СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2018 р. Справа № 922/680/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Фоміна В.О.;

за участі секретаря судового засідання Кладька А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Зміївської районної ради (вх.№483Х/2) на ухвалу господарського суду Харківської області від 18.09.2018 у справі №922/680/16 (суддя Яризько В.О., повний текст складено 18.09.2018)

за заявою Зміївського районного комунального водопровідно-каналізаційного підприємства, м.Зміїв Харківської області,

про банкрутство, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.09.2018 заяву ліквідатора з урахуванням поданих уточнень про покладення субсидіарної відповідальності на засновника боржника та його орган управління - Зміївську районну раду Харківської області, задоволено у повному обсязі. Покладено субсидіарну відповідальність на власника майна боржника - Зміївську районну раду Харківської області у зв'язку з доведенням до банкрутства Зміївського районного комунального водопровідно-каналізаційного підприємства. Стягнуто зі Зміївської районної ради Харківської області на користь Зміївського районного комунального водопровідно-каналізаційного підприємства 2437924,12 грн. Видано наказ.

При постановленні оскаржуваної ухвали місцевий господарський суд, керуючись ст.136, частиною 10 ст.78, частиною 7 ст.77 Господарського кодексу України, зазначив, що спірні відносини прямо врегульовані зазначеними приписами Господарського кодексу України, що виключає необхідність застосування до таких відносин аналогії закону або права. Умовою покладення субсидіарної відповідальності на орган місцевого самоврядування за змістом частини7 ст.77 Господарського кодексу України та частини 10 ст.78 Господарського кодексу України є недостатність коштів, які є у розпорядженні комунального підприємства.

Зміївська районна рада з ухвалою суду першої інстанції не погодилася, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм чинного законодавства, просить скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 18.09.2018 у справі №922/680/16. Стягнути судовий збір у порядку, встановленому чинним законодавством.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на те, що місцевим господарським судом неправильно встановлені фактичні обставини справи неправильно визначено вид комунального унітарного підприємства боржника. Згідно з пунктом 3.1 Статуту боржника мета його діяльності отримання прибутку, а така мета діяльності вказує і на те, що майно, яке передане від особи, що подає апеляційну скаргу, передане на підставі права господарського відання. Неправильне визначення виду унітарного комунального підприємства призвело до неправильного застосування положень частини 10 ст.78 Господарського кодексу України у частині того, що до спірних відносин суд першої інстанції застосував положення ст.77 Господарського кодексу України, які регулюють діяльність казенних підприємств як підприємств, які не створені з метою отримання прибутку, а створені виключно з метою отримання економічного результату чи/або соціального ефекту. Апелянт вважає правильним застосування до спірних правовідносин положень статті 75 Господарського кодексу України, яка регулює діяльність державних унітарних комерційних підприємств, тобто субєктів господарювання, які створені з метою отримання прибутку. При цьому зазначає, що ст.75 Господарського кодексу України не містить положення про те, що у разі недостатності коштів підприємства при здійсненні ліквідаційних процедур за боргами такого підприємства має нести відповідальність його засновник, у даному випадку Зміївська районна рада. Апелянт вважає, що суд першої інстанції без жодних правових підстав, визначених чинним законодавством, притяг до субсидіарної відповідальності особу, яка не зобовязана нести таку відповідальність. Аналогічних положень не містять і засновницькі документи підприємства боржника, що в силу положень ст.96 Цивільного кодексу України, на думку апелянта, унеможливлює будь-які дії щодо притягнення до такої відповідальності Зміївської районної ради. Також апелянт вважає, що господарським судом порушено приписи ст.236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки в оскаржуваній ухвалі зроблено необґрунтований висновок про те, хто саме винний у доведенні до банкрутства підприємства боржника, і невірно встановлено факт самого доведення до банкрутства підприємства боржника. Крім того, апелянт зазначає, що жодного висновку експерта з питань дослідження фінансової звітності підприємств, його виробничої діяльності та правил інвестування/реінвестування матеріали справи не містять, а висновок аудиторської фірми «Аудит-Легіст» за змістом та формою не відповідає вимогам глави 5 Господарського процесуального кодексу України та не міг бути прийнятий судом як доказ через порушення правил належності та допустимості доказів у господарській справі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.10.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Зміївської районної ради на ухвалу господарського суду Харківської області від 18.09.2018 у справі №922/680/16. Повідомлено учасників справи про призначення розгляду апеляційної скарги на 04.12.2018 об 11:00 год.

У відзиві (вх.№674 від 05.11.2018) на апеляційну скаргу ліквідатор боржника просить ухвалу господарського суду Харківської області від 18.09.2018 у справі №922/680/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В обґрунтування своєї позиції у справі вказує, що незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи муніципальна влада і, відповідно держава, мають діяти у межах Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нести відповідальність за діяльність/бездіяльність підприємства. Ліквідатор зазначає, що Зміївська районна рада передала з балансу Зміївського районного комунального підприємства фактично усі майнові активи, а залишила лише неліквідне майно, яке не мало попиту в процедурі розпорядження майном. Щодо посилання апелянта на порушення судом першої інстанції частини 5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України ліквідатор зазначає, що апелянт жодним чином не був зацікавлений у розгляді заяви ліквідатора, просив її розгляд здійснювати без участі Зміївської районної ради. Посилання апелянта на неналежність та недопустимість доказів у справі ліквідатор вважає необґрунтованими.

У судовому засіданні представник скаржника уточнив вимоги апеляційної скарги та просив скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 18.09.2018 у справі №922/680/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності на засновника боржника та його орган управління - Зміївську районну раду Харківської області та стягнути судовий збір у порядку, встановленому чинним законодавством.

Ліквідатор проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою, у зв'язку з чим просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не зявилися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, про час та місце судового засідання 04.12.2018 були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, які містяться у матеріалах справи.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.04.2016 порушено провадження у справі про банкрутство Зміївського районного комунального водопровідно-каналізаційного підприємства. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Введено процедуру розпорядження майном боржника та призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого ОСОБА_1.

Постановою господарського суду Харківської області від 01.08.2016 визнано Зміївське районне комунальне водопровідно-каналізаційне підприємство банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого ОСОБА_1, якого зобов'язано виконати усі дії по ліквідації банкрута, докази надати суду.

27.06.2018 від ліквідатора до господарського суду Харківської області надійшла заява про накладення субсидіарної відповідальності на засновника боржника та його орган управління, в якій ліквідатор просив суд: - покласти субсидіарну відповідальність на власника майна боржника - Зміївську районну раду Харківської області у зв'язку з доведенням до банкрутства Зміївського районного комунального водопровідно-каналізаційного підприємства; - стягнути зі Зміївської районної ради на користь Зміївського районного комунального водопровідно - каналізаційного підприємства грошові кошти у сумі 2294312,67 грн, яку прийнято судом до розгляду (а.с.116-120, том 3).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.07.2018 залучено до розгляду заяви ліквідатора про накладення субсидіарної відповідальності на засновника боржника та його орган управління - Зміївську районну раду Харківської області (а.с.188-189, том 3).

16.07.2018 ліквідатор звернувся до господарського суду Харківської області з уточненою заявою про накладення субсидіарної відповідальності на засновника боржника та його орган управління, яка прийнята господарським судом (а.с.197-202, том 3).

18.09.2018 господарським судом Харківської області постановлено оскаржувану ухвалу.

Відповідно до частини 6 ст.12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

Провадження у даній справі про банкрутство здійснюється відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції від 22.12.2011 №4212-VІ, який набрав чинності з 19.01.2013 (далі - Закон про банкрутство).

Згідно з частиною 1 ст.2 Закону про банкрутство провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Статтею 9 вказаного Закону визначено, що справи про банкрутство розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Згідно з частиною 1 ст.41 Закону про банкрутство ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку.

Частиною 1 ст.619 Цивільного кодексу України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Таким законом, який передбачає поряд із відповідальністю боржника додаткову (субсидіарну) відповідальність іншої особи, є Закон про банкрутство.

Відповідно до частини 5 ст.41 Закону про банкрутство під час здійснення своїх повноважень ліквідатор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями боржника у зв'язку з доведенням його до банкрутства. Розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою.

У разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов'язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов'язаннями.

Стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані тільки для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленому цим Законом.

Господарським судом правильно встановлено, що Зміївське районне комунальне водопровідно-каналізаційне підприємство зареєстровано як комунальне підприємство з комунальною формою власності, є юридичною особою та субєктом банкрутства. Засновник орган місцевого самоврядування Зміївська районна рада.

30.06.2008 Зміївською районною радою на ХХVII сесії V скликання прийнято рішення "Про закріплення майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міста Зміївського району на праві господарського відання за Зміївським районним комунальним водопровідно-каналізаційним підприємством".

На виконання зазначеного рішення між Зміївською районною державною адміністрацією та Зміївським районним комунальним водопровідно-каналізаційним підприємством 03.06.2008 був підписаний договір про закріплення на праві господарського відання майна.

14.07.2011 між сторонами договору підписана додаткова угода до договору від 03.06.2008, якою сторони доповнили перелік майна, який закріплюється за Зміївським районним комунальним водопровідно-каналізаційним підприємством. Загальна сума, на яку передано майно Зміївському районному комунальному водопровідно-каналізаційному підприємству, склала 11353050,45 грн.

Ліквідатор обґрунтовував свою заяву тим, що, виконуючи процедуру ліквідації ним було з'ясовано, що на балансі підприємства боржника до введення процедури ліквідації було достатньо активів для того, щоб не тільки задовольнити вимоги першої черги кредиторів, але й інших кредиторів, проте ці активи були передані зі Зміївського районного комунального водопровідно-каналізаційного підприємства до Комунального підприємства "Зміїв-Сервіс", створеного Зміївською районною радою, яке займається аналогічним видом діяльності, а саме: забір, очищення та постачання води. Ліквідатор вважає, що Зміївська районна рада на XXXIX сесії VI скликання, приймаючи рішення №586-VI від 30.08.2013, фактично здійснила відчуження усього майна на користь новоствореного суб'єкта господарювання.

Матеріали справи містять звіт аудиторської фірми "Аудит-Легіст" про фактичні результати аналізу фінансової звітності для виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства Зміївського районного комунального водопровідно-каналізаційного підприємства за період з 2013 -2015 років (а.с.145-156, том 3), відповідно висновку якого передача з балансу Зміївського районного комунального водопровідно-каналізаційного підприємства на баланс Комунального підприємства "Зміїв-сервіс" усіх виробничих потужностей на підставі рішень Зміївської районної ради призвела до стійкої фінансової неспроможності Зміївського районного комунального водопровідно-каналізаційного підприємства задовольнити у повному обсязі вимоги кредиторів та сплатити обов'язкові платежі. З висновку аудитора також убачається, що відчуження всього майна призвело до того, що Зміївське районне комунальне водопровідно-каналізаційне підприємство не змогло здійснювати діяльність та отримувати доходи від послуг, пов'язаних із забором, очищенням та постачанням води, а також з відведенням й очищенням стічних вод та каналізацією. Відчуження майна негативно вплинуло на фінансово-господарський стан Зміївського районного комунального водопровідно-каналізаційного підприємства, на зниження вартості його чистих активів до від'ємного значення, на неможливість здійснювати свою діяльність на безперервній основі. Станом на 31.12.2015 вартість активів складала 247 тис. грн, при цьому сума поточних зобов'язань становила 4496 тис. грн. Вартість чистих активів має від'ємне значення у сумі 4249 тис. грн, а зареєстрований статутний капітал складає 1153 тис. грн. Вартість майна, яке було передано на баланс іншого підприємства склала 18065818,12 грн, з них: 6556855,13 грн - незавершене будівництво, 11508952,99 грн - залишкова вартість основних засобів та матеріальних цінностей. У результаті вищезазначеного, у 2013 та 2015 роках активи Зміївського районного комунального водопровідно-каналізаційного підприємства були зменшені на суму 18066 тис. грн, що у цілому погіршило його фінансовий стан та свідчить не про тимчасовий розлад фінансової діяльності, а ситуацію, яка виключає виконання Зміївським районним комунальним водопровідно-каналізаційним підприємством вимог кредиторів, тобто є усі ознаки того, що Зміївське районне комунальне водопровідно-каналізаційне підприємство було доведено до банкрутства.

Отже, твердження ліквідатора, що засновник боржника та орган, уповноважений управляти майном, своїми рішеннями та діями створили умови, за яких боржник став неплатоспроможним та визнаний банкрутом, є обґрунтованими.

Відповідно до ст.327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 ст.23 Господарського кодексу України органи місцевого самоврядування здійснюють свої повноваження щодо суб'єктів господарювання виключно в межах, визначених Конституцією України, законами про місцеве самоврядування та іншими законами, що передбачають особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі, іншими законами. Органи місцевого самоврядування можуть здійснювати щодо суб'єктів господарювання також окремі повноваження органів виконавчої влади, надані їм законом.

Управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки здійснюється через систему організаційно-господарських повноважень територіальних громад та органів місцевого самоврядування щодо суб'єктів господарювання, які належать до комунального сектора економіки і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління (частина 1 ст.24 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 ст.78 Господарського кодексу України комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління.

Згідно зі статутом підприємства Зміївське районне комунальне водопровідно-каналізаційне підприємство є комунальним підприємством, яке утворене Зміївською районною радою. Підприємство входить до сфери управління Зміївської районної ради, яка є органом управління.

Відповідно до пункту 3.1 статуту підприємство створено з метою задоволення потреб населення у його послугах, роботах та товарах і реалізаціях на основі отриманих прибутків та доходів як власних інтересів, так і його засновника, а також економічних та соціальних інтересів трудового колективу.

Майно підприємства є комунальною власністю і закріплено за ним на праві повного господарського відання (пункт 4.2 статуту).

За приписами ст.136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Відповідно до частини 10 ст.78 Господарського кодексу України особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом.

Згідно з частиною 4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Колегія суддів ураховує правову позицію ОСОБА_2 Верховного Суду викладену у постанові від 04.09.2018 у справі №5023/4388/12, в якій, зокрема, ОСОБА_2 Верховного Суду вказала на те, що нормами Господарського кодексу України визначено регулювання діяльності комунальних некомерційних підприємств аналогічно до діяльності державних казенних підприємств, без наділення вказаних суб'єктів повною самостійною відповідальністю у відносинах з третіми особами.

Крім того, при вирішенні спору у цій справі ОСОБА_2 Палатою Верховного Суду ураховано висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, щодо субсидіарної відповідальності муніципального органу (органу місцевого самоврядування) за зобов'язаннями муніципального підприємства. Так, у пункті 62 рішення у справі "Єршова проти Російської Федерації" ЄСПЛ зазначив, що, враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Отже, незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства.

Отже, незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути у межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у даному випадку не має значення встановлення факту, чи утворено комунальне підприємство з метою отримання прибутку, чи на некомерційній основі.

З огляду на зазначені висновки Європейського суду з прав людини та правову позицію ОСОБА_2 Верховного Суду, доводи апелянта про невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження.

Щодо посилання апелянта на порушення судом першої інстанції частини 5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів вважає таке твердження апелянта необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено на підставі наявних у матеріалах належних та допустимих доказів, що стан неплатоспроможності боржника настав у наслідок передачі активів боржника на баланс іншого комунального новоствореного підприємства.

Посилання апелянта на відсутність у матеріалах справи жодного висновку експерта з питань дослідження фінансової звітності підприємств, їх виробничої діяльності та правил інвестування/реінвестування та невідповідність висновку аудиторської фірми «Аудит-Легіст» за змістом та формою вимогам глави 5 Господарського процесуального кодексу України є безпідставними, з огляду на таке.

Згідно з частиною 3 ст.22 Закону про банкрутство розпорядник майна, зокрема, зобовязаний аналізувати фінансово-господарську діяльність, інвестиційне становище боржника та його становище на ринках; виявляти (за наявності) ознаки фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства.

Пунктом 3 частини 2 ст.98 Закону про банкрутство встановлено, що арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) зобовязаний: аналізувати фінансову, господарську, інвестиційну та іншу діяльність боржника, його становище на ринках та надавати результати таких аналізів господарському суду разом з документами, що підтверджують відповідну інформацію.

Висновок аудитора здійснений на підставі Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, затверджені наказом Міністерства економіки України від 19.01.2006 №14 (у редакції наказу Міністерства економіки України від 26.10.2010 №1361), а також на підставі фінансової звітності підприємства боржника та на виконання вищевказаних вимог Закону про банкрутство, а тому є належним та допустимим доказом у даній справі.

Окрім того, з даних аудиторського висновку убачається, що станом на 31.01.2015 на балансі боржника залишилось активів на суму 247 тис.грн, при цьому кредиторська заборгованість складає 4496 тис.грн. Отже, різниця між сумою вимог кредиторів та сумою активів ліквідаційної маси склала понад 4 млн грн, у той час як ліквідатор звернувся з вимогою про стягнення 2437924,12 грн, що не перевищує вказаної різниці та відповідає вимогам частини 5 ст.41 Закону про банкрутство.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано жодних доказів у спростування встановлених аудитором, ліквідатором та судом обставин у даній справі.

З огляду на наведені вище висновки ЄСПЛ, а також те, що нормами Господарського кодексу України визначено регулювання діяльності комунальних підприємств аналогічно до діяльності державних казенних підприємств, господарський суд правомірно та обґрунтовано дійшов висновку про задоволення заяви ліквідатора про стягнення з засновника Зміївського районного комунального водопровідно-каналізаційного підприємства - Зміївської районної ради Харківської області 2437924,12 грн.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не порушено норми процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, що у відповідності до вимог ст.277 Господарського процесуального кодексу України є обовязковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали господарського суду Харківської області від 18.09.2018 у справі №922/680/16- без змін.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275-276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд;

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Зміївської районної ради залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 18.09.2018 у справі №922/680/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 05.12.2018.

Головуючий суддя О.А. Пуль

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя В.О. Фоміна