РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.11.2018Справа № 910/12880/18
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000»

до ОСОБА_1

про визнання недійсним рішення загальних зборів

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Паньшин С.С.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000» звернулося до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000», оформлене протоколом № 2 від 29.08.2016р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000», ОСОБА_1, який володіє 100 % статутного капіталу позивача, було прийнято рішення, яке оформлене протоколом №2 від 29 серпня 2016 року загальних зборів засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000» щодо звільнення ОСОБА_4 з посади генерального директора ТОВ «ВЄХ-3000» з підстав, як зазначено у такому рішенні: «у зв'язку з невиконанням засновником (учасником) Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000» законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, частина третя статті 38 Кодексу законів про працю України з 30 серпня 2016». Позивач вважає, що таке рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000», оформлене протоколом № 2 від 29 серпня 2016 року загальних зборів засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000», має бути визнане недійсним, зважаючи на те, що з боку відповідача та позивача не було вчинено жодних порушень законодавства про працю.

Ухвалою від 01.10.2018р. відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.10.2018р.

22.10.2018р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.11.2018р.

16.11.2018р. представником позивача було надано усні пояснення по суті спору, згідно яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 16.11.2018р. не з'явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 22.10.2018р. та розпискою про призначення судового засідання з розгляду спору по суті. З приводу неявки вказаного учасника справи суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Наразі, суд зауважує, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Отже, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку, що неявка відповідача не перешкоджає розгляду спору по суті у судовому засіданні 16.11.2018р.

В судовому засіданні 16.11.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

За приписами ст.1 Закону України «Про господарські товариства» господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

Відповідно до ст.50 Закону України «Про господарські товариства» товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Частиною 1 ст.92 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

За змістом ст.97 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст.58 Закону України «Про господарські товариства», ст.145 Цивільного кодексу України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Зі ст.41 Закону України «Про господарські товариства» до компетенції загальних зборів належить,в тому числі, утворення і відкликання виконавчого та інших органів товариства.

Згідно змісту п.п.1.1, 4.2 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000» учасником товариства є ОСОБА_1, якому належить частка у розмірі 100% статутного капіталу товариства.

Пунктом 6.1 статуту позивача визначено, що для організації діяльності товариства створюються наступні керівні органи управління та контролю: вищий орган управління 0загальні збори учасників; вищий виконавчий орган - дирекція, яку очолює генеральний директор, контролюючий орган - ревізійна комісія.

Відповідно до п.п.7.4, 8.2 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000» загальні збори повинні обирати генерального директора чи відкликати його з посади.

Як свідчать матеріали справи, 05.05.2016р. було проведено загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000», результати яких оформлено протоколом №1 від 05.05.2016р.

Зі змісту протоколу полягає, що загальними зборами було прийнято рішення про задоволення заяви генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000» ОСОБА_5 про звільнення його за власним бажанням з 11.05.2016р. та призначення генеральним директором товариства ОСОБА_4.

29.08.2016р. було проведено загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000», результати яких було оформлено протоколом №2 від 29.08.2016р.

Вищим органом управління позивача було прийнято рішення про: звільнення ОСОБА_4 з посади генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000» за власним бажанням у зв'язку з невиконанням засновником (учасником) Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000» законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України, з 30.08.2016р.; призначення генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000» ОСОБА_6 з 31.08.2016р.

Зі змісту вказаного протоколу вбачається, що на загальних зборах був присутнім та голосував учасник - ОСОБА_1, якому належить частка у розмірі 100% статутного капіталу товариства.

Наразі, за твердженнями позивача, рішення загальних зборів учасників товариства, яке оформлено протоколом №2 від 29.08.2016р., підлягає визнанню недійсним, оскільки станом на момент прийняття вказаного рішення учасником товариства порушення вимог чинного законодавства про працю не вчинялось, а отже, звільнення директора не відповідало вимогам законну та призвело до грубого порушення прав та законних інтересів позивача і самого відповідача. Зокрема, позивачем наголошено, що вказане рішення загальних зборів стало підставою для стягнення у судовому порядку з позивача на користь ОСОБА_4 заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги.

Відповідачем у відзиві вказано, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000» не підлягає задоволенню. При цьому, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно п.2.12 Постанови №4 від 26.02.2016р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» рішення загальних зборів учасників товариства є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

У зв'язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути: невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах.

У п.2.13 Постанови №4 від 26.02.2016р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» вказано, що під час розгляду відповідних справ господарські суди мають враховувати, що не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів юридичної особи, є підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень.

Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв'язку з порушенням прямих вказівок закону є: прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення або у разі неможливості встановлення наявності кворуму (статті 59 та 60 Закону України «Про господарські товариства», статті 41 та 42 Закону України «Про акціонерні товариства», стаття 15 Закону України «Про кооперацію»); прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства (частина шоста статті 42 Закону України «Про акціонерні товариства»); прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного, на розгляд яких не було отримано згоди усіх присутніх на загальних зборах (частина п'ята статті 61 Закону України «Про господарські товариства»); відсутність протоколу загальних зборів товариства з обмеженою відповідальінстю (частина шоста статті 60 Закону України «Про господарські товариства»); відсутність протоколу загальних зборів АТ, підписаного головою і секретарем зборів (стаття 46 Закону України «Про акціонерні товариства»). Аналогічні підстави, що безумно ви для визнання недійсним рішення загальних зборів наведено у Постанові №13 від 24.10.2008р. Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів».

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Пунктом 19 Постанови №13 від 24.10.2008р. Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» визначено, що суди мають враховувати, що для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт порушення рішенням прав та законних інтересів акціонера товариства не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 29.05.2018р. по справі 920/432/17 та від 12.06.2018р. по справі №910/10134/17.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з розглядуваним позовом, позивачем повинно бути доведено належними та допустимими доказами про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників товариства, позивачем повинно бути доведено порушення вимог закону або установчих документів Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000» під час скликання та проведення зборів вищого органу товариства, а також факт порушення його прав та законних інтересів, як учасника господарського товариства з боку відповідача.

Як вказувалось судом, за твердженнями позивача, рішення загальних зборів учасників товариства, яке оформлено протоколом №2 від 29.08.2016р., підлягає визнанню недійним, оскільки станом на момент прийняття вказаного рішення учасником товариства порушення вимог чинного законодавства про працю не вчинялось, а отже звільнення директора не відповідало вимогам законну та призвело до грубого порушення прав та законних інтересів позивача і самого відповідача. Зокрема, позивачем наголошено, що вказане рішення загальних зборів стало підставою для стягнення у судовому порядку з позивача на користь ОСОБА_4 заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги.

Однак, виходячи з вищевикладених судом підстав для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників товариства, суд зазначає, що обставини, які покладено позивачем в якості обґрунтування позову, до таких підстав не належать.

При цьому, за висновками суду, наведені заявником обставини ніяким чином не вказують на порушення відповідачем, як єдиним учасником позивача, прав та законних інтересів товариства.

До того ж, суд зазначає, що згідно п.2.7 Постанови №4 від 26.02.2016р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» відповідачем у спорах про визнання недійсним рішення загальних зборів та інших керівних органів юридичної особи виступає сама юридична особа. Вказану правову позицію також висловлено Верховним Судом у постанові від 17.07.2018р. по справі №916/2386/17.

Тобто, у даному випадку, за висновками суду, рішення вищого органу товариства в особі єдиного учасника, ніяким чином не може порушувати прав самого товариства. В контексті означеного суд зауважує, що навіть наявність судового рішення стосовно стягнення з товариства з урахуванням оспорюваного рішення на користь ОСОБА_4 заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги також не вказує на порушення відповідачем прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000», а отже, не може бути підставою для визнання недійсним рішення вищого органу управління суб'єктом господарювання.

Крім того, суд зазначає, що твердження позивача стосовоно обґрунтованості позовних вимог ніяким чином у даному випадку не впливають на викладені вище висновки суду щодо безпідставності та доказової необґрунтованості позовних вимог.

Таким чином, виходячи з вищевказаного у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000» до ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЄХ-3000», яке оформлене протоколом № 2 від 29.08.2016р.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 26.11.2018р.

Суддя Спичак О.М.