ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

"10" грудня 2018 р. Справа№ 911/3480/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Сотнікова С.В.

Верховця А.А.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Господарського суду Київської області від 11.12.2017р.

(повний текст, якої складений 11.12.2017р.)

у справі №911/3480/17 (суддя Янюк О.С.)

за заявою Публічного акціонерного товариства "Акціонерний

комерційний банк Київ" в ліквідацію Кучука Олега Івановича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія

"Київщина - Капітал"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.12.2017р. по справі №911/3480/17 порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ "Фінансова компанія "Київщина-Капітал"; визнано безспірні грошові вимоги кредитора - Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк Київ" у сумі 1 218 000,00грн.; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, у зв'язку з чим, органам державної виконавчої служби зупинити виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюються стягнення з боржника - ТОВ "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" відповідно до законодавства; введено процедуру розпорядження майном ТОВ "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" та призначено розпорядником майна ТОВ "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" арбітражного керуючого Пуговкіну Аллу Валеріївну; встановлено оплату послуг (грошову винагороду) розпорядника майна боржника у розмірі двох мінімальних заробітних плат за кожний місяць виконання нею повноважень, шляхом авансування Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк Київ" ; оприлюднено на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України оголошення про порушення господарським судом Київської області справи №911/3480/17 про банкрутство ТОВ "Фінансова компанія "Київщина-Капітал"; зобов'язано арбітражного керуючого Пуговкіну А.В. щомісячно звітувати суду про виконану нею роботу в процедурі розпорядження майном боржника; заборонено боржнику та власнику майна (органу, уповноваженому управляти майном) боржника приймати рішення щодо ліквідації, реорганізації боржника, а також відчужувати основні засоби та предмети застави; зобов'язано розпорядника майна боржника подати суду відомості про результати розгляду вимог кредиторів та складений реєстр вимог кредиторів в строк до 25.01.2018р.; зобов'язано розпорядника майна боржника здійснити аналіз фінансово-господарської діяльності боржника, інвестиційного становища боржника і його становища на ринках, та надати суду вказану інформацію в строк до 25.01.2018р.; зобов'язано розпорядника майна боржника провести інвентаризацію майна боржника в строк до 26.01.2018р.; призначено попереднє засідання суду на 29.01.2018 р.; судові витрати, понесені Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк Київ" у вигляді судового збору, сплаченого заявником за подання заяви про порушення провадження у справі про банкрутство боржника у розмірі 16 000,00 грн. покладено на ТОВ "Фінансова компанія "Київщина-Капітал"; відмовлено у задоволенні заяв арбітражних керуючих Сиволюбова М.М., Старжинської Т.Ю. та Попадюка І.В. про участь у справі про банкрутство.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, 13.09.2018р., що вбачаєься з відбитку реєстраційного штемпеля суду першої інстанції, ОСОБА_2 в порядку ч. 1 ст. 254 ГПК України подала апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду Київської області від 11.12.2017р., в якій просить скасувати зазначену ухвалу суду та припинити провадження у даній справі.

Також до апеляційної скарги додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Обґрунтовуючи подану скаргу, апелянт посилається на порушення боржником порядку ліквідації юридичної особи та звернення до господарського суду із заявою про визнання боржника банкрутом.

Згідно з ч. 5 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України) у справах про банкрутство склад учасників справи визначається Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 254 учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Частиною 2 статті 255 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції можуть подавати учасники справи відповідно до цього Кодексу та Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

За визначенням абзацу шістнадцятого частини першої статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" учасники у справі про банкрутство - сторони, забезпечені кредитори, арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор), власник майна (орган, уповноважений управляти майном) боржника, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Законом, інші особи, які беруть участь у провадженні у справі про банкрутство.

Необхідно звернути увагу, що особа, яка має грошові вимоги до боржника, набуває статусу учасника провадження у справі про банкрутство, а саме, кредитора, лише після заявлення у встановленому порядку грошових вимог до боржника, визнання цих кредиторських вимог судом. Тільки після цього така особа набуває статус кредитора боржника у справі про банкрутство у розумінні Закону та має процесуальне право на оскарження процесуальних документів у справі про банкрутство.

В обґрунтування порушення прав, інтересів та обов'язків, у апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що « 01» лютого 2016 року між - ОСОБА_2 та відповідачем було укладено Договір пайової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку, відповідно до якого, Інвестор (ОСОБА_2І.) надає Відповідачу кошти в порядку своєї пайової участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку (далі - Об'єкт будівництва), у встановленому даним Договором розмірі і порядку, а Виконавець використовує зазначені кошти для будівництва зазначеного Об'єкта будівництва і передає Інвестору по завершенні будівництва частину Об'єкта будівництва - квартиру. При цьому, Договором було визначено, планові терміни закінчення будівництва секцій та уведення будинку в експлуатацію.

Вартість Об'єкта інвестування на день заключения Договору становить: 900000 (вісімсот тисяч) гривень 00 коп., в тому числі ПДВ 150000,00 грн.

Згідно пунктів 2.6.-27. Договору протягом 3 (трьох) банківських днів із дня підписання даного Договору, Інвестор зобов'язується проінвестувати не менш 50 (п'ятдесяти) відсотків вартості загальної площі Об'єкта інвестування, решту вартості загальної площі Об'єкта інвестування, Інвестор вносить на поточний рахунок Підприємства на протязі будівництва.

Відповідно до п. 2.8. Договору після здійснення інвестування коштів у 100 % загальної площі Об'єкта інвестування Інвестор одержує Довідку про інвестування в 100 % загальної площі Об'єкта інвестування.

Обумовлені Договором кошти були сплачені мною в повному обсязі та прийняті Підприємством, що підтверджується Довідкою про інвестування на 100 % загальної площі об'єкту інвестування по Договору пайової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку від 01 лютого 2016 року.

Відповідно до п. 2.9. Договору при передачі у власність побудованого Об'єкта інвестування Інвестору видається Акт прийому-передачі Об'єкта.

Відповідно до п. 2.10. Договору після здачі Об'єкта інвестування в експлуатацію Підприємство передає Інвестору в рахунок внесеної інвестиції збудовану квартиру.

Однак, станом на дату подання цієї апеляційної скарги будівництво будинку не завершено та не підписано Акт прийому-передачі Об'єкта.

Скаржник наголосила, що діючи відповідно до умов Договору, своєчасно та належним чином виконала свої зобов'язання, а відповідач - боржник у даній справі про банкрутство, в порушення умов договору, своїх зобов'язань не виконав, і станом на сьогоднішній день вказаний будинок не ввів в експлуатацію, не передав у власність Інвестору обумовлену Договором квартиру, в зв'язку з чим, порушуються мої права та законні інтереси.

Таким чином, посилаючись на вищевикладене та ст.ст. 47, 129 Конституції України ОСОБА_2 вважає, що оскаржуваною ухвалою про порушення у справі про банкрутство відповідача порушуються її права та законні інтереси інвестора, оскільки імовірне визнання в подальшому боржника банкрутом та припинення юридичної особи призведе до незаконного позбавлення її права власності на об'єкт інвестування за Договором.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, встановила, що в матеріалах даної справи відсутня ухвала про визнання кредиторських вимог ОСОБА_2 до боржника у даній справі.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що апелянт - ОСОБА_2 не набула статусу кредитора у справі про банкрутство у розумінні Закону, а відтак не наділена процесуальним правом на оскарження ухвали Господарського суду Київської області від 11.12.2017р. у даній справі.

Щодо клопотання про відновлення пропущеного строку колегія суддів вважає за необхідне відзначити наступне.

В обґрунтування причин пропуску процесуального строку, апелянт, посилаючись на норми статті 254, 255 ГПК України зазначив, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 10 днів з дня її проголошення. Апелянт стверджує, що оскарженою ухвалою порушуються її права та обов'язки, в той же час, про існування оскарженої ухвали вона дізналась тільки - 11.09.2018 і отримала її копію із Єдиного державного реєстру судових рішень. За наведених обставин, ОСОБА_2 вважає, що з 11.09.2018 починається відлік часу для апеляційного оскарження ухвали Господарського суду Київської області від 11.12.2017р. у даній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до п. 13 ч. 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017) судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції), апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалу оголошено Господарським судом Київської області - 11.12.2017р.

Враховуючи приписи ст. 50, 51, 93 ГПК України, встановлений законом строк на апеляційне оскарження ухвали місцевого господарського суду сплив 18.12.2017 року. (оскільки п'ятий день припадає на 16.12.2017, який є вихідним днем)

Проте, лише 13.09.2018 ОСОБА_2 надіслала апеляційну скаргу (згідно реєстраційного штемпелю суду першої інстанції на апеляційній скарзі), тобто апелянт подав апеляційну скаргу після закінчення встановленого законом 5-тиденного строку на оскарження ухвали місцевого господарського суду.

Разом з цим, апелянт не зазначив, які саме обставини протягом майже року перешкоджали підготувати апеляційну скаргу та подати її до суду апеляційної інстанції з відповідним клопотанням про поновлення пропущеного строку, в разі необхідності. Більше того, апелянтом не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що вона дізналась про існування оскарженої ухвали тільки 11.09.2018 з Єдиного державного реєстру судових рішень, тобто майже через рік після її прийняття, а самі лише письмові посилання про це у скарзі не можуть прийматися до уваги, оскільки такі доводи не підтверджені доказами. Відтак, з наведеного вбачається, що скаржник не зазначив в клопотанні про наявність об'єктивних та виключних перешкод, які унеможливили подання ним апеляційної скарги в установлений строк.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Мушта проти України", no. 8863/06, від 18.11.2010 Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У справі "Пономарьов проти України", no. 3236/03, від 03.04.2008 Європейський суд з прав людини зазначив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. п. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення у справі "Устименко проти України").

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення у справі "Устименко проти України").

Відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними і пов'язані з дійсними істотними труднощами для вчинення відповідних процесуальних дій. Поновлення пропущеного процесуального строку є правом господарського суду, яке він використовує виходячи із поважності причин пропуску строку на оскарження.

Питання про поважність причин пропуску процесуального строку в розумінні статті 86 ГПК України вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що апелянтом не наведено переконливих обставин та не надано на їх підтвердження відповідних доказів, які б підтверджували існування обставин, що перешкоджали ОСОБА_2 подати апеляційну скаргу вчасно.

З урахуванням наведеного Північний апеляційний господарський суд не знаходить підстав для визнання поважними причин пропуску ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження, а відтак клопотання про відновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Київської області від 11.12.2017р. у даній справі задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 4 ст. 260 ГПК України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 261 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 261 ГПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Керуючись ст.ст. 234, 260, п. 4 ч. 1 ст. 261 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд-

УХВАЛИВ:

1.Відхилити клопотання ОСОБА_2 про відновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Київської області від 11.12.2017р. по справі №911/3480/17.

2. Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Київської області від 11.12.2017р. по справі №911/3480/17.

3.Апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду Київської області від 11.12.2017р. по справі №911/3480/17 (з доданими до неї матеріалами) направити ОСОБА_2.

4.Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді С.В. Сотніков

А.А. Верховець