ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2018 р. Справа№ 911/534/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Калатай Н.Ф.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання: Цибульський Р.М.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 22.11.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Селянського фермерського господарства "Риск"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 19.06.2018 (повний текст рішення складено 25.06.2018)

у справі №911/534/18 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Селянського фермерського господарства "Риск"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Карнест"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Стрім-КНК"

про визнання договору про відступлення права вимоги №19/05-01 від

24.05.2017 недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 у справі №911/534/18 в задоволенні позову - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Селянське фермерське господарство «Риск» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 у справі №911/534/18 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та не повно встановлено обставини справи, що є підставою для скасування рішення.

На думку позивача, порушення норм процесуального права полягало в тому, що суд першої інстанції, розглянувши клопотання про відкладення, не виніс ухвалу про відкладення розгляду справи, а неповне з'ясування обставин справи полягає у неправильному визначенні суті спірних правовідносин.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2018 апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства «Риск» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 у справі №911/534/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Станіка С.Р., суддів Гончарова С.А., Куксова В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2018 апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства «Риск» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 у справі №911/534/18 - залишено без руху для надання скаржнику часу усунути недоліки, зазначені у мотивувальній її частині.

16.08.2018 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від апелянта (Селянського фермерського господарства «Риск») надійшов супровідний лист на виконання вимог ухвали Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2018 до якого долучено:

-фіскальний чек №4693 від 13.08.2018 та опис вкладення (форми 107) про направлення апеляційної скарги ТОВ «Стрім-КНК»;

-фіскальний чек №4694 від 13.08.2018 та опис вкладення (форми 107) про направлення апеляційної скарги ТОВ «Карнест».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №911/534/18 за апеляційною скаргою Селянського фермерського господарства «Риск» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018, призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 09.10.2018.

10.10.2018 через відділ управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» №454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Згідно п. 8 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їх повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

25.06.2018 року в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про юридичну особу - Північний апеляційний господарський суд, ідентифікаційний код 42262953.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 статті 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

На виконання п. 4 розділу ІІІ Плану заходів з ліквідації апеляційних судів, затвердженого наказом Державної судової адміністрації від 20.09.2018 №475, за актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018 справу №911/534/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2018 апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства «Риск» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 у справі №911/534/18 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2018 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 22.11.2018, доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез'явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті.

Представник відповідача-1 21.11.2018 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Представники сторін у судове засідання 22.11.2018 не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представників сторін.

Згідно ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судовому засіданні 22.11.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з наступних підстав.

24.05.2017 між Селянським фермерським господарством «Риск» (боржник), Товариством з обмеженою відповідальністю «Карнест» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стрім-КНК» (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги № 19/05-01 (надалі - Договір), на підставі якого відповідач-1 відступив належне йому право вимоги, згідно з договором поставки № 1 від 14.01.2016 та додатковими угодами до нього, а відповідач-2 отримав право вимоги, що належне відповідачу-1 за основним договором.

Згідно розрахунку зобов'язань (додаток № 1), що є невід`ємною частиною Договору, розмір зобов'язань за основним договором та додатковою угодою № 2 від 13.01.2017 до основного договору складав 4 272 826, 09 грн., що еквівалентно 156 791, 58 доларів США згідно курсу НБУ станом на 13.01.2017.

Строк дії Договору відповідно до пункту 5.1 погоджено з моменту підписання до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Відповідно до частини першої статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись з даним позовом, позивач стверджував, що Договір про відступлення права вимоги № 19/05-01 є договором факторингу, а оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Стрім-КНК», як сторона Договору, не має статусу фінансової установи то вказаний Договір підлягає визнанню недійсним.

Згідно з статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов'язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов'язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства, договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі ст. 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження клієнта за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує від фактора послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження клієнта, з обов'язком клієнта оплатити користування ними.

При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 10.07.2015 у справі 6-301цс15.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду розглянувши справу № 909/968/16 прийняла постанову від 11.09.2018, в якій, зокрема, зазначила наступне.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов'язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Зі змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вбачається, що факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов'язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Дослідивши зміст оспорюваного Договору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що предметом Договору (п.1.1 Договору) є відступлення права грошової вимоги на суму, що еквівалентна 156 791,58 дол. США, а ціна Договору, яку має сплатити новий кредитор (п. 2.1. Договору), становить еквівалент 156 791,58 дол. США.

Враховуючи, що право вимоги за спірним Договором відступається «за номінальною вартістю», відповідно до норм чинного законодавства та позиції висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду, Договір № 19/05-01 від 24.05.2017 за своєю правовою природою не є договором факторингу, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним у зв'язку з відсутністю ліцензії у сторін на укладення договорів факторингу.

Крім того, як правильно вказав у своєму рішенні суд першої інстанції, договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів, оскільки договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість, а договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором (постанова Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 910/2489/17).

Зі змісту спірного договору № 19/05-01 слідує, що Договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором (п. 5.1), до яких, як слідує зі змісту договору № 19/05-01, віднесено обов'язок третьої особи відступити позивачу право вимоги, сповістити про таке відступлення відповідача та передати позивачу усі необхідні документи, при цьому третя особа не відповідає перед позивачем за невиконання або неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків за Договором 1 (п. 3.1), а відповідач зобов'язаний перерахувати третій особі обумовлену договором суму.

Отже, за умовами Договору № 19/05-01 його дія припиняється саме з повним виконання сторонами за договором № 19/05-01 своїх зобов'язань та жодним чином не пов'язана із отримання позивачем грошових коштів від відповідача.

Правильним є й висновок суду першої інстанції про те, що обов'язок сплати позивачем третій особі винагороди не пов'язано з обов'язком відповідача сплатити грошові кошти позивачу, і не передує йому.

Відповідно, договір не може бути віднесений до договорів факторингу за ознакою строку його дії.

Щодо посилань апелянта на не дослідження судом першої інстанції обставин щодо виконання сторонами умов Договору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що підставою недійсності правочину є саме недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог передбачених законом, а тому факт виконання сторонами умов Договору не входить до предмету доказування у даній справі.

Крім того, колегія суддів дослідила клопотання позивача про відкладення розгляду справи та посилання на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки не виніс ухвалу щодо клопотання про відкладення розгляду справи та вважає за необхідне зазначити наступне.

В ч. 2 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, зазначено, що питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Однак, суд першої інстанції рішення про необхідність відкладення розгляду справи не приймав, а відповідно у суду був відсутній обов'язок виносити відповідну ухвалу, в свою чергу, судом розглянуто клопотання позивача, надано йому оцінку та прийнято рішення щодо відсутності підстав для його задоволення, про що вказано в тексті оскаржуваного рішення, що свідчить про дотримання судом першої інстанції норм чинного процесуального законодавства.

Враховуючи наведені обставини у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги № 19/05-01.

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За змістом ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (позивача).

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 76, 129, 269, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства "Риск" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 у справі №911/534/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 у справі №911/534/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/534/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Н.Ф. Калатай

А.І. Мартюк

Повний текст постанови складено 29.11.2018.