ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2018 р. Справа № 914/359/18

місто Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Зварич О.В., Мирутенко О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників сторін:

від позивача (скаржника) ОСОБА_1

від відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», вих.№14/4-841 від 23 червня 2018 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 20 червня 2018 року (підписане 02.07.2018 року), суддя Матвіїв Р.І.

у справі №914/359/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача ОСОБА_4 державного комунального підприємства «Миколаївтеплокомуненерго», м. Миколаїв, Львівська область

про стягнення 456 541,35 грн.

в с т а н о в и в :

23 лютого 2018 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_4 державного комунального підприємства «Миколаївтеплокомуненерго» про стягнення 456 541,35 грн., у тому числі: 31 923,50 грн. 3% річних та 424 617,85 грн. інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20 червня 2018 року у справі №914/359/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач погасив заборгованість перед позивачем за природний газ до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Одночасно суд встановив, що із змісту з ст.ст.4,5,6 вказаного Закону вбачається, що до реєстру включаються вимоги саме за заборгованістю, у той час як ч.3 ст.7 вказаного Закону визначає, що на заборгованість за природний газ, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 20 червня 2018 року у справі №914/359/18 та прийняти нове рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 456 541,35 грн., у тому числі: 31 923,50 грн. 3% річних та 424 617,85 грн. інфляційних втрат. Зокрема, зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а саме: Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Так, скаржник вказує, що виходячи з аналізу положень ст.1-3 вказаного вище Закону, учасниками процедури врегулювання заборгованості (що включає у себе у тому числі і списання заборгованості) є теплопостачальні та теплогенеруючі підприємства, включені до реєстру, при цьому, звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні докази включення відповідача до реєстру, а відтак, застосування ч.3 ст.7 зазначеного вище Закону є неправомірним. Одночасно, апелянт посилається на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Білоуса В.В. головуючого, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у справі №908/3211/16 у подібних правовідносинах щодо застосування судом норми права ч.3 ст.7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16 липня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі №914/359/18.

Ухвалою суду від 27 липня 2018 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 13 вересня 2018 року.

Враховуючи перебування у відпустці головуючого судді Матущака О.І. та члена колегії судді Мирутенка О.Л., судове засідання 13 вересня 2018 року не відбулося.

Ухвалою суду від 26 вересня 2018 року розгляд справи призначено на 04 жовтня 2018 року.

Разом з тим, Указом Президента України від 29 грудня 2017 року №454/2017 «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» ліквідовано Львівський апеляційний господарський суд та утворено Західний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську та Чернівецьку області, з місцезнаходженням у місті Львові.

Згідно з ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, повязані зі здійсненням таким судом повноважень, судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду.

В газеті «Голос України» №185 (6940) від 03 жовтня 2018 року опубліковано повідомлення про початок роботи Західного апеляційного господарського суду з 03 жовтня 2018 року.

Судді Львівського апеляційного господарського суду переведені до Західного апеляційного господарського суду Указом Президента України від 28 вересня 2018 року №295/2018.

Відповідно до частин 5, 7 ст.31 ГПК України у разі ліквідації суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 жовтня 2018 року справу №914/359/18 розподілено колегії суддів у складі: ОСОБА_7 (головуючий суддя), судді: Зварич О.В. та Мирутенко О.Л.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2018 року справу №914/359/18 прийнято до провадження вказаною вище колегією суддів та призначено до розгляду в судовому засіданні на 13 листопада 2018 року.

Ухвалою суду від 13 листопада 2018 року розгляд справи відкладено на 06 грудня 2018 року.

Представник позивача (скаржника) вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 20 червня 2018 року у справі №914/359/18 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Представники відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (б/н від 24 липня 2018 року) та доповненні до відзиву (б/н від 12 вересня 2018 року). Зокрема, зазначали, що норми ст.ст.2, 5 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» стосуються підприємств, які мають основну заборгованість перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України», а положення ч.3 ст.7 вказаного Закону передбачає списання пені, втрат від інфляції та 3% річних з дня набрання чинності Законом, незалежно від того включене підприємство до реєстру чи ні. Поряд з цим, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить суд стягнути з позивача 45 654,13 грн. у відшкодування витрат, повязаних з оплатою послуг адвоката. До відзиву відповідач долучив договір №09/08-8 про надання адвокатської допомоги від 09 липня 2018 року, розрахунок вартості адвокатської допомоги та перелік виконаних робіт від 12 вересня 2018 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер серія ЛВ №130468 та витяг з Єдиного реєстру адвокатів України щодо адвоката ОСОБА_2.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 28 серпня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (в тексті договору продавець) та ОСОБА_4 державним комунальним підприємством «Миколаївтеплокомуненерго» (в тексті договору покупець) укладено договір №12/527-БО-21 купівлі-продажу природного газу, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а покупець прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Згідно з п.1.2 Договору газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами і організаціями та іншими споживачами.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що продавець передає покупцеві з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2012 року газ обсягом до 301 тис. куб. м. Обсяги газу, що планується передати за цим договором, можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку.

Відповідно до пунктів 3.3, 3.4 Договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу, який є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу (п.6.1 Договору).

У відповідності до п.11 Договору останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 вересня 2012 року і діє в частині поставки газу до 31 грудня 2012 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

На виконання умов договору №12/527-БО-21 купівлі-продажу природного газу від 28 серпня 2012 року позивач передав у власність відповідача протягом жовтня-грудня 2012 року природний газ на загальну суму 1 150 367,27 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу: від 31 жовтня 2012 року на суму 94 232,33 грн., від 30 листопада 2012 року на суму 374 393,34 грн. та від 31 грудня 2012 року на суму 681 741,60 грн. Копії вказаних актів знаходяться у матеріалах справи, підписані повноважними представниками обох сторін, а їх підписи скріплено печатками юридичних осіб сторін договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в повному обсязі здійснено розрахунок за поставлений природний газ, проте, такі розрахунки здійснено з порушенням строків оплати, встановлених у договорі, що підтверджується інформацією, яка міститься у витязі з рахунку відповідача та платіжними дорученнями №229 від 26 грудня 2014 року на суму 40 000 грн., №1 від 02 вересня 2016 року на суму 551 625,70 грн.

Отже, остаточний розрахунок за поставлений позивачем протягом жовтня-грудня 2012 року природний газ відповідач здійснив 02 вересня 2016 року, що не заперечується сторонами.

У звязку з порушенням строків оплати природного газу, встановлених у договорі №12/527-БО-21 купівлі-продажу природного газу від 28 серпня 2012 року, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду з цим позовом про стягнення з ОСОБА_4 державного комунального підприємства «Миколаївтеплокомуненерго» 456 541,35 грн., у тому числі: 31 923,50 грн. 3% річних та 424 617,85 грн. інфляційні втрати.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 ЦК України).

Згідно з ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Обовязок покупця щодо оплати товару передбачено частиною 1 ст.692 ЦК України.

Поряд з тим, відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами договору №12/527-БО-21 купівлі-продажу природного газу від 28 серпня 2012 року передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу (п.6.1 Договору).

Колегією суддів встановлено, що відповідач повністю розрахувався за наданий позивачем природній газ 02 вересня 2016 року, проте, як зазначалось вище, оплата за природний газ здійснювалась відповідачем з порушенням строків, передбачених договором.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач, на підставі ст.625 ЦК України, нарахував відповідачу по кожному з актів приймання-передачі природного газу 3% річних в розмірі 31 923,50 грн. та інфляційні втрати в розмірі 424 617,85 грн.

Поряд з тим, судом встановлено, що 03 листопада 2016 року прийнято Закон України №1730-VII «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», який набрав чинності 30 листопада 2016 року.

Відповідно до положень вказаного Закону процедура врегулювання заборгованості це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Згідно з ст.1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Дія вказаного Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (ст.2 Закону).

Частиною 1 ст.3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України №93 від 21.02.2017 року затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром, який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Згідно з п.14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 року заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016 року.

Поряд з тим, відповідно до ч.3 ст.7 Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

За умовами укладеного між сторонами Договору (п.1.2) газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами і організаціями та іншими споживачами.

За даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності відповідача МДКП «Миколаївтеплокомуненерго» є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

З огляду на наведене, відповідач МДКП «Миколаївтеплокомуненерго» є теплопостачальною організацією, на яку поширюється дія Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Матеріалами справи підтверджено, а сторонами не заперечується факт погашення відповідачем заборгованості за договором №12/527-БО-21 купівлі-продажу природного газу від 28 серпня 2012 року в повному обсязі 02 вересня 2016 року, тобто до моменту набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (до 30 листопада 2016 року).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зі змісту з ст.ст.4, 5, 6 вказаного Закону вбачається, що до реєстру включаються підприємства з основною заборгованістю за договором, у звязку з чим, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що відповідач не включений до реєстру та відповідно на нього не поширюється дія вказаного вище Закону, оскільки судом встановлено, що відповідачем погашено основний борг 13 січня 2015 року, тобто основна заборгованість у відповідача відсутня.

Відтак, до заборгованості, що виникла і погашена до набрання чинності вказаним Законом, не можуть бути застосовані, передбачені цим Законом правила і вимоги щодо необхідності включення до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

З огляду на що, застосування саме ч.3 ст.7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не потребує включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ч.3 ст.7 Закону є нормою прямої дії, при цьому, застосування її приписів не ставиться в залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, застосування даної норми не потребує включення підприємства до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі №927/1152/16, від 28 лютого 2018 року у справі №911/3914/14, від 14 березня 2018 року у справі №904/11460/16, від 23 травня 2018 року у справі №908/2114/16, від 06 червня 2018 року у справі №904/10292/17, від 20 червня 2018 року у справі №916/3055/16, від 23 липня 2018 року у справі №904/10294/17, від 07 серпня 2018 року у справі №925/1584/17,

Згідно з ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене вище та встановлені судом обставини, зокрема, те що остаточний розрахунок за природний газ, поставлений відповідачу в період з жовтня по грудень 2012 року, здійснений відповідачем 02 вересня 2016 року, тобто до вступу в дію ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що відповідач має право на списання нарахованих інфляційних втрат та відсотків річних згідно з ч.3 ст.7 вказаного Закону, оскільки зазначена правова норма є нормою прямої дії та не потребує будь-яких додаткових дій від відповідача, окрім погашення основної заборгованості до 30 листопада 2016 року.

Одночасно колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №908/3211/16, оскільки у останній судом зроблено висновок, що для здійснення процедури врегулювання заборгованості, а це - зменшення, списання та/або реструктуризація, необхідною умовою є включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства, з метою її врегулювання за домовленістю сторін шляхом вчинення відповідних правочинів. Поряд з тим, у зазначеній постанові у справі №908/3211/16 вказано, що частиною 3 ст.7 Закону, яка окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом. В свою чергу, у цій справі (№914/359/18) позовні вимоги стосуються саме стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової енергії, а не стягнення самої заборгованості, у зв'язку з чим посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №908/3211/16 є недоречним.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №908/2114/16 суд зазначив наступне: « 34. Окрім того, 22.05.2018 від позивача до Верховного Суду надійшла заява про передачу даної справи на розгляд палати у випадку якщо судова колегія вважатиме за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №908/3211/16.

35. Вказана заява мотивована тим, що Верховний Суд в постанові від 14.02.2018 у справі №908/3211/16 дійшов висновку про те, що для здійснення процедури врегулювання заборгованості необхідною умовою є включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства.

36. Розглянувши вказану заяву, колегія суддів приходить до висновку про відмову в її задоволенні, з огляду на те, що в постанові від 14.02.2018 у справі №908/3211/16 відсутній висновок щодо необхідності включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства для здійснення процедури врегулювання заборгованості, а викладено лише фактичні обставини щодо такого включення відповідача у вказаній справі.

37. Водночас, частина третя статті 7 Закону від 03.10.2016 № 1730-VIII є нормою прямої дії, застосування якої не потребує включення підприємства до вказаного реєстру.»

З огляду на все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення з ОСОБА_4 державного комунального підприємства «Миколаївтеплокомуненерго» 456 541,35 грн., у тому числі: 31 923,50 грн. 3% річних та 424 617,85 грн. інфляційних втрат, оскільки в даному випадку до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч.3 ст.7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Щодо відшкодування відповідачу витрат, повязаних з оплатою послуг адвоката, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.126 ГПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як зазначалось вище, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить суд стягнути з позивача 45 654,13 грн. у відшкодування витрат, повязаних з оплатою послуг адвоката. До відзиву відповідач долучив договір №09/08-8 про надання адвокатської допомоги від 09 липня 2018 року, розрахунок вартості адвокатської допомоги та перелік виконаних робіт від 12 вересня 2018 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер серія ЛВ №130468 та витяг з Єдиного реєстру адвокатів України щодо адвоката ОСОБА_2. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем не надано відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідачем відповідних витрат, тобто доказів оплати наданих адвокатом послуг на суму 45 654,13 грн.

У звязку з наведеним, колегія суддів не вбачає підстав для відшкодування відповідачу витрат на послуги адвоката, оскільки останнім не доведено належними доказами понесення таких витрат (оплату наданих послуг).

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 20 червня 2018 року у справі №914/359/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Матеріали справи №914/359/18 повернути до Господарського суду Львівської області.

Повну постанову складено 10.12.2018 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Зварич О.В.

Суддя Мирутенко О.Л.