СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2018 р. Справа № 905/916/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Россолов В.В. , суддя Склярук О.І.

при секретарі Мальченко О.О.

за участю представників сторін:

позивача адвокат ОСОБА_1

відповідача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПрАТ "Єнакієвський металургійний завод" (вх. №543 Д/1) на рішення господарського суду Донецької області від 13.07.18 у справі № 905/916/17 (повний текст якого складено в приміщенні зазначеного суду 13.07.2018 суддею Ніколаєвою Л.В.)

за позовом ТОВ "Мединський і К"

до ПрАТ "Єнакієвський металургійний завод"

про стягнення 4 780 053,58 грн.

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2017 року ТОВ «Мединський і К» звернулось до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» 4 780 053,58 грн., з яких: 4 769 977,47 грн. основний борг, 10 076,11 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором на виконання робіт № 1400091 від 01.01.2015 щодо повної та своєчасної оплати виконаних позивачем робіт.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають, з огляду на те, що, по-перше, акти виконаних робіт підписані з боку відповідача неуповноваженою особою, по-друге, у матеріалах справи відсутній графік робіт, а отже не визначений перелік робіт, по-третє, відповідач не отримував рахунків на оплату виконаних робіт.

Також, під час розгляду справи відповідачем подано до суду клопотання про відстрочення виконання рішення на 3 роки з дня його прийняття.

Рішенням господарського суду Донецької області від 29.06.2017, яке залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 04.09.2017 у справі № 905/916/17, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» на користь ТОВ «Мединський і К» 4 769 977,47 грн. заборгованості за надані послуги, 10 015,93 грн. 3 % річних, 71 699,90 грн. відшкодування витрат по оплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

При цьому, клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду залишено судом без задоволення з огляду на недоведеність відповідачем наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.11.2017 у справі № 905/916/17 касаційну скаргу ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» задоволено частково, постанову від 04.09.2017 Донецького апеляційного господарського суду у справі № 905/916/17 господарського суду Донецької області та рішення господарського суду Донецької області скасовано, справу № 905/916/17 направлено на новий розгляд.

При цьому, згідно з вказівками, які містяться у постанові ВГСУ від 30.11.2017 та які в силу вимог ч.1 ст.111-12 ГПК України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017) є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, судами не надано оцінки строку дії довіреності від 01.01.2016 № 73/5-15, з урахуванням дат підписання актів здавання приймання виконаних робіт та, відповідно, правовідносинам сторін з огляду на результати такої оцінки. Крім того, при розгляді клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суди не дали оцінки обставинам, зазначеним у клопотанні в якості підстав такого відстрочення.

Рішенням господарського суду Донецької області від 13.07.2018 по справі №905/916/17 позов ТОВ "Мединський і К" м. Дружківка, Донецька область до ПрАТ "Єнакієвський металургійний завод" м. Маріуполь, Донецька область про стягнення 4 780 053, 58 грн. задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ Єнакієвський металургійний завод на користь ТОВ Мединський і К 4 769 977 (чотири мільйони сімсот шістдесят дев'ять тисяч дев'ятсот сімдесят сім) грн. 47 коп. основного боргу, 10 015 (десять тисяч п'ятнадцять) грн. 93 коп. 3 % річних, 71 699 (сімдесят одна тисяча шістсот дев'яносто дев'ять) грн. 90 коп. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням ПрАТ "Єнакієвський металургійний завод" м. Маріуполь, Донецька область звернулось до суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Донецької області від 13.07.2018 по справі №905/916/17, яка надійшла до Донецького апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме - ч. 2 ст. 207, ст. 246, . 1 ч. 1 ст. 248, ч. 4 ст. 612 Цивільного кодексу України, а також ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", які на думку відповідача повинні були бути застосованими до спірних правовідносин.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.10.2018 у даній справі прийнято справу до провадження Східного апеляційного господарського суду, відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Встановлено строк позивачу для надання суду відзиву на апеляційну скаргу.

06.11.2018 за вх. № 701 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги відповідача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 дану справу призначено до розгляду на 29.11.2018.

В судове засідання, призначене на 29.11.2018 представник відповідача не зявився, причину неявки не повідомив, хоча у відповідності до вимог чинного законодавства про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить інформація розміщена на офіційному сайті ПАТ «Укрпошта».

Відповідно до ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 01.01.2015 між ТОВ «Мединський і К» (виконавець, позивач) та ПАТ «Єнакієвський металургійний завод» (у подальшому ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» (замовник, відповідач) укладений договір на виконання робіт №14000916.

Відповідно до п.1.1 договору, в порядку та на умовах, передбачених цим договором, виконавець зобов'язується на свій ризик виконати роботи:

- з перевезення шлаків металургійного виробництва, металевого брухту, товарно-матеріальних цінностей замовника;

- з розроблення і планування шлаків на складах і відвалах замовника, навантаженню шлаків і їх відходів в транспортні засоби;

- з очищення території замовника, у тому числі під'їзних шляхів, від шлаку та іншого сміття;

- робіт з використанням автокрана виконавця;

- з розробки і планування матеріалів високої щільності на території замовника спеціалізованою технікою виконавця, а замовник зобов'язується прийняти і оплатити виконані роботи.

Пунктом 2.1.2 договору (в редакції додаткової угоди №12 від 31.01.2017), початком виконання робіт виконавцем є 01.01.2015, закінченням - 28.02.2017.

Вимогами п.4.1 договору встановлено, що здавання-приймання виконаних робіт оформлюється 4 рази на місяць - 8, 16, 24 та останнього числа звітного місяця актом здавання-приймання виконаних робіт, який підписується уповноваженими представниками сторін і скріплюється печатками сторін.

Вартість робіт, виконаних за цим договором, оплачується замовником протягом 60 календарних днів з моменту підписання сторонами акту здавання-приймання виконаних робіт (додаток №2 до цього договору) і отримання від виконавця рахунку на оплату (п.5.3 договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 28.02.2017 (п.8.1 договору в редакції додаткової угоди №12 від 31.01.2017).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору протягом грудня 2016 року і січня 2017 року позивачем здійснені автоперевезення вантажів і виконані обумовлені договором роботи на загальну суму 5 128 656,99 грн., що підтверджується актами здавання-приймання виконаних робіт № 8377 від 12.12.2016 за період з 01.12.2016 по 11.12.2016 на загальну суму 968 679,52грн. з ПДВ; № 8538 від 19.12.2016 за період з 12.12.2016 по 18.12.2016 на загальну суму 628 251,44грн. з ПДВ; № 8760 від 26.12.2016 за період з 19.12.2016 по 25.12.2016 на загальну суму 511 243,91грн. з ПДВ; № 8834 від 31.12.2016 за період з 26.12.2016 по 31.12.2016 на загальну суму 343 760,82 грн. з ПДВ; № 427 від 09.01.2017 за період з 01.01.2017 по 08.01.2017 на загальну суму 578 182,96грн. з ПДВ; № 579 від 16.01.2017 за період з 09.01.2017 по 15.01.2017 на загальну суму 684 657,34грн. з ПДВ; № 646 від 23.01.2017 за період з 16.01.2017 по 22.01.2017 на загальну суму 681 429,67грн. з ПДВ; №866 від 01.02.2017 за період з 23.01.2017 по 31.01.2017 на загальну суму 732 451,33грн. з ПДВ.

Акти здавання-приймання виконаних робіт № 8377 від 12.12.2016; № 8538 від 19.12.2016; № 8760 від 26.12.2016; № 8834 від 31.12.2016; № 427 від 09.01.2017; № 579 від 16.01.2017; № 646 від 23.01.2017 підписані з боку позивача генеральним директором ОСОБА_2, з боку відповідача директором з виробництва ОСОБА_3 ОСОБА_2 №866 від 01.02.2017, підписаний з боку позивача генеральним директором ОСОБА_2, з боку відповідача директором з виробництва ОСОБА_4

Директор з виробництва ОСОБА_3 діяв на підставі виданої відповідачем довіреності № 73/5-15 від 01.01.2016, зі строком дії з 01.01.2016 по 31.12.2016.

Також вказані акти засвідчені печатками обох підприємств. Оригінали актів оглянуто господарським судом першої інстанції у судовому засіданні 11.07.2018 та встановлено відповідність наявних у справі копій цим оригіналам, а також наявність печатки підприємства відповідача на них.

Поряд з цим, позивач виставив відповідачу рахунки на оплату № ГОМК0008377 від 12.12.2016 на суму 968 679,52грн. з ПДВ; № ГОМК0008538 від 19.12.2016 на суму 628 251,44грн. з ПДВ; № ГОМК0008760 від 26.12.2016 на суму 511 243,91грн. з ПДВ; № ГОМК0008834 від 31.12.2016 на суму 343 760,82грн. з ПДВ; № ГОМК0000427 від 09.01.2017 на суму 578 182,96грн. з ПДВ; № ГОМК0000579 від 16.01.2017 на суму 684 657,34грн. з ПДВ; № ГОМК0000646 від 23.01.2017 на суму 681 429,67грн. з ПДВ; № ГОМК0000866 від 01.02.2017 на суму 732 451,33грн. з ПДВ, які отримані представником відповідача ОСОБА_5, про що свідчать відповідні відмітки на рахунках.

З огляду на умови п. 5.3 договору оплата виконаних позивачем робіт згідно акту здавання-приймання виконаних робіт № 8377 від 12.12.2016р. мала бути здійснена відповідачем до 10.02.2017, згідно акту здавання приймання робіт № 8538 від 19.12.2016 до 17.02.2017; згідно акту здавання приймання робіт № 8760 від 26.12.2016 до 24.02.2017; згідно акту здавання приймання робіт № 8834 від 31.12.2016 до 01.03.2017; згідно акту здавання приймання робіт № 427 від 09.01.2017 до 10.03.2017; згідно акту здавання приймання робіт № 579 від 16.01.2017 до 17.03.2017; згідно акту здавання приймання робіт № 646 від 23.01.2017 до 24.03.2017; згідно акту здавання приймання робіт №866 від 01.02.2017 до 02.04.2017.

В свою чергу, оплата виконаних позивачем робіт здійснена відповідачем частково в розмірі 358 679,52 грн., що підтверджується випискою АТ «ОСОБА_6 ОСОБА_2» у м. Києві за 13.02.2017. Вказана оплата зарахована в рахунок погашення боргу за роботи, які виконані згідно акту здавання-приймання виконаних робіт № 8377 від 12.12.2016.

Решта виконаних позивачем робіт залишилась відповідачем несплаченою, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 4 769 977,47 грн., 3 % річних в розмірі 10 076,11 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, колегія суддів виходить з наступного:

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи, між сторонами у справі укладений договір на виконання робіт №14000916 від 01.01.2015, за умовами якого позивач зобовязаний виконати роботи, а відповідач прийняти та оплатити виконані роботи у встановлений цим договором строк.

В силу вимог ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу вимог ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 ГК України.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не виконані зобовязання щодо оплати виконаних позивачем робіт в сумі 4 769 977,47 грн. як у встановлений договором строк, так і в подальшому.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість і правомірність позовних вимог в частині стягнення основного боргу, а отже і про їх задоволення.

При цьому, колегія суддів також виходить з наступного.

Так, факт одержання відповідачем рахунків на оплату № ГОМК0008377 від 12.12.2016, № ГОМК0008538 від 19.12.2016, № ГОМК0008760 від 26.12.2016, № ГОМК0008834 від 31.12.2016, № ГОМК0000427 від 09.01.2017, № ГОМК0000579 від 16.01.2017, № ГОМК0000646 від 23.01.2017, № ГОМК0000866 від 01.02.2017 в порядку ст. ст. 74, 76 79 ГПК України останнім не спростовано.

Обставини щодо закінчення строку дії довіреності від 01.01.2016 № 73/5-15, якою відповідач уповноважив директора з виробництва ОСОБА_3, на підписання актів приймання здачі виконаних робіт (акти № 8377 від 12.12.2016; № 8538 від 19.12.2016; № 8760 від 26.12.2016; № 8834 від 31.12.2016; № 427 від 09.01.2017; № 579 від 16.01.2017; № 646 від 23.01.2017), та щодо відсутності довіреності, якою відповідач уповноважив директора з виробництва ОСОБА_4 на підписання актів приймання здачі виконаних робіт (акт №866 від 01.02.2017), не можуть заперечувати саму господарську операцію, тобто не спростовують факт виконання позивачем робіт та їх прийняття відповідачем на підставі вказаних актів, які оформлені відповідно до вимог ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та є первинними документами, які підтверджують здійснення господарської операції в розумінні цього Закону. Більш того, сам відповідач не заперечує такі обставини. На актах міститься печатка підприємства відповідача; доказів втрати, викрадення чи її підроблення (звернення до правоохоронних органів, матеріали службового розслідування тощо) ані до суду першої інстанції , ані до суду апеляційної інстанції відповідачем не надано.

Крім того, про направлення відповідачу вказаних рахунків свідчить і витяг з компютерної програми позивача реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції, наявний у матеріалах справи. При цьому, довідка відповідача про кількість працюючих, згідно з якою така кількість станом на 09.07.2018 складає одну особу в.о. генерального директора ОСОБА_7 не свідчить про те, що ОСОБА_8, яким отримано рахунки, не був працівником відповідача у спірний період. Разом з тим, при дослідженні цього питання, колегією суддів враховано правову позицію, викладену у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 29.09.2009 №37/405, та у постанові Верховного суду України від 07.02.2018 у справі № 910/49/17, згідно з якою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК, а отже, наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обовязку сплатити борг.

Крім того, посилання відповідача на внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за ст. 341 КК України за фактом захоплення невідомими особами адміністративної будівлі відповідача правомірно не прийняті господарським судом до уваги, з огляду на те, що таке захоплення відбулось 15.03.2018, тобто після підписання актів та засвідчення їх печаткою, а також на те, що ані з повідомлення відповідача від 28.03.2017, ані з витягу з кримінального провадження № 0000803 не вбачається, що втрачено (викрадено) саме печатку підприємства відповідача. Водночас, жодні докази, що підтверджують розміщення оголошення про втрату печатки відповідача в газеті «Голос України», про що представник відповідача посилався у судовому засіданні суду першої інстанції 11.07.2018, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Крім того, в матеріалах справи наявні податкові накладні в т.ч. від 09.01.2017 № 35, від 16.01.2017 № 238, від 23.01.2017 № 418, від 01.02.2017 № 5, які складені та зареєстровані позивачем у встановленому законом порядку в день підписання актів за наслідками проведення відповідних господарських операцій.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що уповноваженою особою на підписання актів з боку відповідача є виключно генеральний директор, жодним чином не доведено. При цьому, у додатку № 2 до договору сторони узгодили зразок акта здавання приймання виконаних робіт, згідно з яким акти з боку відповідача має підписувати саме директор з виробництва. До того ж, в матеріалах справи наявні акти здавання приймання виконаних робіт за минулі періоди (№ 679 від 15.02.2016, № 6049 від 19.09.2016), які підписані з боку відповідача директором з виробництва ОСОБА_3 та директором з виробництва ОСОБА_4 та повністю оплачені відповідачем. Тобто, фактично питання щодо відсутності повноважень на підписання актів директором з виробництва у минулих періодах не ставилося та виникло лише після звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення з відповідача боргу за виконані роботи.

Також, відповідно до умов п. 2.3 договору складання графіку робіт не є обовязковим. Перелік робіт узгоджений сторонами у самому договорі, а їх виконання підтверджується відповідними актами здавання приймання виконаних робіт. Крім того, відсутність або наявність графіку робіт не спростовує факт виконання позивачем робіт з огляду на сукупність наявних в матеріалах справи доказів.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок 3% річних, який здійснений позивачем, та згідно з яким розмір 3% річних за загальний період з 13.02.2017 по 03.04.2017 становить 10 076,11 грн., також перевірений апеляційним судом, та встановлено невідповідність цього розрахунку (в частині визначення періоду прострочення за актом від 01.02.2017) вимогам ч.5 ст.254 ЦК України, якою встановлено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Тому, колегією суддів, з урахуванням конкретних обставин справи, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого мало місце невиконання зобовязання, здійснено розрахунок 3% річних та встановлено, що загальний розмір 3% річних за загальний період з 13.02.2017 по 03.04.2017 становить 10 015,93 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Щодо клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення на 3 роки колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції було правомірно відмовлено у його задоволенні з огляду на наступне.

Колегія суддів зазначає, що розглядає клопотання про відстрочення в межах максимального строку, встановленого ч.5 ст. 331 ГПК, тобто в межах річного строку з дня винесення судового рішення.

Відстрочка виконання судового рішення в розумінні ч.3 ст.331 ГПК України може бути встановлена судом лише за умов наявності виключних обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до ч.4 ст. 331 ГПК України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сімї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття відстрочення виконання рішення норми процесуального законодавства не вимагають. Проте, при вирішенні даного питання господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

В обґрунтування клопотання відповідач посилається на те, що останній перебуває в дуже скрутному фінансовому становищі, на його рахунках відсутні грошові кошти в розмірі, достатньому для негайного виконання рішення суду. Відповідач зазначає, що з 15.03.2017 майно відповідача перебуває у незаконному володінні та під контролем представників так званої «ДНР», підприємство фактично втратило можливість здійснювати господарську діяльність та отримувати прибутки. Водночас, залучити кредитні кошти відповідач не має змоги, оскільки кредитування української промисловості на даний час українськими та іноземними банками не здійснюється, а розмір реальних відсотків за користування кредитними коштами на українському банківському ринку становить майже 50%. Негайне виконання рішення суду є критичним для відповідача та може призвести до непоправних наслідків. Водночас, надання відстрочки у виконанні рішення суду буде сприяти забезпеченню захисту майнових інтересів позивача щодо реального отримання грошових коштів.

На підтвердження вказаних обставин відповідачем надано повідомлення про початок досудового розслідування вих.№6979/201/06-2017 від 10.04.2017, витяг з кримінального провадження №0000803 від 10.04.2017, баланс (звіт про фінансовий стан) на 31.03.2017, звіт про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за січень березень 2017р.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінивши надані відповідачем доказу у сукупності, колегія суддів вважає встановленим факт захоплення виробничих активів відповідача незаконними збройними угрупованнями на території т.з. ДНР.

Однак з цього факту випливає повна неможливість виконання відповідачем своїх зобовязань перед кредиторами, оскільки неможливо як отримати прибутки від господарської діяльності, так і здійснити продаж окремих активів для отримання коштів.

Між тим розстрочення виконання рішення суду за своєю суттю не є звільненням від виконання цивільного зобовязання, а є заходом покращення платоспроможності боржника з метою забезпечення балансу інтересів боржника і кредитора.

Колегія суддів вважає, що в умовах очевидної неможливості виконання зобовязання боржником надання йому відстрочки є неефективним заходом, єдиним наслідком якого буде тільки порушення інтересів кредитора.

При цьому колегія суддів враховує, що боржник з дня винесення першого судового рішення у даному спорі від 29.06.2017, яке набуло чинності 04.09.2017, жодних заходів, спрямованих на виконання рішення, не здійснював. У клопотання про надання відстрочки не наводить обєктивних підстав, які дають привід сподіватись на виконання зобовязання.

Колегія суддів опирається на правову позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно з якою «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання названий Суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а, отже, сама можливість надання відстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в даному випадку виключних обставин, які ускладнюють виконання відповідачем рішення або роблять його неможливим, а отже і про відмову у задоволенні відповідного клопотання відповідача.

Щодо тверджень апелянта про порушення судом першої інстанції вимог ч. 2 ст. 207 та п. 1 ч. 1 ст. 248 Цивільного кодексу України колегія суддів зазначає, що правову позицію щодо порушення положень ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України відповідач обґрунтовує тим, що спірні акти здачі-приймання виконаних робіт були підписані не генеральним директором ПАТ "ЄМЗ", а директором з виробництва ОСОБА_3, а один акт директором з виробництва ОСОБА_4, які не мали права на підписання цих правочинів.

Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 202, ст. 203 Цивільного кодексу України, ст. 1, ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", усталеної судової практики (постанова Вищого господарського суду України від 26 січня 2017 року у справі № 911/1601/16 тощо) спірні акти здачі-приймання виконаних робіт не є правочинами у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, оскільки їх підписання не створює, не змінює та не припиняє прав та обов'язків сторін договору, а лише посвідчує факт виконання робіт, що є підставою для здійснення розрахунків між сторонами.

Таким чином, ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, яка визначає умови укладення правочинів та на порушення якої скаржиться відповідач, взагалі не може бути застосована до умов та форми підписання актів здачі-приймання виконаних робіт, які за своєю правовою природою є первинними документами бухгалтерського обліку, а не правочинами.

Щодо тверджень стосовно порушення судом першої інстанції положень ст. 246 Цивільного кодексу України колегія суддів зазначає, що правову позицію щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень ст. 246 Цивільного кодексу України відповідач так само обґрунтовує підписанням актів здачі-приймання виконаних робіт неуповноваженою особою.

Згідно з ч. 1 ст. 246 Цивільного кодексу України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Зі змісту вказаної норми права зрозуміло, що дана стаття Цивільного кодексу регулює виключно повноваження на видачу довіреностей, але відповідачем не оскаржується повноваження органу чи осіб щодо видачі довіреності, отже, вказана стаття взагалі не має відношення до предмету спору.

Згідно з ч. 3 ст.237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 244 Цивільного кодексу України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 237 та ч. 1 ст. 244 ЦК України представництво юридичної особи, яке виникає на підставі договору, може здійснюватися за довіреністю, при цьому в даному випадку наявність довіреності не є обов'язковою.

Згідно з п. 4.1. договору встановлено, що здача-приймання виконаних робіт оформлюється актами здачі-передачі виконаних робіт (зразок представлений в додатку № 2 до договору), які підписуються уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками сторін.

Згідно зразку акту здачі-передачі виконаних робіт, представленого в додатку № 2 до договору, підписаного генеральним директором ПрАТ "ЄМЗ", підписантом актів з боку відповідача визначено директора з виробництва ОСОБА_3

Таким чином, представництво директора з виробництва ПрАТ "ЄМЗ" на підписання актів здачі-передачі виконаних робіт виникло безпосередньо на підставі договору, та обов'язкового підтвердження довіреністю не потребує, отже завершення строку довіреності згідно з п. 1 ч. 1 ст. 248 не є підставою для припинення повноважень, які виникли на підставі договору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В матеріалах справи не міститься доказів щодо обмеження повноважень посадових осіб на підписання актів.

Натомість, позивачем було надано копію довіреності ОСОБА_3, що є додатковим доказом щодо наявності у підписанта відповідних повноважень.

Твердження відповідача, щодо відсутності у справі копії довіреності ОСОБА_3 на 2017 рік є безпідставними, адже, крім того, що наявність чи відсутність довіреності не відміняє повноважень, що виникли на підставі договору, відповідачем не надано відповідної довіреності вказаної посадової особи, виданої на 2017 рік, яка б містила відповідні обмеження на підписання актів, або докази щодо обізнаності позивача про наявність відповідних обмежень.

До того ж, згідно з ч. 3 ст.237 Цивільного кодексу України, представництво також виникає на підставі акту органу юридичної особи, яким може бути посадова інструкція директора з виробництва, яка відповідачем також не надана.

Стосовно порушення ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" колегія суддів зазначає, що відповідачем зроблено посилання на зміст ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", але в чому саме полягає порушення цих норм матеріального права, не зазначено, адже вказані акти мають усі належні реквізити первинних документів бухгалтерського обліку, передбачені чинним законодавством України.

Крім того, спірні акти здачі-приймання виконаних робіт у відповідності з п. 4.1. договору засвідчені печаткою відповідача.

Крім того, спірні акти здачі-приймання виконаних робіт додатково засвідчені підписом начальника УППМШ і МЛ ПрАТ "ЄМЗ" ОСОБА_9 та штампом цього структурного підрозділу відповідача.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідачем не заперечується факт, що посадові особи, якими були підписані спірні акти здачі-приймання виконаних робіт, у звітному періоді дійсно займали зазначені посади; не заперечується автентичність підписів цих посадових осіб; не заперечується автентичність печатки ПрАТ "ЄМЗ", якими засвідчені акти; а саме головне - не заперечується сам факт виконання позивачем відповідних робіт та факт прийняття їх відповідачем.

Стосовно заперечення відповідача, яке ґрунтується на приписах ч. 4 ст. 612 Цивільного кодексу України (прострочення кредитора, під яким апелянт розуміє не направлення боржнику рахунків на оплату) колегія суддів зазначає, що твердження представника відповідача про ненаправлення до ПАТ "ЄМЗ" рахунків на оплату спростовується матеріалами справи, згідно з якими на усіх рахунках є відмітка відповідального за отримання рахунків працівника - ОСОБА_8, про отримання вказаних рахунків.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки місцевого господарського суду, у звязку з чим апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПрАТ "Єнакієвський металургійний завод" на рішення господарського суду Донецької області від 13.07.18 у справі № 905/916/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 13.07.18 у справі № 905/916/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 30.11.2018.

Постанова суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук