СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття апеляційного провадження

"10" грудня 2018 р. Справа № 922/307/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Слободін М.М., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників учасників справи:

апелянта- адвокат Єлісєєв А.В., посвідчення №002220 від 16.05.2018 року; ордер серії ХВ №7000653 від 07.12.2018 року; договір №2 від 07.12.2018 року;

позивача - Фролов О.В. - особисто; адвокат Кубар А.В., посвідчення №726 від 11.02.2010 року, ордер №000078 від 16.08.2018 року; адвокат Марусенко Є.О., посвідчення №680 від 01.06.2016 року, ордер №068476 від 05.09.2018 року;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційні скарги особи, яка не брала участі у справі і вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов'язки - ОСОБА_5, Харківська область (вх. № 989Х/1-18) та ( вх. №990Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017р. у справі №922/307/17, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Шарко Л.В.), повний текст якого складено 03.04.2017р.

за позовом Фізичної особи-підприємця Фролова Олега Вікторовича, м. Харків

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛБЛ", м. Харків

про визнання недійсними договорів

ВСТАНОВИЛА:

Фізична - особа підприємець Фролов Олег Вікторович звернувся до господарcького суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛБЛ", в якій просив визнати недійсним договір поставки № 26/01-1 від 26.01.2012 р., укладений між ТОВ "ЛБЛ" та ФОП Фроловим Олегом Вікторовичем; визнати недійсним договір поставки № 01/06-2 від 01.06.2012 р., укладений між ТОВ "ЛБЛ" та ФОП Фролов Олег Вікторович.

В обґрунтування поданого позову позивач вказував на те, що спірні договори поставки він не підписував, договори були оформлені без його відома та поза його волею, на аркушах паперу (з раніше проставленим підписом позивача і його печаткою), які були викрадені з офісу позивача, і такі договори не виконувалися.

Також, зазначав про відсутність його волевиявлення, яке б відповідало його внутрішній волі щодо укладення спірних договорів поставки у зв'язку чим останні підлягають визнанню недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України, статті 207 ГК України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 29.03.2017 у справі №922/307/17, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 року та постановою Вищого господарського суду України від 31.10.2017 року, в задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності - відмовлено; позовні вимоги задоволено повністю.

Оскаржуване рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що договори поставки № 26/01-1 від 26.01.2012 р. та № 01/06-2 від 01.06.2012 р. були укладені всупереч волі позивача, що не відповідає вимогам закону та порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, а тому спірні договори підлягають визнанню недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Ухвалою Верховного Суду від 13.02.2018 року у справі №922/307/17 відмовлено ТОВ "ЛБЛ" у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 року та постанову Вищого господарського суду України від 31.10.2017 року у справі №922/307/17.

У липні 2018 року фізична особа ОСОБА_7, який не брав участі у цій справі, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду в порядку ч.1 ст.254 ГПК України з апеляційною скаргою, в якій просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача, скасувати рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року у даній справі та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи ОСОБА_7 на рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року у справі №922/307/17 закрито на підставі п. 3 ч. 1 статті 264 ГПК України, у зв'язку з тим, що на час прийняття судових рішень у даній справі судами першої та апеляційної інстанцій, договір про відступлення права вимоги від 28.08.2017 року ще не існував, та відповідно, не існувало будь-яких прав апелянта за вказаним договором, а отже, на час прийняття оскаржуваного рішення апелянт не був та не міг бути учасником спірних правовідносин сторін.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі №922/307/17 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року та ухвалу Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 року у справі № 922/307/17.

Особа, яка не брала участі у справі і вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов'язки - ОСОБА_5 звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх.№989), в якій просить зупинити дію рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року у справі в частині визнання недійсним договору поставки №26/01-1 від 26.01.2012 року; зупинити дію постанови Харківського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 року у справі в частині визнання недійсним договору поставки №26/01-1 від 26.01.2012 року; застосувати строк позовної давності до вимог ФОП Фролова О.В. щодо визнання недійсним договору поставки №26/01-1 від 26.01.2012 року; рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року скасувати в частині визнання недійсним договору поставки №26/01-1 від 26.01.2012 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору поставки №26/01-1 від 26.01.2012 року відмовити.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2018 року, суддею-доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Слободін М.М., суддя Хачатрян В.С.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.11.2018 року (вх.№989) поновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі і вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов'язки - ОСОБА_5 на рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2018р. у справі №922/307/17; учасникам справи встановлено строк до 27.11.2018 року на протязі якого вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено апеляційну скаргу до розгляду на 10.12.2018 року; до її розгляду дію рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017р. у справі №922/307/17 та постанови Харківського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 року у справі №922/307/17 зупинено.

Також, особа, яка не брала участі у справі і вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов'язки - ОСОБА_5 звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх.№990), в якій просить зупинити дію рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року у справі в частині визнання недійсним договору поставки №01/06-2 від 01.06.2012 року; зупинити дію постанови Харківського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 року у справі в частині визнання недійсним договору поставки №01/06-2 від 01.06.2012 року; застосувати строк позовної давності до вимог ФОП Фролова О.В. щодо визнання недійсним договору поставки №01/06-2 від 01.06.2012 року; рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року скасувати в частині визнання недійсним договору поставки №01/06-2 від 01.06.2012 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору поставки №01/06-2 від 01.06.2012 року відмовити.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.11.2018 року (вх.№990) апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі і вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов'язки - ОСОБА_5 на рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року у справі №922/307/17 залишено без руху; особу, яка не брала участі у справі і вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов'язки - ОСОБА_5 зобов'язано усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз'яснено, що при невиконанні вимог даної ухвали апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

26.11.2018 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін (вх.№1557), який долучений до матеріалів справи.

04.12.2018 року на адресу суду від апелянта надійшли докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги (вх.№1880), а саме квитанція №4225857 від 29.11.2018 року на суму 2400,00 грн., які долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.12.2018 року поновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі і вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов'язки - ОСОБА_5 на рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2018р. у справі №922/307/17; призначено апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі і вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов'язки - ОСОБА_5 (вх.№989) до розгляду на 10.12.2018 року, разом з апеляційною скаргою цієї особи (вх.№990), об'єднавши апеляційні скарги в одне провадження.

У судовому засіданні 10.12.2018 року представник апелянта підтримав доводи викладені в апеляційних скаргах та просив їх задовольнити.

Представники позивача в судовому засіданні 10.12.2018 року просили оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання 10.12.2018 року не з'явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення №648, проте не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини 1 статті 264 ГПК України, виходячи з наступного.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

У відповідності до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження.

Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на апеляційне оскарження судового рішення ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 17 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Тобто, частиною першою статті 254 ГПК України визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є заявник скарги, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов'язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову. Якщо заявник скарги зазначає лише про те, що рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов'язки, або зазначає (констатує) лише, що рішенням вирішено про його права та/або обов'язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для відкриття апеляційного провадження.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 254 ГПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов'язки і такий зв'язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що заявник скарги в апеляційній скарзі має чітко зазначити в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов'язки, та про які саме.

Слід враховувати, що рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов'язки такої особи.

Будь-який інший правовий зв'язок між заявником скарги і сторонами спору не може братися до уваги.

Таким чином, судове рішення, оскаржене не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є заявник скарги, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав, вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 264 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у такому випадку не існує правового зв'язку між заявником скарги і сторонами у справі, в зв'язку з чим відсутній суб'єкт апеляційного оскарження.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.07.2018 року у справі № 5023/4734/12, від 18.09.2018 року у справі №910/5459/15-г, від 11.07.2018 року у справі №911/2635/17.

Отже, перш ніж переглядати справу в апеляційному порядку, апеляційний господарський суд повинен встановити чи вирішено місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні питання про права, інтереси та (або) обов'язки особи, яка подала апеляційну скаргу.

Так, предметом позову у даній справі є визнання недійсним договорів поставки №26/01-1 від 26.01.2012 року та № 01/06-2 від 01.06.2012 року, укладених між ТОВ "ЛБЛ" та ФОП Фроловим Олегом Вікторовичем.

Як зазначено вище, оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції від 29.03.2017 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 року, мотивоване відсутністю волевиявлення позивача на укладення спірних договорів.

Постановою Вищого господарського суду України від 31.10.2017 року вказане рішення місцевого господарського суду було залишено без змін.

Апелянт в обґрунтування доводів поданих апеляційних скарг вказує про наступне.

20.07.2012 між ТОВ «ЛБЛ» (попередній кредитор) та фізичною особою ОСОБА_5 (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого, до нового кредитора перейшло право вимагати від ФОП Фролова О.В. виконання обов'язків за договорами поставки №26/01-1 від 26.01.2012 року та № 01/06-2 від 01.06.2012 року, укладених між ТОВ "ЛБЛ" та ФОП Фроловим О.В.

На виконання умов вказаного договору від 20.07.2012 року, між сторонами було укладено акт прийому - передачі документів від 20.07.2012 року.

Отже, з 20.07.2012 року апелянт став новим кредитором позивача щодо виконання обов'язків за договорами поставки №26/01-1 від 26.01.2012 року та № 01/06-2 від 01.06.2012 року, укладених між ТОВ "ЛБЛ" та ФОП Фроловим О.В.

Звертаючись до господарського суду Харківської області з відповідним позовом позивач порушив приписи ГПК України щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, не повідомивши суд про правонаступника відповідача, через що місцевим господарським судом було прийнято рішення щодо неналежного відповідача.

Апелянт вважає, що він, як новий кредитор позивача, є належним відповідачем у цій справі, у зв'язку, з чим господарським судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням вимог процесуального права та правил юрисдикції.

Вказує на те, що схвалення позивачем спірних договорів поставки від 26.01.2012 року та від 01.06.2012 року вже після їх укладення, підтверджується отриманням позивачем грошових коштів від відповідача, доказом чого є видані позивачем рахунки на оплату, квитанції про отримання грошових коштів та акти про отримання грошових коштів, підписані позивачем та скріплені його печаткою.

Також, на думку апелянта факт укладення договорів поставки та факт проведення розрахунків за ними встановлений постановами Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2013 року по справі №820/8665/13-а та від 05.11.2013 року у справі №820/8664/13-а, які набрали законної сили.

Разом з тим, апелянт зазначає про те, що позивач дізнався про порушення свого права, тобто, про наявність договорів ще в 2012 році, в момент їх підписання, що в розумінні частини 1 статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Втім, місцевий господарський суд безпідставно відмовив відповідачу в застосуванні до спірних правовідносин строку позовної давності.

Колегія суддів з такими аргументами апелянта не погоджується та зазначає про наступне.

З наданих до апеляційної скарги матеріалів вбачається, що договір про відступлення права вимоги, за яким до ФО ОСОБА_5 перейшли права кредитора за спірними договорами поставки укладено 20.07.2012 року.

Втім, 28.08.2017 року між ФО ОСОБА_5 (попередній кредитор) та ФО ОСОБА_7 (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, до нового кредитора перейшло право вимагати від ФОП Фролова О.В. виконання обов'язків за договорами поставки №26/01-1 від 26.01.2012 року та № 01/06-2 від 01.06.2012 року, укладених між ТОВ "ЛБЛ" та ФОП Фроловим О.В.

Отже, з 28.08.2017 року право вимоги виконання обов'язків за договорами поставки №26/01-1 від 26.01.2012 року та № 01/06-2 від 01.06.2012 року перейшло до ФО ОСОБА_7

Вказане вище встановлено в ухвалі Харківського апеляційного господарського суду від 19.11.2018 року у справі №922/307/17, яка набрала законної сили.

Оскаржуване рішення ухвалено господарським судом Харківської області 29.03.2017 року та набрало законної сили 19.07.2017 року, після його перегляду Харківським апеляційним господарським судом.

На час прийняття судових рішень у даній справі, договір про відступлення права вимоги від 20.07.2012 року, укладений між ТОВ «ЛБЛ» та ОСОБА_5 існував, втім 28.08.2017 року право вимоги за договорами поставки від 26.01.2012 року та від 01.06.2012 року ОСОБА_5 передав ОСОБА_7

Таким чином, на даний час, тобто, на час звернення апелянта з даними апеляційними скаргами, апелянт не є учасником спірних правовідносин, оскільки останнім було передано право вимоги виконання обов'язків за договорами іншій особі.

А отже, на даний час не існує будь-яких прав апелянта за договорами від 01.06.2012 року та від 26.01.2012 року, а тому будь-якого правового зв'язку між сторонами у даній справі та апелянтом, також, не існує.

За таких обставин, враховуючи, що апелянт передав право вимоги за договорами від 01.06.2012 року та від 26.01.2012 року до іншої особи - ОСОБА_7, аргументи останнього на невірне визначення господарським судом першої інстанції суб'єктного складу сторін, не приймаються.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішенням господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року у даній справі не вирішувались будь-які питання щодо прав, інтересів або обов'язків апелянта.

Мотивувальна та резолютивна частина рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 у даній справі не містять висновків про права та обов'язки ОСОБА_5

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рябих проти Росії").

Враховуючи, що питання про права і обов'язки ОСОБА_5 господарським судом першої інстанції не вирішувались, доводи апелянта щодо суті оскаржуваного рішення господарського суду першої інстанції, колегією суддів не розглядаються.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 264 ГПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що договір про відступлення права вимоги був укладений між ТОВ «ЛБЛ» та ОСОБА_5 ще у 2012 році, оскаржуване рішення ухвалено місцевим господарським судом у 2017 році, втім з апеляційними скаргами апелянт звернувся лише у листопаді 2018 року.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, ОСОБА_5 є засновником ТОВ «ЛБЛ» - відповідача у даній справі.

Таким чином, вказана фізична особа була обізнана про наявність судового провадження у даній справі.

За таких обставин, апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі і вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов'язки - ОСОБА_5 на рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року у справі №920/307/17 підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 статті 264 ГПК України.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Враховуючи викладене та керуючись ст. 234, п.3 ч. 1 ст. 264 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційне провадження за апеляційними скаргами (вх. № 989Х/1-18) та (вх. №990Х/1-18) особи, яка не брала участі у справі і вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов'язки - ОСОБА_5 на рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року у справі №922/307/17 закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 10.12.2018 року

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя М.М. Слободін

Суддя В.С. Хачатрян