ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2018 р. Справа № 917/1407/18

За позовом Приватного підприємства "Світан Плюс", вул. Холодноярська, 1, м. Світловодськ, Кіровоградська область, 27500; адреса для листування: 39600, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Миколаївська, 9,

до Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", вул. В'ячеслава Чорновола (Куйбишева), 22-а, м. Полтава, Полтавська область, 36000,

про стягнення грошових коштів

Суддя Білоусов С. М.

Секретар судового засідання Бойченко Л.О.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Суть справи: розглядається позовна заява про заборгованості в розмірі 301 543,86 грн. з яких 209 849,20 грн. - основний борг за договором № С-16 поставки асфальтобетонної суміші від 31 травня 2017 року, 66 453,93 грн. - пені, 18 886,43 грн. - інфляційні нарахування та 3 354,30 грн. - 3% річних.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 14.11.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Від позивача до суду надійшла заява від 29.11.2018 року (вх. № 11173 від 29.11.2018 року) про розгляд справи без його представника у судовому засіданні, про зменшення пені на 50% та про ухвалення рішення по справі відповідно до ч. 3 ст. 185 ГПК України.

28.11.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 11134), в якому відповідач позовні вимоги визнає, та просить суд зменшити розмір пені.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч. 3 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.

З огляду на визнання відповідачем позову суд прийшов до висновку про ухвалення рішення у даній справі.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

31 травня 2017 року між Дочірнім підприємством "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" Філія "Козельщинський райавтодор" (покупець, відповідач) та Приватним підприємством "Світан Плюс" (постачальник, позивач) було укладено договір № С-16 поставки асфальтобетонної суміші (договір), за яким постачальник зобов'язався виготовити та передати у власність у повному обсязі відповідно до замовлення, в кількості 300,0 тон, а покупець - прийняти та оплатити асфальтобетонну суміш (продукцію).

Крім того, між сторонами укладена додаткової угоди № 1 до вищевказаного договору від 01 червня 2017 року, відповідно до п. 2 якої вказано, що ціна договору визначається сумою всіх підписаних специфікацій та/або видаткових накладних та/або сплачених рахунків, в період дії цього Договору.

Відповідно до п. 4.1. Договору розрахунок за Договором здійснюється в національній валюті України на підставі рахунку протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту його отримання, у порядку попередньої оплати у розміні 100% за кожну замовлену Покупцем і відвантажену Постачальником партію продукції, або по факту постачання (за домовленістю), але не пізніше 5-ти робочих днів.

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору № С-16 поставки асфальтобетонної суміші за період з 01.06.2017 р. по 15.09.2017 р. передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 306 000,00 грн., на підтвердження чого надав видаткові накладні:

№ С-00000437 від 12.09.2017 року на суму 135 000,00 грн.;

№ С-00000449 від14.09.2017 року на суму 135 000,00 грн.,

№ С-00000453 від 15.09.2017 на суму 36 000 грн.

Відповідач, в свою чергу, взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, а саме плату за отримані продукцію в повному обсязі не здійснював, в зв'язку з чим за ним рахується заборгованість в сумі 209 849,20 грн.

Крім того в матеріалах справи наявний підписаний сторонами Акт звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого сума боргу станом на 14.09.2018 р. становить 209 849,20 грн.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача 209 849,20 грн. - основний борг за договором № С-16 поставки асфальтобетонної суміші від 31 травня 2017 року, 66 453,93 грн. - пені, 18 886,43 грн. - інфляційні нарахування та 3 354,30 грн. - 3% річних.

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

За приписами частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В статті 193 ГК України зазначається, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Суд при вирішенні спору враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір поставки.

Статтею 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договори купівлі-продажу.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно повинно бути виконане у встановлений строк (термін).

Як встановлено судом, виконання зобов'язання щодо надання послуг позивачем виконано у повному обсязі.

З огляду на визначений сторонами порядок розрахунків за надані послуги, матеріалами справи підтверджено, що порушення відповідачем договірних зобов'язань щодо здійснення розрахунків за отриману продукцію з ремонту мало місце.

Наявність заборгованості визнана відповідачем з підписанням акту звірки заборгованості, підтверджена позивачем первинними бухгалтерськими документами та визнана відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за отриману продукцію в розмірі 209 849,20 грн.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3" в розмірі 6 354,30 грн. - 3% річних та 18 886,43 грн. - інфляційні втрати, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є правомірними, визнаними відповідачем, а тому підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. ст. 547-548 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК).

У відповідності до положень пункту 5.1. договору при несвоєчасній оплаті продукції покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

На підставі ст. 230 ГК України, п. 5.1. договору, позивачем нарахована пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України 66 453,93 грн. станом на 14.09.2018 року.

На підставі вищевикладеного та з урахуванням положень статті ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" судом було здійснено перерахунок заявленої позивачем до стягнення пені за допомогою калькулятору "ЛІГА: Закон" та встановлено, що нарахована позивачем пеня в сумі 66 453,93 грн. обгрунтована та підлягає задоволенню.

Однак відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд зменшити розмір пені відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України.

Крім того, в матеріалах справи наявна заява позивача від 29.11.2018 року відповідно до якої він не заперечує проти зменшення розміру пені на 50%.

Частиною 1 статті 233 ГК України передбачалось, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

У частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Таким чином, суд має право, виходячи з конкретних обставин справи, зменшити розмір штрафних санкцій, але не звільняти повністю боржника від їх сплати.

Враховуючи наведене, інтереси позивача, суд вважає за доцільне скористатись наданим йому ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України правом та зменшити розмір нарахованого позивачем пені на 50%, тобто до 33 226,97 грн. і цим самим забезпечивши баланс інтересів сторін, відповідно до цього суд вважає за необхідне клопотання відповідача про зменшення пені задовольнити. В іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені відмовити.

Згідно із п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Позивач у позові також просить суд покласти на відповідача судові витрати понесені ним у даній справі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із наступного.

При подачі даного позову позивачем сплачено 4 523,16 грн. судового збору за платіжним дорученням № 1147 від 19.09.2018 р. Факт надходження даного судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджено випискою від 20.09.2018 р. (а.с. 75).

Відповідно до п. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України , у спорах, що виникають з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, судом враховано, що витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено (п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Статтею 130 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, що становить 2 261,58 грн. Решта суми судового збору у розмірі 2 261,58 грн. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету на підставі ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (вул. ОСОБА_1 (Куйбишева), 22-а, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ) на користь Приватного підприємства "Світан Плюс" (вул. Холодноярська, 1, м. Світловодськ, Кіровоградська область, 27500; адреса для листування: 39600, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Миколаївська, 9, ) - 209 849,20 грн. основного боргу,18 886,43 грн. інфляційних нарахувань, 3 354,30 грн. 3% річних, 33 226,97 грн. пені та 2 261,58 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Повернути Приватному підприємству "Світан Плюс" (вул. Холодноярська, 1, м. Світловодськ, Кіровоградська область, 27500; адреса для листування: 39600, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Миколаївська, 9, ) з Державного бюджету України 2 261,58 грн. судового збору, сплаченого згідно платіжного доручення № 1147 від 19.09.2018 р., яке знаходиться в матеріалах справи № 917/1407/18.

5. Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 07.12.2018 року.

Суддя Білоусов С. М.