ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2018 р. Справа№ 910/11249/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Буравльова С.І.

Калатай Н.Ф.

при секретарі Гуцал О.В.

за участю представників

від позивача: Козаченко І.В. - ордер № 34774 від 19.01.2018

від відповідача: 1) не з»явились

2) Вінниченко О.О. - дов. від 28.08.2018

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.08.2018

у справі №910/11249/17 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетично

збагачувальний комплекс "Донбасвуглепереробка",

2. Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод

феросплавів"

про 22247906, 19 грн.,

ВСТАНОВИВ:

10.07.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегапром" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетично-збагачувальний комплекс "Донбасвуглепереробка" (відповідач-1), Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (відповідач-2) 22 247 906,19 грн., з яких: 6 365 261,04 грн. - курсова різниця; 26 158,61 грн. - 3% річних, які нараховані на суму курсової різниці за період з 01.03.2017 по 19.04.2017; 3 118 621,47 грн. - 3% річних, які нараховані на борг (100 378 909,88 грн.) за період з 04.02.2016 по 15.02.2017; 12 631 849,89 грн. - інфляційні втрати, які нараховані на борг (100 378 909,88 грн.) за період з 04.02.2016 по 15.02.2017; 106 015,18 грн. - 3% річних, які нараховані на борг (99 219 339,58 грн.) за період 16.02.2017 по 28.02.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем, як постачальником, та відповідачем -2, як покупцем, було укладено Договір поставки №1405772 від 15.10.2014 (далі - Договір поставки), за умовами якого розрахунки за поставлений товар здійснюються у гривнях за курсом НБУ до долара США. Внаслідок неналежного виконання умов Договору поставки за відповідачем-2 утворилась заборгованість у розмірі 3 284 010,86 дол. США, що за курсом НБУ станом на 03.02.2016 та з урахуванням ПДВ становила 100 378 909,88 грн., та була стягнута за рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/2114/16. Оскільки фактичне виконання вказаного рішення суду здійснено відповідачем-2 лише 01.03.2017, враховуючи передбачене Договором поставки право здійснити коректування рахунків після отримання оплати, позивач просив стягнути з відповідачів 22 247 906,19 грн. Вимоги до відповідача-1 обгрунтовані Договором про надання гарантії від 01.03.2017, за яким останній зобов'язався гарантувати перед позивачем виконання відповідачем-2 своїх зобов'язань щодо оплати вартості коригування (курсової різниці) за Договором поставки.

30.08.2017 позивач подав до Господарського суду міста Києва заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача-1 суму гарантії у розмірі 10 000,00 грн., а решту всіх заявлених у позові до стягнення сум просив стягнути з відповідача-2. Господарським судом міста Києва було відмовлено в прийняті цієї заяви в частині вимог до відповідача-1, у зв'язку зі зміною як предмету так і підстав позову щодо відповідача -1.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі № 910/11249/17 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром" 3 224 636,65 грн. 3% річних, а також витрати зі сплати судового збору в сумі 34 785,87 грн. В іншій частині позову відмовлено. У задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетично-збагачувальний комплекс "Донбасвуглепереробка" відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі № 910/11249/17 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07.02.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2017 у справі № 910/11249/17 скасовано, а справу № 910/11249/17 передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 справу № 910/11249/17 прийнято до провадження судді Гумеги О.В.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 у справі №910/11249/17 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200, Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. Електрометалургів, буд. 310; ідентифікаційний код 00186520) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром" (85400, Донецька обл., м. Селидове, вул. Щорса, буд. 10, кв. 67; ідентифікаційний код 31023892) 3 118 621,47 грн. (три мільйони сто вісімнадцять тисяч шістсот двадцять одну гривню 47 коп.) 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 100 378 909,88 грн. за період з 04.02.2016 по 15.02.2017; 106 015,18 грн. (сто шість тисяч п'ятнадцять гривень 18 коп.) 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 99 219 339,58 грн. за період 16.02.2017 по 28.02.2017; 12 621 849,89 грн. (дванадцять мільйонів шістсот двадцять одну тисячу вісімсот сорок дев'ять гривень 89 коп.) інфляційних втрат, нарахованих на борг у розмірі 100 378 909,88 грн. за період з 04.02.2016 по 15.02.2017; 171 021,35 грн. (сто сімдесят одну тисячу двадцять одну гривню 35 коп.) судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, Публічне акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 по справі №910/11249/17 в частині стягнення з ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" 12 631 849, 89 грн., інфляційних втрат; 3 118 621,47 грн. 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 100 378 909, 88 грн. за період з 04.02.2016 по 15.02.2017; 106 015, 18 грн. 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 99 219 339, 58 грн. за період з 16.02.2017 по 28.02.2017, та прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ТОВ "Мегапром" відмовити повністю. Стягнути з позивача на користь ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" судові витрати з оплати судового збору.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми процесуального та матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2018 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Пашкіна С.А., судді Калатай Н.Ф., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2018, відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 17.10.2018 о 10 год. 30 хв.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" №454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд.

Згідно ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті "Голос України" №185(6940) опубліковано повідомлення про початок роботи Північного апеляційного господарського суду з 03.10.2018 року.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018 справу №910/11249/17 передано до Північного апеляційного господарського суду.

12.10.2018 через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду відповідачем 1 було подано відзив на апеляційну скаргу.

Також 12.10.2018 через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2018 року, справу №910/11249/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. - головуюча суддя; судді Буравльов С.І., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2018 прийнято до провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 та призначено справу №910/11249/17 на 20.11.2018.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача -2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив суд її задовольнити.

Встановлено, що 20.11.2018 представник відповідача-1 у судове засідання не з'явився. Причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача-1.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегапром" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетично-збагачувальний комплекс "Донбасвуглепереробка" (відповідач-1), Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (відповідач-2) 22 247 906,19 грн., з яких: 6 365 261,04 грн. - курсова різниця; 26 158,61 грн. - 3% річних, які нараховані на суму курсової різниці за період з 01.03.2017 по 19.04.2017; 3 118 621,47 грн. - 3% річних, які нараховані на борг (100 378 909,88 грн.) за період з 04.02.2016 по 15.02.2017; 12 631 849,89 грн. - інфляційні втрати, які нараховані на борг (100 378 909,88 грн.) за період з 04.02.2016 по 15.02.2017; 106 015,18 грн. - 3% річних, які нараховані на борг (99 219 339,58 грн.) за період 16.02.2017 по 28.02.2017.

Постановою Верховного Суду від 07.02.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2017 у справі № 910/11249/17 скасовано, а справу № 910/11249/17 передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/11249/17 зазначено, що при новому розгляді справи суду необхідно вирішити спір у повному обсязі щодо обох відповідачів, більш ретельно з'ясувати правову природу грошових коштів, заявлених до стягнення позивачем, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до вимог закону, що регулює спірні правовідносини.

При новому розгляді справи позивач зменшив розмір позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача-2 22 237 906,19 грн. за Договором поставки № 1405772 від 15.10.2014, з яких: 6 365 261,04 грн. - курсова різниця; 26 158,61 грн. - 3% річних, нарахованих на суму курсової різниці за період з 01.03.2017 по 19.04.2017; 3 118 621,47 грн. - 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 100 378 909,88 грн. за період з 04.02.2016 по 15.02.2017; 12 621 849,89 грн. - інфляційні втрати, нараховані на борг у розмірі 100 378 909,88 грн. за період з 04.02.2016 по 15.02.2017; 106 015,18 грн. - 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 99 219 339,58 грн. за період 16.02.2017 по 28.02.2017.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача-1 10 000,00 грн. розміру гарантії за Договором про надання гарантії від 01.03.2017 позивач не підтримав.

Відповідач-2 просив суд закрити провадження в частині стягнення з нього 3 118 621,47 грн. 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 100 378 909,88 грн. за період з 04.02.2016 по 15.02.2017, та в частині стягнення 106 015,18 грн. 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 99 219 339,58 грн. за період з 16.02.2017 по 28.02.2017, а в задоволенні решти позовних вимог - відмовити повністю.

В обґрунтування наявності підстав для закриття провадження у справі у зазначеній частині позовних вимог відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, у зв'язку з відсутністю предмету спору у цій частині, відповідач-2 вказав, що на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі 910/11249/17 ним 11.12.2017 було перераховано на користь Товариства з обмеженою відповідальні "Мегапром" 3 259 422,52 грн. (3 224 636,65 грн. - 3% річних та 34 785.87 грн. - витрат зі сплати судового збору), що підтверджується платіжним дорученням № 219422 від 11.12.2017.

Відповідача -2 стверджує, що ним оплачено позивачу позовні вимоги в частині сплати 3 118 621,47 грн. - 3% річних, які нараховані на борг (100 378 909,88 грн.) за період з 04.02.2016 по 15.02.2017 , та 106 015,18 грн. - 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 99 219 339,58 грн. за період з 16.02.2017 по 28.02.2017, а разом - 3 224 636,65 грн. 3% річних, і відповідно, ці кошти не можуть бути повторно стягнуто з відповідача-2, тобто в наведеній частині позовних вимог відсутній предмет позову.

Згідно платіжного доручення № 219422 від 11.12.2017 відповідач-2 сплатив на користь позивача 3 259 422,52 грн. В призначенні платежу вказаного платіжного доручення зазначено: "оплата долга согл решения от 12.10.17 по делу 910/11249/17".

Тобто, з платіжного доручення № 219422 від 11.12.2017 вбачається сплата відповідачем-2 позивачу коштів у загальній сумі 3 259 422,52 грн. (3 224 636,65 грн. 3% річних та 34 785,87 грн. судових витрат) за судовим рішенням від 12.10.2017 у справі №910/11249/17, яке скасоване постановою Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №910/11249/17, а справу повернуто до суду першої інстанції для нового розгляду.

Отже, заявлена позивачем до стягнення з відповідача-2 сума 3% річних у розмірі 3 118 621,47 грн., нарахованих на борг (100 378 909,88 грн.) за період з 04.02.2016 по 15.02.2017, та у розмірі 106 015,18 грн., нарахованих на борг у розмірі 99 219 339,58 грн. за період з 16.02.2017 по 28.02.2017, є спірною, у зв'язку з цим, за висновком суду, потребує розгляду по суті при новому розгляді справи №910/11249/17, а відтак, відсутні підстави для закриття провадження у справі в цій частині позовних вимог.

Місцевим судом при новому розгляді справи №910/11249/17 розглядаються вимоги позивача про стягнення з відповідача-2 22 237 906,19 грн. за Договором поставки № 1405772 від 15.10.2014 (з яких: 6 365 261,04 грн. - курсова різниця; 26 158,61 грн. - 3% річних, нарахованих на суму курсової різниці за період з 01.03.2017 по 19.04.2017; 3 118 621,47 грн. - 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 100 378 909,88 грн. за період з 04.02.2016 по 15.02.2017; 12 621 849,89 грн. - інфляційні втрати, нараховані на борг у розмірі 100 378 909,88 грн. за період з 04.02.2016 по 15.02.2017; 106 015,18 грн. - 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 99 219 339,58 грн. за період 16.02.2017 по 28.02.2017), з урахуванням при цьому вказівок, що містяться у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №910/11249/17.

Судом встановлено, що 15.10.2014 між позивачем, як постачальником, та відповідачем 2, як покупцем, було укладено Договір поставки №1405772 (далі - Договір поставки), відповідно до умов якого позивач зобов'язався поставити і передати у власність відповідача-2 опитну партію продукції коксохімічного виробництва (надалі - товар), відповідно до асортименту, якості, термінам, в обсязі, за цінами і на умовах, передбачених у додатках (специфікаціях) до чинного Договору, які є його невід'ємною частиною, а відповідач 2 зобов'язався оплатити та прийняти товар на умовах чинного Договору.

Асортимент, якість, терміни, обсяг, ціна, умови постачання товару та порядок оплати і форма розрахунків визначені в додатках (специфікаціях), які є невід'ємними частинами Договору поставки (п. 1.1., 2.2, 3.3, 4.2, 4.6 Договору поставки).

Згідно з умовами підписаних між вказаними сторонами специфікацій 1, 2 (додатки-1, 2 до Договору поставки) базова ціна товару складала еквівалент 185 дол. США/тону - 2396,13 грн. без урахування ПДВ та залізничного тарифу за курсом на 14:00 на дату складання специфікацій (тобто на 15.10.2014) - 12,952038 грн. без урахування ПДВ та залізничного тарифу у національній валюті України на умовах FCA станція Макіївка, Донецької з.д.

Відповідно до умов специфікацій розрахунки здійснюються у гривнях по курсу НБУ, встановленому на банківський день, який передує даті зарахування оплати на рахунок позивача. Після отримання оплати на свій поточний рахунок позивач здійснює коректування рахунків. Оплата коректувальних рахунків відповідачем-2 або повернення коштів позивачем здійснюється не пізніше 7 банківських днів з дати отримання сканованих копій цих рахунків. Оплата за цим Договором здійснюється гарантованим платежем із датою виконання на 30 банківський день із моменту переходу права власності, згідно з датою на штампі станції відвантаження, та передачі документів, які наведені у пунктах 3.4, 8.2 (сертифікат якості, рахунок на відвантажений товар, накладна на відпуск товару, податкова накладна, акт прийому-передачі продукції, копії залізничних електронних накладних, завірені печаткою вантажовідправника) даного Договору після фактичної поставки товару. Відповідач-2 зобов'язався ініціювати виставлення гарантованого платежу в адресу позивача у строк 7 банківських днів після поставки товару та передачі документів, які наведені у п. 3.4, 8.2 цього Договору після фактичної поставки товару. Датою (моментом) оплати вважається дата зарахування на користь позивача грошових коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/2114/16, частково скасованим постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016, що залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2017, присуджено до стягнення з відповідача-2 на користь позивача основний борг у розмірі 100 378 909,88 грн., 3 014 245,66 грн. - 3% річних та 11 147 692,84 грн. - пені. Розмір основної суми боргу визначений судом, виходячи з суми боргу за поставлену продукцію 3 287 010 доларів США 86 центів з ПДВ за курсом долара США, визначеним НБУ станом на 03.02.2016.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України (в редакції, чинній станом на час звернення позивача з даним позовом до суду) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже судові рішення, прийняті в справі №910/2114/16, мають преюдиціальне значення для вирішення спору у даній справі №910/11249/17, а встановлені ними факти не потребують повторного доведення.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача-2 6 365 261,04 грн. курсової різниці станом на 01.03.2017 та 26 158,61 грн. 3% річних, нарахованих на суму курсової різниці за період з 01.03.2017 по 19.04.2017, слід зазначити таке.

При новому розгляді справи позивач, не погоджуючись з позицією Верховного Суду у постанові від 07.02.2018 у даній справі щодо неможливості нарахування курсової різниці та 3% річних на цю курсову різницю, зазначав про таке: відповідно до умов Договору поставки та специфікацій-1, 2 (додатків-1,2) до нього, після отримання оплати за поставлену продукцію позивач як постачальник має право на отримання від відповідача-2 курсової різниці; зобов'язання відповідача-2 по Договору поставки щодо оплати поставленого товару не припинились із прийняттям судових рішень у справі №910/2114/16; вказаними рішеннями лише було зафіксовано суму заборгованості відповідача-2 на конкретну дату 03.02.2016 у певному розмірі 100 378 909,88 грн. та зобов'язано стягнути даний борг на користь позивача; саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а відтак, на твердження позивача, він має право на стягнення 6 365 261,04 грн. курсової різниці та 26 158,61 грн. 3% річних, які нараховані на суму курсової різниці за період з 01.03.2017 по 19.04.2017.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При новому розгляді даної справи судом враховано висновки Великої Палати Верховного Суду стосовно поняття "курсова різниця" та сфери його застосування, наведені у постанові від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц.

У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку "Вплив змін валютних курсів", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов'язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття "курсова різниця", можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між:

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків;

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

На виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016 у справі №910/2114/16 Господарським судом міста Києва було видано наказ від 26.12.2016 №910/2114/16, на підставі якого державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розпочато виконавче провадження №53225342 та винесено постанову від 03.01.2017 про відкриття виконавчого провадження.

Згідно наявної у матеріалах справи довідки ПАТ АБ "Укргазбанк" від 10.04.2017 №313/5-315/04 вбачається, що від Міністерства юстиції України на рахунок позивача із призначенням платежу "перерахування коштів, як погашення боргу згідно наказу № 910/2114/16, виданого 26.12.2016 Господарським судом м. Києва про стягнення з НЗФ" перераховано 16.02.2017 грошові кошти в розмірі 1 115 154,31 грн. та 44 415,99 грн. та 01.03.2017 в розмірі 113 524 311,55 грн.

У бухгалтерському обліку станом на 01.03.2017 у позивача заборгованість в іноземній валюті була відсутня і ці обставини позивачем не спростовано.

Погашення утвореної за Договором поставки заборгованості здійснено відповідачем-2 не як виконання обумовленого цим договором зобов'язання з оплати поставленого товару, а у межах виконавчого провадження під час примусового виконання рішення суду, за яким вказана заборгованість у розмірі 100 378 909,88 грн. (основний борг) була стягнута.

Отже, перераховані позивачу Міністерством юстиції України грошові кошти є стягнутими з відповідача-2 у примусовому порядку коштами в рамках виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження, що унеможливлює коригування цих сум на курсову різницю, застосування якої передбачено умовами Договору поставки при розрахунках за товар.

В рішенні Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/2114/16 розмір основного боргу відповідача-2 в сумі 3 284 010,86 дол. США визначений за курсом НБУ станом на 03.02.2016 у розмірі 83 649 091,57 грн., що з урахуванням ПДВ становив 100 378 909,88 грн., тобто сума основного боргу була скоригована на курсову різницю згідно з положеннями Договору поставки і подальше коригування цієї суми при виконанні судового рішення на курсову різницю, застосування якої передбачено умовами Договору поставки при розрахунках за поставлену продукцію є неможливим, оскільки фактично змінює суму боргу, визначену рішенням суду. Такого висновку суд дійшов при новому розгляді даної справи і він повністю узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 07.02.2018 у цій справі.

Судом враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц, згідно якого кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов'язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача-2 курсової різниці у розмірі 6 365 261,04 грн., а також не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з відповідача-2 26 158,61 грн. 3% річних, нарахованих позивачем на цю курсову різницю, оскільки є похідними вимогами від вимог про стягнення курсової різниці.

Доводи позивача щодо неможливості нарахування курсової різниці та 3% річних на цю курсову різницю є необґрунтовані з вищенаведених підстав.

Щодо стягнення з відповідача-2 12 621 849,89 грн. інфляційних втрат, нарахованих на борг у розмірі 100 378 909,88 грн. за період з 04.02.2016 по 15.02.2017, 3 118 621,47 грн. 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 100 378 909,88 грн. за період з 04.02.2016 по 15.02.2017, та 106 015,18 грн. 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 99 219 339,58 грн. за період 16.02.2017 по 28.02.2017, слід зазначити таке.

Внаслідок постановлення Господарським судом міста Києва рішення від 16.05.2016 у справі №910/2114/16, частково скасованого постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016, у відповідача-2 перед позивачем існувало боргове зобов'язання, сума якого визначена в гривнях, а тому за його несвоєчасне виконання настають наслідки, передбачені ст. 625 ЦК України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, то суд при новому розгляді справи дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача -2 на користь позивача як трьох процентів річних, нарахованих на суму боргу за період з 04.02.2016 по 15.02.2017 та за період 16.02.2017 по 28.02.2017, так і інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу за період з 04.02.2016 по 15.02.2017.

За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, який розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти, а тому індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, а норма частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Отже, у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Судом враховано, що такі обставини (відповідачем-2 порушено грошове зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті) існували до постановлення рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/2114/16.

Вартість поставленого позивачем товару була визначена в еквіваленті іноземної валюти станом на 03.02.2016 (а.с. 22 т. 1). В подальшому, ця сума внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем-2 рішення суду від 16.05.2016 у справі №910/2114/16 знецінювалася внаслідок інфляційних процесів з моменту визначення суми основного боргу у гривнях (станом на 03.02.2016) до моменту його погашення відповідачем-2 (16.02.2017 відповідачем-2 сплачено позивачу грошові кошти в розмірі 1 115 154,31 грн. та 44 415,99 грн. та 01.03.2017 - в розмірі 113 524 311,55 грн.).

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача-2 інфляційних втрат в спірному випадку (після постановлення рішення суду від 16.05.2016 у справі №910/2114/16 про стягнення основного боргу, визначеного в гривнях) відповідають нормам ст. 625 ЦК України, яка підлягає застосуванню в даному випадку.

Перевіривши розрахунок заявлених позивачем до стягнення з відповідача-2 12 621 849,89 грн. інфляційних втрат, нарахованих на борг у розмірі 100 378 909,88 грн. за період з 04.02.2016 по 15.02.2017 (а.с. 11 т. 1),колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що даний розрахунок позивача є арифметично вірним та таким, що відповідає матеріалам справи, а відповідно, вказані вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню.

Також підлягає стягненню з відповідача-2 на користь позивача на підставі ст. 625 ЦК України 3 118 621,47 грн. 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 100 378 909,88 грн. за період з 04.02.2016 по 15.02.2017, та 106 015,18 грн. 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 99 219 339,58 грн. за період 16.02.2017 по 28.02.2017, розрахунок яких (а.с. 11 т. 1) є арифметично вірним та таким, що відповідає матеріалам справи.

Доводи відповідача-2 про те, що застосування ст. 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних можливе виключно відносно грошових зобов'язань, які згідно спірних правовідносин складають суму основного боргу 100 378 909,88 грн., тоді як позивач незаконно намагається отримати нарахування згідно зі ст. 625 ЦК України на негрошові зобов'язання (після постановлення рішення суду від 16.05.2016 у справі №910/2114/16), вірно не взяті до уваги судом як безпідставні.

Cтаття 625 ЦК України розміщена в главі 51 "Правові наслідки порушення зобов'язання. Відповідальність за порушення зобов'язання" розділу І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 Цивільного кодексу України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання й поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань, незалежно від визначених ст.11 Цивільного кодексу України підстав їх виникнення.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

В силу ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків може бути, у тому числі, і рішення суду.

Отже, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

А тому, застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України є правомірним.

Твердження відповідача-2 про хибність та безпідставність розрахунків позивача, вірно не взяті до уваги судом, оскільки контррозрахунок заявлених позивачем до стягнення сум відповідачем-2 суду не надано.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про правомірність і обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача-2 12 621 849,89 грн. інфляційних втрат, нарахованих на борг у розмірі 100 378 909,88 грн. за період з 04.02.2016 по 15.02.2017, 3 118 621,47 грн. 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 100 378 909,88 грн. за період з 04.02.2016 по 15.02.2017, та 106 015,18 грн. 3% річних, нарахованих на борг у розмірі 99 219 339,58 грн. за період 16.02.2017 по 28.02.2017, тоді як в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача-2 курсової різниці у розмірі 6 365 261,04 грн. та 26 158,61 грн. 3% річних, нарахованих на цю курсову різницю, позивачу належить відмовити.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 у справі № 910/11249/17 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 у справі № 910/11249/17 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/11249/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді С.І. Буравльов

Н.Ф. Калатай