ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.11.2018 Справа № 920/766/18

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л.,

за участю секретаря судового засідання Петрович І.М.,

представника позивача Машевської Л.А.

представника відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сумах у приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/766/18

за позовом Приватного акціонерного товариства «Володимир-Волинська птахофабрика» (44700, Волинська область, Володимир-Волинський район, село Федорівка, ід. код 00851376)

до Фізичної особи - підприємця Суровицького Олександра Олександровича (АДРЕСА_1, ід. номер НОМЕР_1),

про стягнення 61762,26 грн.,

встановив:

До господарського суду звернулося Приватне акціонерне товариство «Володимир-Волинська птахофабрика» з позовом до Фізичної особи - підприємця Суровицького Олександра Олександровича про стягнення заборгованості в сумі 61762,26 грн. за неналежне виконання зобов'язань за Договором поставки № ф-8932 від 01.02.2018, з яких: 37111,20 грн. основна сума боргу, 634,60 грн. інфляційні втрати, 6588,47 грн. 36% річних, 11133,30 грн. штраф, 6297,69 грн. пеня. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що на підставі договору поставки ним було передано відповідачу товар, який не був оплачений останнім у повному обсязі внаслідок чого утворилась заборгованість.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю.

Відповідач у судове засідання не з'явився, ухвала про відкриття провадження у справі направлена на адресу відповідача була повернута на адресу суду з довідкою пошти про неможливість вручення.

Разом з тим, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується актуальність адреси місця проживання відповідача зазначеної у позовній заяві та ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відтак, враховуючи, що відповідач вважається таким, що повідомлений про розгляд справи, суд дійшов висновку продовжити судове засідання у його відсутності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши надані суду докази, суд встановив наступне.

01 лютого 2018 року між ПрАТ «Володимир-Волинська птахофабрика» (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Суровицьким Олександром Олександровичем (покупець) було укладено Договір поставки № ф-8932 (далі -Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався передавати у власність покупця товар (продукцію власного виробництва: м'ясо бройлера та субпродукти в асортименті та кількості, згідно накладних) у відповідності до узгоджених сторонами замовлень, а покупець зобов'язався проводити оплату за товар на умовах даного Договору.

Відповідно до пп. 4.1. Договору, розрахунок за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем протягом 3 (трьох) календарних днів з дати виписки видаткової накладної на товар постачальником. Розрахунки за Товар здійснюються в українській національній валюті - гривні. Вид розрахунків безготівковий. Форма розрахунків - платіжне доручення. Датою оплати за товар визнається дата фактичного надходження коштів на рахунок постачальника.

На виконання умов Договору в період з 07.02.2018 по 16.03.2018 позивачем було поставлено відповідачу товару на загальну суму 41659,20 грн., що підтверджується відповідними видатковими накладними на товар (а.с.27-33).

Відповідачем отриманий товар було оплачено частково, а саме, в розмірі 4548 грн., а в іншій частині товар залишився неоплаченим, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 37111,20 грн.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийнятті товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного Кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським, кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договорами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 ЦК України передбачає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - ч. 1 ст. 530 ЦК України.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищезазначене, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманого товару чим порушив умови Договору.

Тому, суд дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права позивача та задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу.

Що стосується копій квитанцій ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» №9 від 14.03.2018, №7 від14.03.2018, №12 від 14.03.2018 про оплату отриманого за Договором товару, то з урахуванням відсутності їх оригіналів та довідки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» № 162 від 15.11.2018 про відсутність надходжень в період з 14.03.2018 по 22.03.2018 на рахунок позивача коштів від відповідача, суд вважає їх неналежним доказом сплати за Договором та відхиляє як доказ.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пп. 7.5. Договору покупець, який прострочив виконання грошового зобов'язання сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також 36% річних від простроченої суми.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 634,60 грн. інфляційних втрат та 6588,47 грн. 36% відсотків річних.

Перевіривши розрахунки позивача, в тому числі: періоди нарахувань, розміри простроченого платежу, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, як таких, що відповідають умовам діючого законодавства та умовам укладеного сторонами Договору.

Згідно з п.3 ч.1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до пп. 7.4.Договору поставки, у разі прострочення оплати вартості поставленого товару, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі 1% від вартості неоплаченого товару. В разі прострочення оплати вартості товару покупцем, сплачує постачальнику штраф у розмірі 30% (тридцяти) відсотків від вартості неоплаченого товару.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 11133,30 грн. штрафу та 6297,69 грн. пені.

Перевіривши розрахунки позивача, в тому числі: періоди нарахувань, розміри простроченого платежу, суд дійшов висновку, що штраф та пеня позивачем нараховані відповідно до умов Договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частина третя статті 551 Цивільного кодексу України також передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною другою статті 20 Господарського кодексу України встановлено, що права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються, зокрема, шляхом застосування штрафних санкцій, іншими способами, передбаченими законом.

Правовий аналіз вказаний статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з'ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Суд зазначає, що законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, дане питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При вирішенні питання наявності підстав для зменшення нарахованої неустойки суд враховує той факт, що порушення строків оплати послуг відповідачем дійсно мало місце, однак таке порушення спричинили в тому числі об'єктивні обставини, до того ж порушення строків поставки не призвело до значних збитків позивача.

Відтак, враховуючи баланс інтересів сторін, суд дійшов висновку про зменшення суми нарахованих штрафу та пені на 50% до 5566,65 грн. та 3148,85 грн. відповідно і стягнення даних сум з відповідача на користь позивача. В іншій частині позовних вимог щодо стягнення штрафу та пені суд відмовляє.

У відповідності до вимог статей 13, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідач не надав суду доказів сплати заборгованості за Договором поставки № ф-8932 від 01.02.2018 в заявленій до стягнення сумі.

Тому, враховуючи вищевикладене, підтвердження матеріалами справи заборгованості відповідача перед позивачем у заявленій до стягнення сумі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову (з урахуванням зменшення суми нарахованих штрафу та пені на 50% до 5566,65 грн. та 3148,85 грн. відповідно).

Згідно вимог ст. ст. 123, 129 ГПК України, враховуючи що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, суд дійшов висновку судовий збір покласти на відповідача у повному обсязі.

Відтак, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1762 грн. витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Суровицького Олександра Олександровича (АДРЕСА_1; ід. номер НОМЕР_1) на користь Приватного акціонерного товариства «Володимир-Волинська птахофабрика» (44700, Волинська область, Володимир-Волинський район, село Федорівка; ід. код 00851376) заборгованість за Договором поставки № ф-8932 від 01.02.2018 в сумі 53049,77 грн., в тому числі: 37111,20 грн. основного боргу, 634,60 грн. інфляційних втрат, 6588,47 грн. 36% річних, 5566,65 грн. штрафу, 3148,85 грн. пені; а також витрати по сплаті судового збору у даній справі в розмірі 1762 грн.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено 03.12.2018.

Суддя В.Л.Котельницька