ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"05" грудня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/788/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Демешина О. А. при секретарі судового засідання Заболотній Я.О., розглянувши справу № 916/788/18:

За позовом: Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" (03115, м. Київ, пр-т Перемоги, 107 „А", код - 21677333);

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Бережок Алли Борисівни (ІПН: НОМЕР_1, 65000, АДРЕСА_1);

про стягнення 924356,71 грн.

з підстав невиконання умов кредитного договору

та

за зустрічним позовом: Фізичної особи-підприємця Бережок Алли Борисівни (ІПН: НОМЕР_1, 65000, АДРЕСА_1)

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" (03115, м. Київ, пр. Перемоги, 107 „А", код - 21677333)

про визнання недійсним кредитного договору

з підстав порушень вимог закону та введення в оману

за явкою представників сторін:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом): Герус А.В. - довіреність;

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): Попова О.А. - довіреність;

Суть спору: 25.04.2018 року Публічне акціонерне товариство "ПроКредит Банк" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Бережок Алли Борисівни (далі - відповідач) про стягнення кредитної заборгованості на суму 924356,71 грн., з яких: 873405,14 грн. суми кредиту; 16480,86 грн. процентів за користування кредитом; 6152,11 грн. процентів за неправомірне користування кредитом та 28318,60 грн. пені.

27.04.2018 року суд (суддя Оборотова О. Ю.) відкрив провадження по справі, ухвалив розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначив на 18.05.2018 року.

05.06.2018 року суд отримав відзив - відповідач позов не визнав.

05.06.2018 року відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" про визнання недійсним кредитного договору.

20.06.2018 року суд продовжив підготовче провадження по справі до 26.07.2018 року.

04.07.2018 року, після усунення недоліків зустрічного позову, суд прийняв зустрічну позовну заяву Фізичної особи-підприємця Бережок Алли Борисівни до розгляду спільно з позовною заявою по справі №916/788/18.

09.07.2018 року суд отримав відповідь на відзив, якими позивач просить суд позов задовольнити.

23.07.2018 року Позивач надав суду відзив на зустрічний позов, просить в задоволені зустрічного позову відмовити.

23.07.2018 року суд отримав заперечення Відповідача, якими він просить відмовити у задоволені позову.

23.08.2018 року справу прийняв до свого провадження суддя Демешин О. А., ухвалив розглядати справу за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче засідання призначив на 20.09.2018 року.

25.10.2018 року суд отримав відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якої Відповідач вважає спірний договір таким, що підлягає визнанню недійсним, а тому зустрічний позов підлягає задоволенню.

05.11.2018 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 22.11.2018 року.

16.10.2018 року Відповідач надав суду заяву про призначення судової економічної експертизи, в задоволені якої суд відмовив у судовому засіданні 05.11.2018 року. На думку суду призначення експертизи про яку заявлено Відповідачем не доцільно, оскільки відповідь на питання які порушує заявник не потребують спеціальних знань, а стосуються аналізу положень кредитного договору, порядку його виконання та здійснення розрахунків між сторонами. Вказані питання можуть бути вирішенні при розгляді справи, з огляду на розрахунок позовних вимог, наданий позивачем та оцінку судом цього розрахунку.

Під час розгляду справи представник позивача позов підтримав, проти задоволення зустрічного позову заперечив, представник відповідача зустрічний позов підтримав, проти первісного позову заперечив.

В С Т А Н О В И В:

28.01.2014р. між Позивачем та Відповідачем було укладено Рамкову угоду №FW501.940, відповідно до умов якої (п. 2.1.) Позивач здійснив кредитування Відповідача на підставі якої сторони уклали Договір про надання траншу №501.44330/ FW501.940 від 28.01.2014р., згідно якого Відповідачу було надано кредит в розмірі 51000 доларів США з процентною ставкою9,50 % річних на строк 84 місяці.

Згідно п.7 вищевказаного Кредитного договору «Даний договір є невід'ємною частиною Рамкової угоди, умови якої вважаються умовами цього Договору і регламентують усі відносини між Сторонами, що виникли на підставі цього Договору.»

Відповідно до умов Кредитного договору (п.2.1. та п. 9.2.2.) Відповідач як позичальник зобов'язався здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати усі інші, передбачені цим договором платежі у порядку, визначеному Кредитними договорами.

Підпунктом 8.2.1 пункту 8.2 Кредитного договору передбачалось, що Кредитор (Позивач по справі) вправі вимагати дострокового погашення кредиту у разі прострочення погашення грошових зобов'язань за цим Договором тривалістю більш ніж 3 (три) банківські дні.

Також п.8.6. та п. 8.7. передбачено, що при прострочені погашення грошових зобов'язань за цим Договором тривалістю більш ніж 30 (тридцять) календарних днів Позичальник зобов'язаний повністю достроково погасити кредит не пізніше ніж через 3 банківські дні з дати настання тридцятого дня прострочення незалежно від того, чи Кредитор пред'явив йому Вимогу, якщо інше не буде погоджено з Кредитором. При цьому Кредитор вправі самостійно та без повідомлення Позичальника приймати рішення про збільшення строку прострочення, необхідного для такого дострокового погашення чи строку, в який має бути здійснено таке погашення.

Згідно п.4.2. Рамкової угоди «проценти обчислюються у валюті кредиту за процентною ставкою, встановленою відповідним кредитним договором, від суми залишку кредиту за кожен день користування залишком кредиту, виходячи із 360 календарних днів у році, з моменту видачі кредиту до моменту повного погашення кредиту.»

Відповідно до п. 4.4. Рамкової угоди «У випадку прострочення погашення кредиту, позичальник сплачує проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, що дорівнює визначеним відповідними Кредитними договорами процентам за користування даним кредитом за кожен календарний день прострочення, які обчислюються за методом «факт/360» від суми залишку кредиту, строк погашення якого настав, з дати виникнення заборгованості до дати повного її погашення.»

Кредитним договором (ч.3 п.2) і п. 4.1. Рамкової угоди передбачено, що за користування кредитом Позичальник сплачує Позивачу проценти, розмір яких було зазначено вище.

Позов ґрунтується на тому, що у Відповідача перед Позивачем існує заборгованість, яка відповідно розрахунків Позивача дорівнює: 924356,71 грн. та складається із: 873405,14 грн. - суми кредиту; 16480,86 грн. - процентів; 6152,11 грн. - процентів за неправомірне користування кредитом. Крім того, за порушення договірних зобов'язань платежів позивач нарахував пеню в розмірі 28318,60грн., яку він також простить стягнути з відповідача.

При цьому, Позивач зазначає, що відповідно до п.7.8. Рамкової угоди «Сторони погодилися, що належним та достатнім доказом наявності, безспірності та розміру заборгованості Позичальника, наявності порушень Договорів є письмова довідка Кредитора.»

Позивач надіслав Відповідачу вимогу про повне дострокове погашення кредиту. Умовами Кредитного договору (п.8.4.) передбачено, що Позичальник зобов'язаний достроково погасити кредит протягом п'яти банківських днів з дня відправлення Вимоги.

Проте, Відповідач не виконав вимогу і взяті на себе зобов'язання та до цього моменту кредит залишається непогашеним.

Відповідач у відзиві на позов просить суд в позові відмовити, посилаючись на відсутність доказів на отримання відповідачем кредиту в сумі, що зазначає Позивач. Також Відповідач вказує на незаконно нараховані відсотки за користування кредитом, неналежний розрахунок заборгованості, по частині позовних вимог Позивачем пропущено строк позовної давності та, на думку Відповідача, Позивач не мав права видавати кредит в доларах.

Позивач не погодився із правовою позицією Відповідача та зазначив у відповіді на відзив, що переказ коштів кредиту та зарахування їх на поточний рахунок Відповідача у Позивача підтверджується випискою з рахунку, що міститься у матеріалах справи, а тому факт отримання Відповідачем кредиту відповідно до Кредитного договору є доведеним належним чином. Крім того, Відповідач не вбачає підстав вважати Кредитний договір таким, що припинився, а проценти за кредитом такими, що не підлягають нарахуванню. Також, на думку Відповідача, норми Закону України «Про захист прав споживачів» не регулюють відносини між Позивачем і Відповідачем в частині надання кредиту за Кредитним договором і не можуть братись до уваги, оскількиРамкова угода та Кредитний договір були укладені Позивачем з Відповідачем як Фізичною особою-підприємцем. Також Позивач заперечує пропуск строку позовної давності.

Відповідач у запереченнях вказав, що надані Позивачем виписка не є належним доказом по справі, наданий Позивачем розрахунок заборгованості не може вважатися доказом наявності та безспірності розміру заборгованості за кредитним договором, а нарахування Позивачем відсотків за користування кредитом у розмірі 16 480, 86 грн. та донарахування відсотків за неправомірне користування кредитом за період з 21.03.2018 року по 17.04.2018 є незаконними та Позивачем жодним чином не спростовано даного факту.

Зустрічний позов Відповідач ґрунтує на тому, що вказаний кредитний договір є недійсним, оскільки фактично кредитний договір укладався з фізичною особою на споживчі цілі. Так, при укладенні кредитного договору Банк використав нечесну підприємницьку практику, зловживаючи правами Кредитора, ввів Позичальника в оману щодо умов кредитного договору, включаючи і істотні умови цього договору, зокрема кредитні кошти за оспорюваним договором отримувалися позичальником в грошовій одиниці - гривні.

При цьому, Відповідач зазначає, що Бережок Алла Борисівна звернулася до АТ «ПроКредит Банк» у 2014 році, як фізична особа, з метою отримання кредиту на споживчі цілі. Проте при оформлені кредитного договору, працівники Банку повідомили їй, що документи необхідно оформити та підписати у якості фізичної особа-підприємця, на що Бережок А.Б. погодилася, оскільки у зв'язку з юридичною необізнаністю не розуміла всіх правових наслідків укладення такого кредитного договору. Так, насправді, кредитні кошти Бережок А.Б. отримувала в грошовій одиниці - гривні на споживчі цілі, а тому фактично правовідносини у АТ «ПроКредит Банк» виникли з фізичною особою Бережок А.Б., і як наслідок, до вказаних правовідносин повинен застосовуватися норми ЗУ «Про захист прав споживачів».

З наведеного Відповідач робить висновок, що АТ «ПроКредит Банк» при укладенні Договору про надання траншу від 28.01.2014 року з Бережок А.Б., вдався до нечесної підприємницької діяльності, ввівши Позичальника в оману щодо таких основних характеристик кредиту, як валюта та загальна вартість кредиту, дата та порядок його надання і умови повернення споживачем та при підписанні кредитного договору були порушені вимоги чинного законодавства щодо заборони надавати споживчі кредити в іноземній валюті.

Тому, Відповідач просить суд визнати недійсним Договір про надання траншу № 501.44330/FW501/940 від 28.01.2014 року, укладений між фізичною особою-підприємцем Бережок Аллою Борисівною та Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк".

У відзиві на зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору недійсним, Позивач зазначив, що спірний кредит не є споживчим, оскільки цільове призначення кредиту прямо вказує на використання кредитних коштів у підприємницькій діяльності Відповідача. також Позивач заперечує введення Відповідача в оману при підписанні кредитного Договору, оскільки останній розділ Рамкової угоди та Кредитного договору «Гарантії та підтвердження», що власноруч підписаний Позивачем свідчить, що Відповідач перед їх підписанням належно і у доступній формі ознайомився з усіма умовами договорів, їх повністю і однаково з Позивачем розуміє, вважає справедливими, адекватними, розумними, погоджується з ними і жодних заперечень не має; договори підписані Відповідачем добровільно, його волевиявлення є вільним, не під впливом помилки, тиску, чи тяжких обставин, відповідає його внутрішній волі, намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов'язань; Позивачем було надано Відповідачу усі відомості (документи, інформацію), які необхідні чи мають значення для кредитування Відповідача, встановлення його платоспроможності, укладення і дійсності договорів, які на дату їх укладення, повністю відповідають дійсності, є вичерпними та діючими, відсутні невідомі Позивачу зміни чи інші обставини, що впливають на зміст та дійсність цих відомостей чи мають значення для укладення і виконання договорів; Відповідач наділений дійсними, достатніми, діючими без обмежень повноваженнями, та належно виконані усі дії, які згідно із нормативними документами необхідні для укладення договорів та виконання зобов'язань за ними. Крім того, Переказ коштів кредиту, продаж їх на МВРУ та зарахування на поточний рахунок Відповідача у Позивача підтверджується випискою з вказаного рахунку, а також меморіальним ордером № 19758873 від 29.01.2014р. що містяться у матеріалах справи, а тому факт отримання Відповідачем кредиту відповідно до Кредитного договору є доведеним належним чином.

У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору, Відповідачем наголошено на характеру кредиту як споживчого, заперечно факт надання кредиту відповідно до умов Договору та зазначено про введення Відповідача в оману при укладанні спірного Договору.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у первісного позову та у задоволені зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного:

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Договір, відповідно до ст..629 ЦК України - є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як зазначалось вище, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 924356,71 грн., з яких 873405,14 грн. - суми кредиту; 16480,86 грн. - процентів; 6152,11 грн. - процентів за неправомірне користування кредитом та 28318,60 грн. пені на підставі Рамкової угоди №FW501.940 від 28.01.2014р. та Договору про надання траншу №501.44330/ FW501.940 від 28.01.2014р.

Пунктом 2 Договору про надання траншу №501.44330/ FW501.940 від 28.01.2014р. були визначені умови, на яких видається кредит. Зокрема, підпунктом 1 пункту 2 цього договору, встановлено розмір кредиту - 51000 доларів США.

На виконання умов частини другої пункту 3 договору про надання траншу №501.44330/ FW501.940 від 28.01.2014р., яким позичальник (відповідач) уповноважив кредитора (позивача) здійснити у день видачі кредиту продаж усієї суми кредиту на міжбанківському валютному ринку України за курсом кредитора та зарахувати гривневий еквівалент проданої валюти на рахунок позичальника, позивач здійснив продаж 51000 доларів США та зарахував еквівалент вказаної суми в національній валюті в розмірі 432480 гривень по меморіальному ордеру №197605609_209758873 від 29.01.2014р. на рахунок відповідача - фізичної особи-підприємця Бережок Алли Борисівни (призначення платежу: перерахування коштів від продажу 51000 USD згідно Кредитного договору №501.44330/ FW501.940 від 28.01.2014р.).

Як вбачається з абзацу другого пункту 3 вищевказаного договору, повернення кредиту та сплата процентів здійснюється періодичними платежами, сума і строк сплати яких визначені Графіком в черговості, встановленій Рамковою угодою.

Пунктом 7.3. Рамкової угоди №FW501.940 від 28.01.2014р. сторони ви значити, що погашення кредиту та процентів здійснюється у валюті кредиту, а комісій, неустойки та інших платежів - у національній валюті, якщо інше не визначено Угодою чи Кредитним договором.

Також у договорі про надання траншу від 28.01.2014р. міститься попередження про валютні ризики, зокрема, про те, що погашення кредиту здійснюється виключно у валюті кредиту незалежно від зміни будь-яких обставин.

З доданих до позовної заяви графіків повернення кредиту та сплати процентів вбачається, що у визначені сторонами строки відповідач мав здійснювати часткові погашення кредиту та сплачувати проценти - у доларах США. Умов щодо погашення кредиту в гривні з її перерахунком в еквіваленті, відповідно до встановленого НБУ курсу валют, вищевказаними Рамковою угодою та Договором про надання траншу - не передбачалось.

Таким чином, приймаючи до уваги вищевказані норми чинного законодавства та умови договірних правовідносин між сторонами по справі, суд вважає, що у відповідача не існує зобов'язання перед позивачем із здійснення погашення боргу по кредиту та процентам в національній валюті України - гривні.

Відповідно, правові підстави для стягнення з ФОП Бережок Алли Борисівни на користь ПАТ „ПроКредіт Банк" 873405,14 грн. суми кредиту, 16480,86 грн. процентів та 6152,11 грн. процентів за неправомірне користування кредитом - відсутні.

Що стосується позовних вимог про стягнення 28318,6 грн. пені, суд зазначає наступне.

Пунктом 10.2., укладеної між сторонами, Рамкової угоди встановлено, що при порушенні, встановлених договорами строків погашення грошових зобов'язань, позичальник (відповідач по справі) сплачує штрафну неустойку у розмірі 0,5% від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 гривень у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості.

Як вбачається з доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості, його позивач здійснював, виходячи із заданих параметрів, як то: дата розрахунку - 17.04.2018р., період розрахунку - з 20.02.2014р. по 17.04.2018р., валюта кредиту - USD, курс НБУ на дату розрахунку - 26,0893.

При цьому, у розділі 4 „Розрахунок пені" (Таблиця №4) визначено спосіб розрахунку пені - подвійна облікова ставка НБУ, що не може бути застосовано відносно іноземної валюти (в даному випадку - доларів США), оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України розміру облікової ставки до іноземної валюти.

Водночас, у поясненнях до розрахунку пені зазначено, якщо кредит видано у іноземній валюті, то розмір пені визначається у національній валюті за офіційним кусом НБУ гривні до валюти кредиту, що визначений для кожного дня періоду нарахування пені. Однак, у такому випадку, суд відмічає, що в розрахунку відсутні посилання на курси валют, які були встановлені на кожен окремий день прострочення відповідачем погашення заборгованості за кредитом та процентам по ньому, в періоди коли нараховувалась пеня.

За таких обставин, суд не приймає до уваги розрахунок пені, оскільки він є необґрунтованим.

Крім того, у відзиві на позов відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності до вимог в частині стягнення пені.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України - є підставою для відмови у позові.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позов до суду направлено поштовим зв'язком 18.04.2018р., по вимогам про стягнення пені за період з 22.04.2014р. по 17.04.2017р. в розмірі 7840,44грн. (виходячи з розрахунку, визнаного судом необґрунтованим) позивачем пропущено строк позовної давності , що також є підставою для відмови у позові в цій частині.

За таких обставин, у задоволенні первісного позову слід відмовити.

Щодо зустрічного позову, то він також не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Фізична особа-підприємець Бережок Алла Борисівна просить визнати недійсним Договір про надання траншу №501.44330/ FW501.940 від 28.01.2014р., посилаючись на те, що його було укладено в порушення Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки Бережок Алла Борисівна, зверталась до банку, як фізична особа з приводу видачі їй споживчого кредиту, однак, була введена в оману стосовно цільового призначення кредиту, його валюти та суми. Фактично, як стверджує відповідач у зустрічному позові, грошові кошти отримувались у гривні на споживчі цілі.

Крім того, як на підставу недійсності договору, відповідач посилається на абзац 3 частини 1 статті 11 вказаного Закону, яким забороняється надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

З преамбул Рамкової угоди та Договору про надання траншу, укладених між сторонами 28.01.2014р., вбачається, що з боку позичальника їх було укладено фізичною особою-підприємцем Бережок Аллою Борисівною.

У підпункті 4 пункту 2 Договору про надання траншу вказано цільове призначення кредиту - придбання основних засобів.

У Попередженнях про валютні ризики вказаного договору зазначено, що позичальник підтверджує, що мав право отримати кредит у національній валюті, але добровільно та за власною ініціативою вибрав кредитування у іноземній валюті, оскільки заінтересований саме у такому кредиті, незважаючи на усі існуючі ризики та можливі негативні зміни.

Вказані умов Рамкової угоди та Договору про надання траншу підписані відповідачем, що спростовує його твердження про отримання кредиту в національній валюті та на споживчі цілі.

Будь-яких доказів того, що кредит надавався Бережок Аллі Борисівні, як фізичній особі та на споживчі цілі - до матеріалів справи не надано.

За таких обставин, суд на не вбачає підстав для застосування при вирішенні спору Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки цим Законом не регулюються господарські правовідносини у сфері підприємницької діяльності, приймаючи до уваги, що споживачами, відповідно до п.22 ст.1 цього Закону, є фізичні особа, які придбавають, замовляють, використовують або мають намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника .

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, а також його моральним засадам.

Відповідачем у зустрічному позові не доведено порушень з боку позивача при укладенні спірного Договору про надання траншу №501.44330/ FW501.940 від 28.01.2014р., оскільки в якості наявності таких порушень відповідач посилається тільки на Закон України „Про захист прав споживачів", якій не може бути застосований при вирішенні спору в частині зустрічних позовних вимог.

Статтею 230 ЦК України передбачені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. Зокрема, абзацом першим частини 1 вказаної статті встановлено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу, а саме: істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), такий правочин визнається судом недійсним.

При цьому, згідно абзацу другого частини 1 статті 230 ЦК України - обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Під час укладення спірного договору не існувало обставин, які могли б перешкодити у його укладенні і, відповідно, позивачу - не було чого замовчувати з метою обману відповідача.

За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити, у задоволені зустрічного позову відмовити, судові витрати по первісному позову покладають на позивача - ПАТ "ПроКредит Банк", а судові витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом покласти на відповідача - Фізичну особу-підприємця Бережок Аллу Борисівну.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 238, 240 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні первісного позову відмовити.

2. У задоволенні зустрічного позову відмовити

3. Судові витрати по сплаті судового збору за первісним позовом покласти на позивача - Публічне акціонерне товариство "ПроКредит Банк", а судові витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом покласти на відповідача - Фізичну особу-підприємця Бережок Аллу Борисівну.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України

та може бути оскаржено в порядку ст.ст.253-259 ГПК України

Повне рішення складено 07 грудня 2018 р.

Суддя О.А. Демешин