РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.11.2018Справа № 910/12937/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УПІ-Магістраль»

до відповідача Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 13 392,00грн,

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УПІ-Магістраль» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 13 392,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у березні місяці 2018 позивачу стало відомо, що 17.03.2018 на його адресу на станцію Верба відповідач подав власний вагон № 95454450 згідно накладної СМГС № 36502276. У графі 15 цієї накладної вказано, що вагон направляється на забезпечення заявки на завантаження. При цьому позивачем у березні місяці 2018 не надавалося жодної електронної заявки на подачу вагонів для завантаження у березні місяці 2018 по станції Верба, тобто, послуг у перевізника не замовляв. Однак, 29.03.2018 з Переліку № 20180328 від 28.03.2018 філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень «ПАТ «Укрзалізниця» позивач дізнався, що з його особового рахунку відповідачем були односторонньо списані грошові кошти на загальну суму 13 392,00 грн з ПДВ за маневрову роботу, за користування вагонами та за пробіг спецвагонів. Відповідно до змісту отриманої від відповідача відомості № 28030002 плати за користування вагонами, остання має посилання на акти загальної форми №№ 31, 33, які стали підставою для нарахування та списання коштів з позивача, проте такі акти представнику позивача на підпис не надавались, чим грубо порушено п. 8 Правил користування вагонами і контейнерами, а також право позивача бути обізнаним і всесторонньо володіти інформацією щодо підстав нарахування та документального оформлення нарахування відповідної плати. Таким чином, односторонні акти на затримку вагонів №№ 31, 33 не можуть вважатись належними доказами та підставою для нарахування і списання відповідачем плати за користування вагонами, оскільки підставою для матеріальної відповідальності вантажовідправника чи вантажоодержувача у вигляді плати за користування вагонами можуть бути тільки акти загальної форми, складені та підписані представниками станції і вантажовласника.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд дійшов висновку про можливість здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження на підставі частини 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 02.10.2018 відповідачу було запропоновано у строк протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження надати суду відзив на позов у порядку, передбаченому статтею 178 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу. Повідомлено відповідачу, що заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження можуть бути подані у строк протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

29.10.2018 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він проти задоволення позовних вимог заперечив частково посилаючись на те, що відповідно до п. 2.1.1 договору, за допомогою автоматизованої системи «Месплан» ТОВ «УПІ-Магістраль» введено додатковий план навантаження одного власного хопер-зерновозу з призначенням на станцію Миколаїв-Вантажний на 16.02.2018. Так, на виконання заявки до плану перевезення, за допомогою автоматизованої системи «УППВ» розподілено вагон № 95454450 за перевізним документом № 36502276, та подано на 17.03.2018. Відповідно до п. 33 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерством транспорту України від 21.11.2000 № 644, вантажоодержувач зобов'язаний прийняти вантаж від залізниці, який слідував на його адресу. У разі відмови замовника від раніше замовлених спеціалізованих вагонів перевізника, що прибули на станцію навантаження, замовник письмово повідомляє станцію про відмову та сплачує плату за пробіг цих вагонів від станції, з якої вони були відправлені, до станції навантаження. З моменту прибуття вагону на станцію Верба, а саме з 17.03.2018 повідомлено ТОВ «УПІ-Магістраль» та внесено запис до книги реєстрації повідомлень про прибуття вантажів на їх адресу, нараховано плату на суму 10,44 грн. Відповідно до накладної № 36502276 з вантажем, де ТОВ «УПІ-Магістраль» вказано отримувачем, нараховано плату за користування вагоном на суму 10 514,52 грн та за маневрову роботу на суму 929,40 грн за відомостями № 28030002 та № 28030001 відповідно. Відтак, відповідач вважає, що ним правомірно стягнуто кошти з ТОВ «УПІ-Магістраль» у розмірі 11 443,92 грн за надані послуги. Відповідачем також повідомлено, що за результатами розгляду претензії ТОВ «УПІ-Магістраль» від 17.05.2018 № 61 на суму 13 381,56 грн, перевізником повернуто кошти у розмірі 1 937,64 грн за пробіг спецвагону, що відображено в переліку за період з 08.10.2018 по 09.10.2018.

05.11.2018 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останнім наголошено, що відповідно до п. 8 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15.03.1999 за № 165/3458, у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери. Проте акти загальної форми на затримку вагонів ст. Верба № 31 від 17.03.2018 та № 33 від 27.03.2018 не містять підпису представника позивача, тобто йому на підпис не надавались, чим відповідач грубо порушив п. 8 Правил користування вагонами і контейнерами, а також право позивача (замовника по договору) бути обізнаним та всесторонньо володіти інформацією щодо підстав нарахування, документального оформлення нарахування відповідної плати.

05.11.2018 через канцелярію суду від позивача надійшли письмові доповнення по справі, в яких позивачем було додатково викладено свою правову позицію з долученням додаткових документів по справі.

29.11.2018 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких ним було додатково викладено свою правову позицію з долученням додаткових документів по справі.

Наразі, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

До того ж, з огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

07.02.2018 між Публічним акціонерним товариством «Укрзалізниця» (перевізником за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УПІ-Магістраль» (замовником за договором) було укладено Договір № 07175/ЦТЛ-2018 про надання послуг (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору його предметом є здійснення перевезень вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов'язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) надання перевізником замовнику послуг, пов'язаних з організацією та перевезенням вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) і проведення розрахунків за ці послуги.

Умовами п. 1.3 договору передбачено, що надання послуг за цим договором може підтверджуватися залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.

За цим договором замовник зобов'язаний надавати або організовувати надання місячних замовлень на перевезення відповідно до Правил планувань перевезень вантажів через АС «Месплан» (п. 2.1.1. договору).

За три доби до дати навантаження вагонів проставляти або організовувати поставляння електронної заявки на подачу вантажних вагонів відповідно до плану перевезень (п. 2.1.2).

Умовами п. 2.1.6 договору передбачено, що замовник зобов'язаний оплачувати перевізнику послуги, пов'язані з організацією та перевезенням вантажів та інші надані послуги з сум внесеної передоплати за кодом платника.

Замовник зобов'язаний самостійно визначати розмір попередньої оплати та періодичність її внесення на підставі діючих тарифів та умов цього договору, при цьому зобов'язаний враховувати обсяг запланованих перевезень, вагонообігу, термін перебування вагону за межами України та інших послуг перевізника (п. 2.1.6.1 договору).

Замовник зобов'язаний відшкодувати перевізнику витрати, пов'язані із затримками вагонів, контейнерів і вантажів, що виникли на станціях залізниць України, через: неправильне оформлення відправниками перевізних документів; недодання до накладної документів, необхідних для виконання митних, санітарних та інших правил чи невірне їх оформлення; перевірку вантажів перевізником (маси вантажу), митними та іншими державними органами контролю; недостатність грошових коштів та закриття коду платника; інші причини, що не залежать від перевізника, а також нести відповідальність за затримки вантажів на підходах до станції призначення та здійснювати оплату платежів, пов'язаних з цими затримками. Оплата вказаних послуг здійснюється шляхом списання з сум внесеної передоплати за кодом платника (пункт 2.1.7).

Перевізник зобов'язується розглядати замовлення замовника на перевезення вантажів. Узгоджувати замовлення замовника на перевезення вантажів у вагонах замовника. Узгоджувати, у разі можливості, замовлення замовника на перевезення вантажів у вагонах перевізника (п. 2.3.1 договору).

Пунктом 2.3.1. договору встановлено, що перевізник зобов'язується приймати до перевезення вантажів у вагонах (контейнерах) замовника або у вагонах (контейнерах) перевізника, надавати вагони (контейнери) перевізника для навантаження вантажів згідно із затвердженими планами і заявками замовника згідно інформації АС «Месплан», доставляти вантаж до станції призначення та видавати його одержувачу, надавати додаткові послуги, пов'язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатках до цього договору.

Згідно з умовами п. 2.2.3 договору, змовник має право відмовитися від прийняття вагонів у випадках, якщо виключається можливість використання замовником вагонів під перевезення вантажу внаслідок їх технічної або комерційної непридатності, або таких, що надані без заяви замовника.

За умовами п. 3.1 договору, розмір плати за перевезення вантажу у вагонах замовника та вагонах залізниці інших держав, додаткових зборів, пов'язаних з перевезенням, розраховується за ставками і тарифами, які визначаються у відповідності до умов збірника тарифів.

Договір вступає в силу з моменту одностороннього підписання замовником договору в електронному вигляді з накладанням ЕЦП в АС «Месплан» або АС «Клієнт УЗ», або вчинення замовником будь-якої дії на виконання цього договору і діє з 20.02.2018 до 31.12.2018 (пункт 12.1 договору).

Позивач у своєму позові зазначає, що у березні 2018 року замовлення на перевезення вантажів в системі АС «Месплан» та електронні заявки на подачу вантажних вагонів позивачем не планувались та не заводилися.

У березні 2018 позивачу стало відомо, що 17.03.2018 на його адресу на станцію Верба відповідач подав власний вагон № 95454450 згідно накладної СМГС № 36502276.

У графі 15 цієї накладної вказано, що вагон направляється на забезпечення заявки на завантаження.

Проте, за твердженнями позивача, ним у березні місяці 2018 не надавалося жодної електронної заявки на подачу вагонів для завантаження у березні місяці 2018 по станції Верба, тобто, послуг у перевізника не замовлялося.

Позивачем листами № 18/03-1 від 18.03.2018, № 20/03 від 20.03.2018, № 27/03 від 27.03.2018 звертався з відмовою від вказаного вагону та проханням не нараховувати відповідні платежі.

Однак, 29.03.2018 з Переліку № 20180328 від 28.03.2018 філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень «ПАТ «Укрзалізниця» позивач дізнався, що з його особового рахунку відповідачем були односторонньо списані грошові кошти на загальну суму 13 392,00 грн з ПДВ за маневрову роботу, за користування вагонами та за пробіг спецвагонів.

Відповідно до змісту отриманої від відповідача відомості № 28030002 плати за користування вагонами, остання має посилання на акти загальної форми №№ 31, 33, які стали підставою для нарахування та списання коштів з позивача, проте такі акти представнику позивача на підпис не надавались, чим грубо порушено п. 8 Правил користування вагонами і контейнерами, а також право позивача бути обізнаним та всесторонньо володіти інформацією щодо підстав нарахування, документального оформлення нарахування відповідної плати.

Таким чином, односторонні акти на затримку вагонів №№ 31, 33 відповідача не можуть вважатись належними доказами та підставою для нарахування і списання відповідачем плати за користування вагонами, оскільки підставою для матеріальної відповідальності вантажовідправника чи вантажоодержувача у вигляді плати за користування вагонами можуть бути тільки акти загальної форми, складені та підписані представниками станції і вантажовласника.

З огляду на наведене, позивач звернувся до суд з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 13 392,00 грн, які були неправомірно списані з рахунку позивача в якості оплати за незамовлений вагон.

Статтею 79 ГПК України вказано, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Дослідивши зміст договору № 07175/ЦТЛ-2018 від 07.02.2018 про надання послуг, який укладений між позивачем та відповідачем, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про перевезення.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно з ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. 2 Статуту залізниць України він визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Відповідно до ст. 7 Статуту залізниць України залізниці здійснюють перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти між станціями, відкритими для виконання відповідних операцій. Станції здійснюють операції, пов'язані з перевезенням пасажирів, багажу і вантажобагажу з прийняттям видачею вантажів вагонними, дрібними відправками та в контейнерах, а за договорами з відправниками та одержувачами - їх навантаження і вивантаження. Станції можуть відкриватися для проведення усіх або окремих операцій.

Відповідно до ст. 17 Статуту залізниць України перевезення вантажів залізничним транспортом організовуються на договірних засадах. Форма договору про організацію перевезень вантажів встановлюється Правилами. Для забезпечення виконання договірних зобов'язань здійснюється місячне планування перевезень. Умови та порядок організації перевезення в усіх видах сполучення визначаються Правилами. Порядок розроблення, термін подання заявок, затвердження планів та облік виконання перевезень вантажів встановлюються Правилами.

Відповідно до п. 18 Статуту залізниць України місячне планування перевезення вантажів здійснюється залізницями відправлення на основі поточних або довгострокових договорів про організацію перевезення вантажів та замовлень відправників.

Як вбачається з умов п. 2.1.1. договору, замовник зобов'язаний надавати або організовувати надання місячних замовлень на перевезення відповідно до Правил планувань перевезень вантажів через АС «Месплан» (п. 2.1.1. договору).

За три доби до дати навантаження вагонів проставляти або організовувати поставляння електронної заявки на подачу вантажних вагонів відповідно до плану перевезень (п. 2.1.2).

Отже, з умов зазначених пунктів договору вбачається, що підставою для подачі вантажних вагонів є надання замовником електронної заявки на їх подачу.

Позивачем у позовній заяві зазначалося, що у березні 2018 року замовлення на перевезення вантажів в системі АС «Месплан» та електронні заявки на подачу вантажних вагонів позивачем не планувались та не подавали.

При цьому, відповідачем не надано доказів, які спростовують твердження позивача щодо відсутності з його боку замовлень на подачу вантажних вагонів у березні 2018 року.

У відзиві на позовну заяву відповідачем було зазначено проте, що позивачем відповідно до п. 2.1.1 договору, за допомогою автоматизованої системи «Месплан», введено додатковий план навантаження одного власного хопер-зерновозу з призначенням на станцію Миколаїв-Вантажний на 16.02.2018. І саме на виконання заявки до плану перевезення, за допомогою автоматизованої системи «УППВ» розподілено вагон № 95454450 за перевізним документом № 36502276, та подано на 17.03.2018.

Тобто, з вищенаведеного вбачається, що позивачем було замовлено подачу вагону на 16.02.2018, проте відповідачем замовлення було виконано 17.03.2018, тобто поза межами погодженого сторонами плану перевезення.

Згідно з умовами п. 2.2.3 договору, змовник має право відмовитися від прийняття вагонів у випадках, якщо виключається можливість використання замовником вагонів під перевезення вантажу внаслідок їх технічної або комерційної непридатності, або таких, що надані без заяви замовника.

Отже, за умов відсутності в матеріалах справи доказів в підтвердження замовлення позивачем подачі вагону у березні 2018, обставини, які свідчили б про вину замовника у затримці вагону № 95454450 відсутні. У даному випадку, затримка вагона сталася внаслідок дій залізниці, а саме - самовільна подача 17.03.2018 вагону під навантаження на станцію Верба за відсутності місячного замовлення на перевезення та електронної заявки на подачу вагона у березні 2018 року.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 119 Статуту залізниць за користування вагонами і контейнерами української залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками, під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами-підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Плата за користування вагонами і контейнерами залізниці сплачується вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності за час затримки вагонів на станціях призначення і підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства.

Судом установлено, що відповідачем було складено акти про затримку вагонів форми ГУ-23а, відомості плати за користування вагонами, накопичувальні картки, на підставі яких відповідачем було списано з особового рахунку позивача грошові кошти в розмірі 13 392,00 грн. Відповідно до актів про затримку вагонів підставою для затримання слугувало очікування письмової угоди, розкредитування документів та інших документів для подальшої роботи із залізницею.

Згідно з положеннями пункту 3 Правил користування вагонами та контейнерами (далі - Правила), облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станції відправлення та призначення за «Відомістю плати за користування вагонами (контейнерами)» форми ГУ-46, яка складається на підставі «Пам'яток про користування вагонами (контейнерами)» форми ГУ-45, «Актів про затримку вагонів» форми ГУ-23а, «Актів загальної форми ГУ-23».

Пунктом 8 Правил передбачено, що у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті зазначається час початку та закінчення затримки вагонів та їх номери. Тобто, акт загальної форми складається у разі затримки вагонів на станції та підписується представниками станції і вантажовласника. Облік затриманих на підходах вагонів здійснюється станцією, на якій вони простоюють, на підставі акта про затримку вагонів ГУ-23а, що складається станцією та підписується представниками станції і вантажовласника. Усі дані, вказані в цьому акті, передаються станцією у «Повідомленні про затримку вагонів» до інформаційно-обчислювального центру залізниці та на станцію призначення. Акт про затримку вагонів складається у трьох примірниках - один залишається на станції затримки і два додаються до перевізних документів.

Станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (п.10 Правил).

Відповідно до частини 2 пункту 12 Правил причини, які є підставою для нарахування плати за користування вагонами в разі їх затримки на підходах до станцій призначення, зазначаються в актах про затримку вагонів.

Отже, затримка вагонів і контейнерів з вини вантажовласника на підходах до станції призначення повинна бути оформлена актом про затримку вагонів форми ГУ-23а, що складається станцією затримки вагонів та підписується представниками станції і вантажовласника. Усі дані, вказані в цьому акті, передаються станцією у «Повідомленні про затримку вагонів» на станцію призначення, яка повинна інформувати вантажовласника про затримку вагонів з його вини шляхом вручення копії вказаного повідомлення.

Згідно з актами про затримку вагонів форми ГУ-23а, останні зі сторони відповідача підписані комерційними агентами. Акти про затримку вагонів не були підписані представниками позивача, що є порушенням п. 8 Правил.

Таким чином, акти про затримку вагонів, які стали підставою для списання коштів з позивача, було складено з порушенням Правил користування вагонами, оскільки вказані акти не містять підписів представників вантажовласника.

Враховуючи те, що надані відповідачем акти загальної форми ГУ-23 підписані лише представниками залізниці та не містять необхідно інформації, вони не можуть слугувати належним доказом підтвердження викладених в них обставин. Доказів виклику представників позивача для підписання актів на віднесення відповідальності вантажовласника, в порядку, визначеному Правилами користування вагонами і контейнерами, відповідач не надав. Акт загальної форми про відмову в підписанні спірних актів не складався, до справи відповідачем не долучений.

Відповідно, зазначені акти загальної форми ГУ-23 не можуть бути підставою для стягнення з позивача плати за користування та зберігання вагонів.

Також, вказані акти загальної форми не можуть вважатися достатньою підставою для настання матеріальної відповідальності позивача перед відповідачем та не можуть бути доказом вини позивача у затримці вагонів, оскільки в поданому вигляді не містять інформації про обставини, на які посилається відповідач.

Статтею 129 Статуту залізниць передбачені обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, що засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Так, залізниця зобов'язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми. Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами.

Відповідно до п. 5.10 роз'яснення президії Вищого господарського суду України № 04-5/225 від 29.09.2008 «Про внесення змін і доповнень до роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 № 04-5/601 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею» у разі затримки вагонів на станції призначення з причин, які залежать від вантажовласника, залізниця складає акт загальної форми ГУ-23, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час початку та закінчення затримки вагонів і їх номери. Затримка вагонів і контейнерів з вини вантажовласника на підходах до станції призначення оформляється наказом залізниці, актом про затримку вагонів форми ГУ-23а, що складається станцією затримки вагонів і підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання актів, але не менше як двома особами відповідно до пункту 3 Правил складання актів. Усі дані, вказані в цьому акті, передаються станцією у «Повідомленні про затримку вагонів» на станцію призначення, яка повинна інформувати вантажовласника про затримку вагонів з його вини шляхом вручення копії такого «Повідомлення…» не пізніше двох годин після його отримання станцією призначення. У вирішенні спорів про стягнення з вантажовласника плати за користування вагонами у випадку затримки вагонів і контейнерів на підходах до стації призначення судам належить перевіряти дотримання залізницями цього порядку.

Враховуючи вищевикладене, вказані односторонні акти про затримку вагонів не можуть вважатись належним доказом та підставою для нарахування, списання відповідачем плати за користування вагонами та їх зберігання, оскільки підставою для матеріальної відповідальності вантажовідправника чи вантажоодержувача у вигляді плати за користування вагонами можуть бути тільки акти загальної форми, складені та підписані представниками станції і вантажовласника.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначалось вище, однією з підстав для складання актів загальної форми ГУ-23 є затримка вагонів на станції призначення з причин, які залежать від вантажовласника. Однак в матеріалах справи відсутні належні докази того, що затримка вагонів відбулась саме з причин, які залежали від позивача або з його вини. Натомість, позивач довів, що простій вагонів стався через неналежні дії відповідача з подачі вагону без його замовленням .

7175/ЦТЛ-2018 від 07.02.2018ий вагон.он ховувати відповідні платежі.алмись ття вагоінв Відповідно до статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не спростував заявлених позовних вимог та не надав суду доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено до стягнення суму у розмірі 13 392,00 грн коштів, які були списані з рахунку позивача.

Проте судом встановлено, що під час розгляду справи відповідачем частково суму списану за подачу вагону у розмірі 1 937,64 грн було повернуто на рахунок позивача.

Пунктом 2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Зважаючи на встановлені факти, господарський суд приходить до висновку, що провадження в частині позовних вимог про стягнення 1 937,64 грн підлягають закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, з урахуванням вищенаведеного з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню сума у розмірі 11 454,36 грн.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 231, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Закрити провадження в частині позовних вимог про стягнення 1 937,64 грн основного боргу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, місто Київ, вулиця Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УПІ-Магістраль» (02002, місто Київ, вулиця Марини Раскової, 4-А, ідентифікаційний код 36240657) 11 454,36 грн основного боргу та судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Спичак О.М.