи (вартість 3 709,00 грн)., 2 - устаткування, що монтується (вартість 3 358,00 грн.), всього по кошторису 7 067,00 грн. Згідно зі складеною сторонами підсумковою відомістю ресурсів, до якої було включено два розділи - витрати труда та будівельні матеріали, вироби і конструкції, її вартість склала 3 357,32 грн.

Приєднаним до позовної заяви актом приймання виконаних будівельних робіт від 04.06.2013 № 1 стверджується, що відповідач виконав та передав позивачеві роботи з монтажу системи охоронної сигналізації у Дзвіниці Національного заповідника "Софія Київська" вартістю 9 066,67 грн.

10.06.2013 позивач перерахував відповідачу 9 066,67 грн. в якості оплати монтажу систем сигналізації згідно з договором від 07.06.2013 № 225 (платіжне доручення та банківська виписка в матеріалах справи).

15.06.2015 позивач видав наказ № 151 щодо створення комісії про проведення контрольних обмірів (обстежень).

До матеріалів справи позивач надав лист від 25.06.2015 № 334/01-19/06, яким відповідача було повідомлено про проведення Державною фінансовою інспекцією в м. Києві ревізії Національного заповідника "Софія Київська" за період з 01.06.2012 по 01.06.2015, у зв'язку з чим представника відповідача було запрошено на 02.07.2015 за адресою: вул. Володимирська, 24 для проведення контрольних обмірів по виконаним роботам згідно з договором від 18.12.2012 № 380.

02.07.2015 позивач у складі комісії, призначеної наказом від 15.06.2015 № 151 склав акт № 3 вибіркового контрольного обстеження фактичних обсягів робіт, виконаних відповідачем з монтажу системи охоронної сигналізації у Дзвіниці по вул. Володимирській, 24 за договором від 03.06.2013 № 225. У вказаному акті позивачем наведено перерахунок завищення обсягів та вартості робіт, проведених відповідачем на суму 3 587,29 грн.

07.08.2015 Державною фінансовою інспекцією у місті Києві (правонаступником якої є Північний офіс Держаудитслужби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266) складено акт ревізії фінансово-господарської діяльності Національного заповідника "Софія Київська" по завершальний місяць 2015 року (01.06.2015). Згідно з цим актом ревізію проведено в термін з 28.05.2015 по 07.05.2015.

У акті ревізії Державною фінансовою інспекцією у місті Києві зазначено відомості з акту контрольного обстеження від 02.07.2015 № 3, а саме: проведеним контрольним обстеженням обсягів фактично виконаних робіт ТОВ "Гравбудкомплект" з монтажу системи охоронної сигналізації в Дзвіниці по договору від 03.06.2013 № 225 (акт № 1 за травень 2013 на загальну суму 9 066,67 грн.) встановлено, що обсяги фактично виконаних робіт не відповідають обсягам, які зазначені в акті приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в), що призвело до завищення вартості робіт на суму 3 587,29 грн., чим порушено п. 3.3.9 ДНБ Д.1.1-1-2000, затвердженого Держбудом України від 27.08.2000 № 174, як наслідок - завдано збитки державі в особі замовника.

Також, в акті ревізії вказується, що за договором від 03.06.2013 № 225 проектно-кошторисна документація у відповідному порядку та обсязі не розроблена, не погоджена, не затверджена та не пройшла обов'язкову державну експертизу. Ревізією правильності застосування коефіцієнтів та розцінок відповідно до ДБН.1.1-2000 порушень по акту приймання виконаних будівельних робіт не встановлено.

Наслідком проведеної перевірки стало направлення позивачу Державною фінансовою інспекцією у місті Києві вимоги № 26-04-14-14/932 від 08.09.2015 про усунення порушень, виявлених ревізією.

З наявної в матеріалах справи копії акту № 04-30/1312 від 07.08.2015 вбачається, що Заповідником в особі Генерального директора вказаний акт підписаний без зауважень.

11.11.2015 позивач направив відповідачу претензію № 573/01-19/06 від 09.11.2015, в якій вимагав відшкодування збитків за низкою договорів, укладених з відповідачем з посиланням на те, що ревізією, проведеною Державною фінансовою інспекцією у місті Києві, виявлені порушення.

Не отримавши задоволення своїх вимог, позивач звернувся до суду з цим позовом, провівши власний розрахунок послуг, вартість яких за твердженнями позивача є завищеною та становить 3 587,29 грн, у якому вказує, що спірний договір є недійсним в частині визначення вартості послуг на цю суму.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав, заявлені вимоги не оспорив.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

При цьому, суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9.

Так, ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

З аналізу укладеного сторонами договору, виду і характеру робіт, замовлених позивачем і проведених відповідачем, слідує, що між ними виникли правовідносини з договору підряду, що підпадають під правове регулювання як загальних положень чинного законодавства про зобов'язання, так і Глави 61 Цивільного кодексу України.

Як на підставу визнання частково недійсним договору, позивач послався на те, що ціна договору (п. 3.1 договору) є завищеною та послуги на таку суму не надавались, кошторис до договору не був підписаний, узгоджений і скріплений печатками, у зв'язку з чим слід вважати, що сторонами не були додержані вимоги ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Проте, слід зазначити, що договір перевіряється на дотримання його закону станом на час укладення правочину, тобто на момент укладення спірного договору - 03.06.2013 (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009), тоді як акт Державної фінансової інспекції у м. Києві № 04-30/1312 від 07.08.2015 на той час не існував, а обставини, викладені в ньому, не були встановлені, тому підстави для визнання окремої частини правочину недійсним (п. 3.1) на час його укладення (03.06.2013) відсутні.

Як встановлено судом вище, сторонами спірний договір повністю виконано, тобто послуги надані, прийняті та оплачені позивачем у сумі, що відповідає ціні договору, погодженій у п. 3.1, договірній ціні та локальному кошторису, підсумковій відомості ресурсів, акту приймання виконаних будівельних робіт від 04.06.2013 № 1. При цьому, відсутність на підсумковій відомості ресурсів та локальному кошторисі печаток сторін суд не вважає підставою для визнання договору недійсним в частині п. 3.1 на суму 3 587,29 грн., адже договір фактично виконано, роботи замовником прийнято без зауважень та оплачено. Відсутність печатки в даному випадку могло б слугувати підставою вважати договір неукладеним, адже локальний кошторис становить невід'ємну частину договору, проте дійсні обставини справи свідчать фактичне виконання відповідачем робіти та їх фактичне прийняття замовником за ціною, що відповідає ціні договору, погодженій у п. 3.1. А тому, вимогу позовна вимога про визнання недійсним договору в частині визначення його ціни на суму 3 587,29 грн. із 9 067,00 грн. видається намаганням внесення змін у ціну договору, що суперечить приписам ст. 632 Цивільного кодексу України, якою передбачено що зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Щодо позовних вимог про стягнення суми збитків суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Згідно з приписами ст. 22 Цивільного кодексу України під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, що полягає у порушенні зобов'язання (невиконання або виконання його з порушенням умов), та завдання у зв'язку з цим збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Частинами 1, 2 ст. 623 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Згідно із ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст. 525, 526 названого Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Укладений сторонами договір недійсним ні повністю, ані в частині ціни договору не визнавався і зміни до нього не вносилися; докази перевищення сторонами кошторису - відсутні.

Отже, оскільки сторонами був укладений договір, а кошти, які позивач просив стягнути з відповідача отримані останнім як оплата виконаних робіт, то такі кошти набуто за наявності правової підстави - договору, і вони не можуть вважатися ні збитками, ані безпідставно набутим майном. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 22.01.2013 № 5006/18/13/2012.

Крім того, розглядаючи заявлений спір, доцільно також звернути увагу на специфіку правового регулювання деяких аспектів договорів підряду. Так, у ст. 852 Цивільного кодексу України зазначається що, якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором. За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Позивачем відповідно до ст. 853 Цивільного кодексу України та у встановленому договором порядку було прийнято в повному обсязі та без зауважень щодо виконання, про що свідчить описаний вище акт форми КБ-2в та за яким було проведено оплату в повному обсязі (платіжні документи в матеріалах справи).

При цьому, матеріали справи не містять доказів заявлення позивачем зауважень до відповідача щодо наявності будь-яких відступів від умов договору, у тому числі щодо ціни робіт та матеріалів, указаних у договорі та акті виконаних робіт. Також, матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами спору з приводу наявності недоліків у виконаній роботі та використаних матеріалах.

З огляду на вищенаведене, умови договору вважаються виконаними сторонами, а робота прийнятою без зауважень, а тому відповідно до ст. 853 Цивільного кодексу України позивач втратив право у подальшому посилатися на будь-які відступи від умов договору, як-то зміну вартості робіт після їх прийняття, шляхом визнання договору недійсним у частині та стягнення заявленої суми.

Поряд з викладеним, суд вважає за належне надати правову оцінку посиланням позивача на результати ревізії Державної фінансової інспекції в м. Києві, якою відображено завищення вартості робіт за договором на 3 587,29 грн. Суд не погоджується з такими посиланнями, оскільки відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони були вільними в укладенні договору на визначених ним умовах та погодили ціну договору, а підписавши акт виконаних робіт та провівши оплату - фактично підтвердили виконання робіт та використання матеріалів належним чином та відповідно до умов договору.

Отже, підстави для стягнення з відповідача 3 587,29 грн. заявленого завищення вартості використаних матеріалів відсутні, оскільки результати ревізії Державної фінансової інспекції в м. Києві, на які посилається позивач, не встановлюють в розумінні ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставин, яка не потребують доведення, як то завишення вартості фактично виконаних робіт та використаних матеріалів. Результати ревізії також не є встановленою законом підставою для виникнення у відповідача безумовного обов'язку повернути зазначену в акті суму коштів.

Так, Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (п.п. 4 п. 4 Положення про Держфінінспекцію (Указ № 499/2011 - далі Положення).

Відповідно до п. 6 зазначеного Положення Держфінінспекція для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням про Держфінінспекцію встановлено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Держфінінспекція має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями п. 7 ст. 10 Закону України від 26.01.1993 "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" (далі - Закон № 2939-XII), згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

З огляду на викладене, суд не приймає доводи позивача із посиланням на акт ревізії фінансово-господарської діяльності Національного заповідника "Софія Київська" № 04-30/1312 від 07.08.2015 Державної фінансової інспекції в м. Києві як на беззаперечну підставу для стягнення збитків, оскільки встановлені органами державної контрольно-ревізійної служби при проведенні контрольних заходів факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним Господарським процесуальним кодексом України, тобто сам лише акт перевірки не є підставою для застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення збитків та не звільняє сторону від процесуального обов'язку доводити свої вимоги іншими належними та допустимими доказами. Акт ревізії не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов'язання, визначені договором, та які підтверджені відповідним актом здачі-приймання виконаних робіт.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог про визнання недійсним окремої частини договору № 225 від 03.06.2013, а саме п. 3.1 в частині визначення (включення) вартості послуг на суму 3 587,29 грн та стягнення збитків у розмірі 3 587,29 грн, у зв'язку з чим позовні вимоги відхиляються повністю.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10.02.2010).

У зв'язку з відмовою у позові, судові витрати у справі зі сплати судового збору покладаються на позивача в порядку приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 73-80, 129, 166, 178, 236-241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 23.11.2018.

Суддя О.В. Мандриченко