СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2018 р. Справа № 922/1918/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Склярук О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - адвокат Дмитрієв Ф.І., посвідчення №793 від 11.02.1998 року, довіреність від 07.11.2018 року;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Церій Фарм", м. Харків (вх. №462Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 11.09.2018 року у справі №922/1918/18, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Байбак О.І.), повний текст якого складено 12.09.2018 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-торгівельна фірма "Фармаком", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Церій Фарм", м. Харків

про стягнення 32 380,01 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.09.2018 року у справі №922/1918/18 позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Церій фарм» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгівельна фірма «Фармаком» - заборгованість у розмірі 32380,01 грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 1762,00 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Церій Фарм» з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 11.09.2018 року у справі №922/1918/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові повністю.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.09.2018 року у справі №922/1918/18 прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Вважає висновки суду помилковими з огляду на те, що сплив граничних термінів реалізації товару (90 діб) тягне за собою не обов'язок оплатити товар, а обов'язок постачальника вивезти своїми силами нереалізований товар з торгівельних точок покупця.

Вказівка позивача в тексті позовної заяви про те, що ТОВ «Церій Фарм» взагалі не подавало звітів про реалізацію на протязі шести років співробітництва, є такою, що не відповідає дійсності; претензій щодо , нібито, ненадання звітів, ТОВ ВТФ «Фармаком» на протязі шести років також не направляло.

Відповідно до Указів Президента України від 29.12.2017 року №454/2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" та від 28.09.2018 року № 295/2018 "Про переведення суддів", а також ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 31 ГПК України, справа була передана до Східного апеляційного господарського суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 року суддею - доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Терещенко О.І., судді Склярук О.І., судді Слободіна М.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 24.10.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Церій фарм» на рішення господарського суду Харківської області від 11.09.2018 року у справі №922/1918/18; позивачу встановлено строк - 5 днів, протягом якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу №922/1918/18 до розгляду на 19.11.2018 року.

07.11.2018 року на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача (вх.№768), в якому останній зазначає, що відповідач визнає факт отримання та реалізації товару по видатковим накладним за період з січня 2017 по 20.06.2017 року , проте жодних доказів на підтвердження не надає; просить залишити апеляційну скаргу без задоволення; залишити рішення господарського суду Харківської області від 11.09.2018 року у справі №922/1918/18 без змін.

09.11.2018 року від відповідача на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№856), в якому останній просить відкласти розгляд апеляційної скарги на іншу дату, у зв'язку з тим, що представник ТОВ «Церій Фарм» Савельєв В.В. з 12.11.2018 року по 23.11.2018 року знаходиться у відпустці, через що не зможе взяти участь у судовому засіданні 19.11.2018 року.

Вказане клопотання не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Посилаючись на неможливість направлення свого представника у судове засідання, відповідач не зазначає в чому саме полягає необхідність участі його представника в судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду, а також надання яких доказів може вплинути на встановлення та оцінку обставин у даній справі, у зв'язку з чим не обґрунтував об'єктивної необхідності у відкладенні розгляду даної скарги.

З огляду на приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду апеляційної скарги, зважаючи на належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, судова колегія дійшла висновку, що учасникам судового процесу створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав.

У зв'язку з недопущенням затягування судового процесу, що може привести до порушення вимог статті 69 Господарського процесуального кодексу України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, колегією суддів відмовлено у задоволенні клопотання апелянта про відкладення розгляду справи.

У судовому засідані 19.11.2018 року представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Представник відповідача в судове засідання 19.11.2018 року не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотньому боці ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в данному судовому засіданні про відправлення її копій сторонам і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах.

Крім того, вказану ухвалу було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформацію по справі, що розглядається було розміщено за веб-адресою www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Також, представником відповідача було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи, що в свою чергу, свідчить про обізнаність його про час та місце розгляду справи.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2012 року між ТОВ ВТФ «Фармаком» та ТОВ «Церій Фарм» був укладений договір поставки №01/10/12-Я-6, протокол розбіжностей до договору від 23.02.2012 року , за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов'язується поставляти та передавати у власність покупцю визначений договором товар, а покупець зобов'язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату (п. 1.1 договору)

Згідно п. п. 10.1, 10.2 договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє на протязі одного року. Договір автоматично пролонгується на той самий термін , якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення дії договору письмово не заявить про бажання розірвати його.

Відсутність з боку сторін заяв та пропозицій про припинення чи зміну умов договору у передбачені ним строки підтверджує той факт, що відповідний правочин був пролонгований на 2014 рік.

01.10.2014 року між сторономи було укладено додаткову угоду до договору №01/10/12-Я-6 від 01.10.2014 року, відповідно до п.1 якої сторони домовилися пролонгувати дію договору №01/10/12-Я-6 від 01.10.2014 року строком до 31.12.2017 року.

Відповідно до п. 2.1 договору поставка товару за цим договором здійснюється постачальником на підставі зробленої заявки покупця (направленої по факсу чи електронною поштою) протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання. Постачальник має право на дострокову поставку товару.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що сторони погоджують асортимент та кількість товару шляхом надіслання покупцем заявки постачальника, складеної на підставі специфікації. Асортимент та кількість партій товару, що поставляється, сторони вказують у видатково-прибуткових накладних, які є невід'ємною частиною договору.

Згідно з п. п. 2.3, 2.5, 2.6. договору, поставка партії товару здійснюється силами та за рахунок постачальника на склад покупця, який знаходиться за адресою: м. Харків. Поставка партії товару вважається виконаною постачальником в момент передачі партії товару покупцю. Перехід ризику випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) товару від постачальника до покупця відбувається в момент підписання покупцем видатково-прибуткової накладної на партію товару. В момент приймання товару покупець здійснює перевірку відповідності кількості та якості (комплектності) товару правилам інструкції П-6, затвердженої постановою Державного арбітражу при раді міністрів СРСР від 15.06.1965 року, та Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю П-7, затвердженої постановою Державного арбітражу при раді міністрів СРСР від 25.04.1966 року.

За умовами п. п. 4.1.- 4.2. договору, покупець оплачує поставлений постачальником товар за цінами, що визначені за одиницю товару у специфікації. Перегляд цін на товари, які пропонуються постачальником до поставки за цим договором, здійснюється шляхом узгодження та підписання нової специфікації зі зміненими цінами на товари, що поставляються. Ціна на товар, яка входить у партію поставки, підтверджується у заявці покупця та вказується у видатково-прибуткових накладних. Зміна ціни товару після його поставки покупцю не допускається.

Пунктами 5.1-5.2 договору передбачено, що оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється шляхом готівкового або безготівкового розрахунку по мірі реалізації поставленого товару кожні 14 (чотирнадцять) днів з моменту поставки товару на склад покупця. Оплата здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у цьому договорі або внесення грошових коштів у касу постачальника.

Пунктами 5.3-5.4 договору визначено, що оплата здійснюється покупцем на підставі цього договору та накладної, за якою передавався товар, або на підставі рахунку. При здійсненні платежу покупець обов'язково повинен вказувати у платіжному дорученні номер та дату цього договору, номер та дату видатково-прибуткової накладної (товарно-транспортної накладної), або номер та дату рахунку. Покупець надає постачальнику звіт про реалізований товар кожні 15 днів, після чого він направляється постачальнику по факсу № 057-7177-396 чи на e-mail: .

При цьому, пунктами 6.1 та 6.2 договору передбачено, що граничним терміном реалізації товару являється 90 діб, після чого поставлений, але не реалізований, товар підлягає поверненню постачальнику. З настанням строку, передбаченого п. 6.1 даного договору, постачальник зобов'язується вивести нереалізований товар у 5 денний строк. Покупець додатково сповіщає постачальника про настання граничного терміну реалізації товару шляхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 01.12.2014 року до договору сторони домовились пролонгувати дію договору поставки № 01/10/12-я-6 від 01.10.2012 року строком до 31.12.2017 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору за один місяць до закінчення строку дії договору, він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які передбачені договором.

Як зазначає позивач, ним на протязі 2012-2017 років на виконання умов договору поставлено відповідачу товар, проте, відповідач у повному обсязі та у визначений договором строк не оплатив його вартість.

Відповідач має заборгованість за договором в загальній сумі 32380,01 грн. щодо оплати товару отриманого за період з 01.01.2017 рік по 20.06.2018 рік в т.ч. за наступними накладними:№ РН-0001142 від 17.01.2017 на суму 130,14 грн.; № РН-0001144 від 17.01.2017 на суму 743,22 грн.; № РН-0001966 від 17.01.2017 на суму 536,88 грн.; № РН-0002487 від 23.01.2017 на суму 1689,90 грн.; № РН-0002484 від 23.01.2017 на суму 1277,82 грн.; № РН-0002485 від 23.01.2017 на суму 1451,58 грн.; № РН-0002486 від 23.01.2017 на суму 2275,68 грн.; № РН-0005983 від 15.02.2017 на суму 878,46 грн.; № РН-0005984 від 15.02.2017 на суму 1896,18 грн.; № РН-0006306 від 17.02.2017 на суму 389,58 грн.; № РН-0006309 від 17.02.2017 на суму 1060,80 грн.; № РН-0006315 від 17.02.2017 на суму 1212,72 грн.; № РН-0006320 від 17.02.2017 на суму 1591,98 грн.; № РН-0007849 від 06.03.2017 на суму 2163,72 грн.; № РН-0007852 від 06.03.2017 на суму 1530,60 грн.; № РН-0007850 від 06.03.2017 на суму 1278,18 грн.; № РН-0007851 від 06.03.2017 на суму 1745,82 грн.; № РН-0008403 від 07.03.2017 на суму 1589,70 грн.; № РН-0018525 від 19.06.2017 на суму 2281,08 грн.; № РН-0018526 від 19.06.2017 на суму 1622,70 грн.; № РН-0018534 від 19.06.2017 на суму 1916,22 грн.; № РН-0018545 від 19.06.2017 на суму 2756,58 грн.; № РН-0019034 від 20.06.2017 на суму 1474,46 грн.; № РН-0019065 від 20.06.2017 на суму 1002,24 грн.

Протягом зазначеного вище періоду відповідач всупереч вимогам п. 5.5. договору не складав звіти про реалізований товар та не в повному обсязі сплачував його вартість.

З метою досудового врегулювання спору та оплати відповідачем існуючої заборгованості, позивач надсилав на адресу відповідача претензію № 141 від 02.03.2018 року з вимогою про сплату існуючої заборгованості, однак, зазначена претензія повернулась на адресу позивача з відміткою пошти "за спливом строку зберігання", що стало підставою для звернення позивача до господарського суду Харківської області з позовом у даній справі.

11.09.2018 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов'язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Так, предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за договором поставки в загальній сумі 32380,01 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. ст. 11, ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ст. ст. 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання , настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до приписів частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

В силу приписів ст. 691, 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Разом з тим, відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Господарський суд першої інстанції вірно встановив, що надані позивачем накладні № РН-0001142 від 17.01.2017, № РН-0001144 від 17.01.2017, № РН-0001966 від 17.01.2017, № РН-0002487 від 23.01.2017, № РН-0002484 від 23.01.2017, № РН-0002485 від 23.01.2017, № РН-0002486 від 23.01.2017, № РН-0005983 від 15.02.2017, № РН-0005984 від 15.02.2017, № РН-0006306 від 17.02.2017, № РН-0006309 від 17.02.2017, № РН-0006315 від 17.02.2017, № РН-0006320 від 17.02.2017, № РН-0007849 від 06.03.2017, № РН-0007852 від 06.03.2017, № РН-0007850 від 06.03.2017, № РН-0007851 від 06.03.2017, № РН-0008403 від 07.03.2017, № РН-0018525 від 19.06.2017, № РН-0018526 від 19.06.2017, № РН-0018534 від 19.06.2017, № РН-0018545 від 19.06.2017, № РН-0019034 від 20.06.2017, № РН-0019065 від 20.06.2017 містять підписи постачальника та отримувача; скріплені печатками підприємств позивача та відповідача, який не заперечує отримання товару за цими накладними; факт здійснення позивачем на користь відповідача поставок за цими накладними доведений належними доказами; сума поставок за зазначеними накладними перевищує суму заявленого позову та, що строк оплати відповідачем поставленого товару визначено умовами договору (п.п. 5.1.-5.5., 6.1., 6.2.) та є таким, що настав.

Колегія суддів зазначає, що матеріали даної справи не містять доказів складення відповідачем звітів про реалізований товар кожні 15 днів, у зв'язку з чим, відповідач зобов'язаний оплатити такий товар на підставі п. 5.3 договору.

До того ж, за змістом п. п. 6.1.- 6.2. договору граничним терміном реалізації товару є 90 діб, після чого відповідач з метою повернення товару позивачу, додатково має сповістити позивача про настання граничного терміну реалізації товару шляхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом. Доказів направлення такого повідомлення матеріали справи не містять, а за таких обставин, даний товар має бути оплачений відповідачем на загальних підставах.

А тому аргументи апелянта щодо того, що сплив граничний термін реалізації товару (90 діб) тягне за собою не обов'язок оплатити товар, а обов'язок постачальника вивезти своїми силами нереалізований товар з торгівельних точок покупця, а також те, що ТОВ «Церій Фарм» взагалі не подавало звітів про реалізацію на протязі шести років співробітництва, є такими, що не відповідають дійсності та що претензій щодо, нібито, ненадання звітів, ТОВ ВТФ «Фармаком» на протязі шести років також не направляло - не приймаються.

Отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, про те що відповідач не надав суду доказів повної оплати товару, а тому позов та стягнення з відповідача на користь позивача 32380,01 грн. боргу за договором підлягає задоволенню.

В силу приписів ст. ст. 11, 73, 74 Господарського процесуального кодексу України саме на заявника покладено обов'язок доведення існування відповідних підстав, тоді як інша сторона, у разі наявності заперечень, має навести докази на їх (підстав) спростування. Таким чином, наявність/відсутність обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим є предметом доказування для відповідача, спростовування для позивача та встановлення й належної оцінки - для суду.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Церій Фарм" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.09.2018 року у справі №922/1918/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.11.2018 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя О.І. Склярук

Суддя М.М. Слободін