ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року Справа № 923/833/18

Господарський суд Херсонської області у складі судді Остапенко Т.А. , при секретарі судового засідання Фінаровій О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Заступника керівника Бериславської місцевої прокуратури Херсонської області (місцезнаходження: 75000, Херсонська область, смт. Білозерка, вул. Свободи, 112, ідентифікаційний код: 04851120), в інтересах держави в особі:

Позивача: Інгулецької сільської ради Білозерського району Херсонської області, місцезнаходження: 75031, Херсонська обл., Білозерський р-н, с. Інгулець, вул. Гагаріна, 27-а, ідентифікаційний код: 26348025

до Фізичної особи-підприємця Сегень Любов Дмитрівни, місцезнаходження: АДРЕСА_1 ідентифікаційний код: НОМЕР_1

про визнання недійсним договору № 1 від 24.01.2018 року

за участю представників сторін:

прокурор - Коваленко Т.О.

від позивача - Василюк Г.В.,сільський голова

від відповідача - не прибув

Заступник керівника Бериславської місцевої прокуратури, в інтересах держави в особі Інгулецької сільської ради Білозерського району Херсонської області (далі - Позивач) звернувся до суду із позовом до Фізичної особи-підприємця Сегень Любов Дмитрівни (далі - Відповідач) про визнання недійсним договору № 1 від 24.01.2018 року, укладеного між Інгулецькою сільською радою Білозерського району Херсонської області та Фізичною особою-підприємцем Сегень Л.Д. на загальну суму 150000,00 грн.

За змістом позовної заяви, її пред'явлення є заходом прокурорського реагування, направленого на захист інтересів держави в особі Інгулецької сільської ради Білозерського району Херсонської області, оскільки внаслідок укладення оспорюваного правочину може бути завдано шкоди бюджету у вигляді незаконних витрат, створюються передумови для зловживання під час поставки та оплати вартості продуктів харчування, порушено принципи здійснення публічних закупівель, а органом, на який покладено обов'язок з організації, забезпечення та контролю у сфері харчування, не вжито належних заходів, які б перешкоджали незаконному витрачанню коштів.

В обґрунтування позовних вимог, прокурор зазначає, що при укладені спірного договору сторонами було допущено порушення ст. 628, 638 ЦК України та ст. ст. 179, 180, 189ГК України, оскільки вказаний договір не містить таких істотних умов, як: предмет та ціна договору. Крім цього, вважає, що при його укладені були порушені положення Закону України «Про публічні закупівлі», яким встановлено правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади, зокрема, не дотримано, визначених статтею 3 Закону, принципів закупівель, а саме: принципу максимальної економії та ефективності та принципу недискримінації учасників, а також не забезпечено вільний доступ усіх учасників до інформації про закупівлю, чим порушено вимоги щодо рівності умов участі у процедурах закупівель та умов щодо прозорості та конкурентності закупівель. Всупереч вимогам ст. 4 Закону України «Про публічні закупівлі» Інгулецькою сільською радою річний план закупівель, на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель не опубліковано.

За викладених обставин, вказує, що укладений між Інгулецькою сільською радою Білозерського району Херсонської області та Фізичною особою-підприємцем Сегень Любов Дмитрівною 24.01.2018 року договір № 1 є недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2018 року, справа розподілена судді Остапенко Т.А.

Ухвалою від 28.09.2018 року, позовну заяву, у зв'язку із невідповідністю вимогам ст. ст. 164, 172 ГПК України, залишено без руху.

08.10.2018 року Бериславською місцевою прокуратурою надано документи на виконання ухвали суду від 28.09.2018 року, якою позовну заяву залишено без руху.

10.10.2018 року судом відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження, сторонам встановлено строк для подання заяв по суті справи.

У підготовче засідання призначене на 07.11.2018 року Відповідачем надано заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі, яка судом залишена без розгляду, у зв'язку із ненаданням доказів на підтвердження направлення її іншим учасникам справи. Позивач явку свого представника у судове засідання також не забезпечив. Для повторного виклику учасників справи, підготовче засідання на підставі ч. 2 ст. 183, ч. 2 ст. 202 ГПК України, відкладено на 21.11.2018 року.

У судовому засіданні прокурор та представник Позивача просили задовольнити позовні вимоги та визнати недійсним договір № 1 від 24.01.2018 року.

Відповідач у судове засідання не прибув. 19.11.2018 року від Відповідача надійшла заява, у якій останній зазначив про визнання позовних вимог у повному обсязі. Справу просив розглядати без його участі.

Перевіривши заяву про визнання позовних вимог, суд прийняв її до розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.

Таким чином, у судовому засіданні 21.11.2018 року за результатами підготовчого провадження проголошено вступну та резолютивну частини рішення, сторін повідомлено про дату підготовки повного судового рішення, роз'яснено процедуру оскарження рішення.

З'ясувавши обставини справи, оцінивши в сукупності надані докази, заслухавши пояснення прокурора та позивача, суд

в с т а н о в и в:

24.01.2018 року між Інгулецькою сільською радою Білозерського району Херсонської області (позивач, покупець) та Фізичною особою-підприємцем Сегень Любов Дмитрівною (відповідач, продавець) укладено договір № 1 (далі-Договір) (а.с. 102).

Відповідно до п. 1.1. Договору, продавець зобов'язався по заявці покупця продавати товари - продукти харчування.

У п. 1.2. Договору сторони узгодили, що оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця за фактично отриманий товар, згідно видаткової накладної, яка є невід'ємною частиною договору.

Сума договору склала 150000,00 грн., з яких: 85000,00 грн. - загальний фонд, 65000,00 грн. - спеціальний фонд (п. 1.3. Договору).

Згідно п. 1.4. Договору найменування товару, ціна, кількість, дата продажу вказується продавцем у накладних.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. Договору ціна на товар встановлюється в гривнях і вказується в накладних та рахунку-фактурі, які є невід'ємною частиною Договору. Якість поставленого товару повинна відповідати державним стандартам.

Договір укладено сторонами до 31.12.2018 року (п. 3.1 Договору).

На виконання умов Договору, Відповідачем протягом січня 2018 року - червня 2018 року, згідно накладних (а.с. 104-110,114-115,120) здійснено Позивачу поставку продуктів харчування. Факт оплати поставленої продукції підтверджується платіжними дорученнями про перерахування Відповідачу коштів за поставку продукції в межах оспорюваного договору (а.с.116-119,121,122). Згідно довідки Інгулецької сільської ради № 02-11/445 від 20.08.2018 року , станом на 16.08.2018 року на оплату продуктів харчування за договором, укладеним із ФОП Сегень Л.Д. витрачено 64188,86 грн. (а.с. 113).

Предметом даного спору стали вимоги про визнання недійсним договору № 1 від 24.01.2018 року, укладеного між Інгулецькою сільською радою Білозерського району Херсонської області та Фізичною особою-підприємцем Сегень Любов Дмитрівною.

Частиною 7 ст. 179 ГК України визначено, що господарські договори мають укладатися за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 265 ГК України, ст. 712 ЦК України за договором поставки, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін ( ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України, ч. 2 ст. 180 ГК України).

У відповідності до ч. 3 ст. 180 ГК України, при укладенні господарського договору сторони, у будь-якому випадку зобов'язані погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України (ч. 5 ст. 180 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 189 ГК України, ціна є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Згідно ч. 2 ст. 189 ГК України, ціна є істотною умовою господарського договору.

Згідно ч. 4 ст. 180 ГПК України, умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом (ч. ч. 1, 2 ст. 266 ГК України).

Отже, вищенаведені правові норми встановлюють, що предмет, у тому числі його номенклатура, асортимент, кількість продукції, вимоги до якості та ціна договору, у тому числі ціна за одиницю товару, є істотними умовами договору поставки.

Водночас, проаналізувавши зміст Договору, суд погоджується із доводами прокурора, що при його укладенні Позивачем та Відповідачем не досягнуто умов щодо його предмету та ціни.

Так, у договорі сторони визначили, що найменування товару, ціна, кількість, дата продажу зазначається у накладних, що не відповідає вищенаведеним правовим нормам щодо узгодження предмету та ціни договору за волевиявленням обох сторін. Накладні не містять посилання на оспорюваний договір, не зазначають повноважних посадових осіб сторін, які їх погодили, не є специфікаціями до договору, в яких визначалися б кількість, асортимент та ціна товару.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Ведення зазначених документів передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88.

Таким чином, накладні містять інформацію про отримання/передачу товарів і по суті завершують купівлю-продаж між продавцем і покупцем, а тому вони підтверджують саме належне виконання договірних зобов'язань та не можуть доводити узгодження таких істотних умов договору як предмет та ціна на момент його укладення.

Щодо дотримання сторонами положень законодавства про публічні закупівлі, суд зазначає наступне.

Інгулецька сільська рада Білозерського району Херсонської області, виходячи із змісту Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є органом місцевого самоврядування, до повноважень якого, з-поміж іншого, відноситься організація харчування у закладах освіти, культури, фізкультури і спорту, оздоровчих закладах, які належать територіальним громадам або передані їм.

Інгулецька сільська рада Білозерського району Херсонської області, відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є органом місцевого самоврядування, який зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Статус позивача у справі зумовлює певні обмеження принципу свободи договору, закріпленому в ст.ст.6, 627 ЦК, щодо вільного визначення умов договору. У разі якщо актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акта для сторін договору, вони не мають права відступити від цих положень (ч.3 ст.6 ЦК).

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади, визначені Законом України «Про публічні закупівлі».

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» замовниками є органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади.

Вказаний Закон, виходячи із змісту ст. 2 застосовується до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень; до замовників, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень.

В свою чергу, цією ж статтею визначено, що під час здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники повинні дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель, установлених цим Законом, та можуть використовувати електронну систему закупівель з метою відбору постачальника товару (товарів), надавача послуги (послуг) та виконавця робіт для укладення договору.

Таким чином, Інгулецька сільська рада Білозерського району Херсонської області здійснюючи закупівлю товару на суму менше 200 тис. грн., за спірним договором, повинна дотримуватись принципів здійснення публічних закупівель, визначених Законом України «Про публічні закупівлі».

Статтею 3 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об'єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Крім цього, статтею 4 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що закупівлі здійснюються відповідно до річного плану. Річний план, додаток до річного плану та зміни до них безоплатно оприлюднюються на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель протягом п'яти днів з дня їх затвердження.

Вказана норма не встановлює обмежень щодо закупівель до 200 тисяч гривень або вище, а тому поширюється на всі закупівлі, які планується вчинити у поточному році замовником.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі» вітчизняні та іноземні учасники всіх форм власності та організаційно-правових форм беруть участь у процедурах закупівель на рівних умовах. Замовники забезпечують вільний доступ усіх учасників до інформації про закупівлю, передбаченої цим Законом. Замовник не може встановлювати дискримінаційні вимоги до учасників.

Суд погоджується із доводами прокурора, викладеними у позовній заяві щодо недотримання сторонами, при укладенні спірного договору:

- принципу максимальної економії та ефективності, про що свідчить те, що сторонами не узгоджено предмет договору, ціну за кожну одиницю товару, не визначено умови щодо якості товару;

- принципів відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель, та недискримінації учасників. Річним планом закупівель, що здійснюється без проведення процедур закупівель за кошти місцевого бюджету на 2018 року (а.с. 103) Інгулецькою сільською радою Білозерського району Херсонської області передбачені витрати на придбання продуктів харчування на загальну суму 170000,00 грн. Разом з тим, із листа Інгулецької сільської ради Білозерського району Херсонської області за вих. № 02-11/275 від 21.05.2018 року (а.с.111) вбачається, що річний план закупівель на веб-порталі Уповноваженого органу (www.prozzoro.gov.ua) ними не оприлюднювався.

Вищевикладене свідчить, що сторонами у оспорюваному договорі не досягнуто згоди щодо предмету та ціни товару, а також не дотримано принципів максимальної економії та ефективності, відкритості та прозорості, недискримінації учасників, що є порушенням вказаних правових норм.

Водночас, оскільки договір виконувався сторонами, що підтверджується накладними, за якими Відповідачем здійснено поставку, а Позивачем прийнято поставлений товар, платіжними дорученнями, за якими Позивач здійснював перерахування оплати за поставлену продукцію, суд констатує, що він фактично між сторонами був укладений, а тому питання відповідності його закону підлягають судовому дослідженню, що узгоджується з пунктом 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів недійсними) від 29.05.2013 року № 11.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин

У п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, оскільки оспорюваний договір № 1 від 23.01.2018 року укладений з порушенням вимог ст. ст. 628, 638 ЦК України, ст. ст. 179, 180, 189 ГК України, ст. ст. 3, 4 Закону України «Про публічні закупівлі», - наявні підстави для його недійсності.

Щодо правомірності звернення прокурора до суду із цим позовом суд зазначає наступне. Положеннями статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України визначено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» «представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом».

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 3 ст. 4 ГПК України встановлено, що до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 наголосив, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, прокурор, здійснюючи представництво інтересів держави, з метою захисту її економічних інтересів, які полягають у недопущенні незаконних витрат бюджетних коштів, а також порушення законодавчої процедури укладення договорів закупівель за державні кошти, правомірно звернувся до суду з позовом про визнання недійсним такого договору.

Згідно з ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Встановивши, що дії відповідача по визнанню позовних вимог не суперечать закону і не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне.

У зв'язку із задоволенням позовних вимог, судовий збір у розмірі 881,00 грн., у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається на Відповідача.

Також, враховуючи, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, на підставі п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 130 ГПК України, Прокуратурі Херсонської області повертається судовий збір у розмірі 881,00 грн.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 237, 238, 240, п.п. 17.5 п. 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суд

у х в а л и в:

1. Позовні вимоги Заступника керівника Бериславської місцевої прокуратури Херсонської області в інтересах держави в особі Інгулецької сільської ради Білозерського району Херсонської області - задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір № 1 від 24.01.2018, укладений між Інгулецькою сільською радою Білозерського району Херсонської області та Фізичною особою-підприємцем Сегень Любов Дмитрівною.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Сегень Любов Дмитрівни (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ідентифікаційний код: НОМЕР_1) на користь Прокуратури Херсонської області (місцезнаходження: 73000 м. Херсон, вул. Михайлівська, буд. 33; ідентифікаційний номер 04851120) судовий збір у розмірі 881,00 грн.

4. Повернути Прокуратурі Херсонської області (73000 м. Херсон, вул. Михайлівська, буд. 33; ідентифікаційний номер 04851120) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 881,00 грн., сплачений відповідно до платіжного доручення № 1293 від 06.09.2018 року, оригінал якого знаходиться у матеріалах справи № 923/833/18 (а.с. 26).

5. Після набрання судовим рішення законної сили видати наказ по справі про стягнення судового збору.

6. Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (підпункт 17.5 пункту 1 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 03.12.2018 року

Суддя Т.А. Остапенко