РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2018 м. Київ Справа № 910/8846/18

За позовом: національного заповідника "СОФІЯ КИЇВСЬКА";

до: товариства з обмеженою відповідальністю "ТВОРЧА АРХІТЕКТУРНА МАЙСТЕРНЯ "Ю. ЛОСИЦЬКИЙ";

про: визнання окремих частин правочинів недійсними.

Суддя Балац С.В.

Секретар судового засідання Кучерява О.М.

Представники:

позивача: Бєляєва Н.М.;

відповідача: Гречановський В.В.

С У Т Ь С П О Р У:

Національний заповідник "СОФІЯ КИЇВСЬКА" (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ТВОРЧА АРХІТЕКТУРНА МАЙСТЕРНЯ "Ю. ЛОСИЦЬКИЙ" (далі - відповідач) про визнання окремих частин правочинів недійсними.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в результаті проведення державною фінансовою інспекцією в м. Києві ревізії фінансово-господарської діяльності позивача виявлені порушення у вигляді збитків завданих державі в особі позивача у зв'язку із завищенням вартості робіт підрядною організацією - відповідачем за укладеними між сторонами спору договорами, що призвело до звернення позивача до господарського суду із позовними вимогами про:

- визнання недійсним пункту 2.1 договору від 20.11.2013 № 453, укладеного між сторонами спору в частині включення вартості підрядних робіт на суму 105.991,68 грн.;

- визнання недійсним пункту 2.1 договору на виконання проектно-вишукуваних робіт від 15.04.2013 № 623-13, укладеного між сторонами спору в частині включення вартості підрядних робіт на суму 40.105,73 грн.;

- визнання недійсним пункту 2.1 договору на виконання проектно-вишукуваних робіт від 16.10.2012 № 618-12, укладеного між сторонами спору в частині включення вартості підрядних робіт на суму 54.389,87 грн.;

- визнання недійсним пункту 2.1 договору на виконання проектно-вишукуваних робіт від 03.12.2012 № 620-12, укладеного між сторонами спору в частині включення вартості підрядних робіт на суму 47.413,35 грн.;

- стягнення з відповідача збитків в сумі 247.900,63 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 10.07.2018 № 910/8846/18 вказану позовну заяву повернуто заявнику на підставі п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2018 ухвалу господарського суду м. Києва від 10.07.2018 скасовано, позовну заяву № 910/8846/18 передано до господарського суду м. Києва для розгляду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.08.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/8846/18 та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку (за правилами) загального позовного провадження. Підготовче засідання призначене на 17.09.2018.

Відповідач скориставшись своїм правом, наданим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив з урахуванням того, що акт ревізії не може бути підставою для встановлення певного зобов'язання в межах господарсько-правових відносин. Також в поданому відзиві відповідач просить суд застосувати строки позовної давності.

В підготовчому засіданні 17.09.2018 оголошено перерву до 03.10.2018.

Позивач скориставшись своїм правом, наданим ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відповідь на відзив, в якій вказано про те, що між сторонами спору належним чином не узгоджена кошторисна документація та заперечив проти застосування строків позовної давності.

Відповідач скориставшись своїм правом, наданим ст. 167 Господарського процесуального кодексу України, надав суду заперечення на відповідь на відзив, в яких вказав про наявність підстав для застосування строків позовної давності, а також знову звернув увагу на те, що акт ревізії не може бути підставою для встановлення певного зобов'язання в межах господарсько-правових відносин.

Ухвалами-повідомленнями від 08.11.2018 910/8846/18 сторони процесу повідомлені про призначення підготовчого засідання на 19.11.2018.

В судовому засіданні 19.11.2018 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних представників по суті спору, дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між сторонами спору укладені, зокрема, наступні договори:

- договір на виконання проектно-вишукуваних робіт від 15.04.2013 № 623-13, відповідно до п. 2.1 якого, вартість робіт згідно кошторису та протоколу погодження договірної ціни 92.640,00 грн. (далі - Договір № 623-13);

- договір на виконання проектно-вишукуваних робіт від 16.10.2012 № 618-12, відповідно до п. 2.1 якого, вартість робіт згідно кошторису становить 95.080,00 грн. (далі - Договір № 618-12);

- договір на виконання проектно-вишукуваних робіт від 03.12.2012 № 620-12, відповідно до п. 2.1 якого, загальна вартість робіт становить 94.655,00 грн. (далі - Договір № № 620-12);

- договір від 20.11.2013 № 453, відповідно до п. 2.1 якого за виконані роботи замовник сплачує виконавцю 240.144,00 грн. (далі - Договір № 453).ревізією правильності

Так, державною фінансовою інспекцією у м. Києві проведено ревізію позивача та складено акт ревізії фінансово-господарської діяльності позивача в період з 01.06.2012 по завершений місяць 2015 року (01.06.2015) від 07.08.2015 № 04-30/1312 (далі - Акт ревізії).

Вказаним Актом ревізії, зокрема, встановлено наступне:

- завищення вартості робіт за Договором № 453 на суму 105.991,68 грн.;

- завищення вартості робіт за Договором № 623-13 на суму 40.105,73 грн.;

- завищення вартості робіт за Договором № 618-12 на суму 54.389,87 грн.;

- завищення вартості робіт за Договором № 620-12 на суму 47.413,35 грн.

Як стверджує позивач, зміст вказаних вище договорів в частині визначення ціни не відповідає вимогам закону, оскільки, як встановлено Актом ревізії, вартість робіт визначена з порушенням вимог наказу державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 14.12.2000 № 285, а відповідно, суперечить інтересам держави.

Таким чином позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним пункту 2.1 Договорів від 20.11.2013 № 453, від 15.04.2013 № 623-13, від 16.10.2012 № 618-12 та від 03.12.2012 № 620-12 на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України.

Оскільки в ході ревізії фінансово-господарської діяльності позивача встановлено загальну суму завданих збитків в розмірі 247.900,63 грн. позивачем також заявлена позовна вимога про стягнення вказаної суми збитків з відповідача.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Оспорювані правочини, пункти 2.1 яких позивач просить суд визнати недійсними, підписані уповноваженими особами сторін та скріплені відбитками їх печаток.

Відтак сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов зазначених договорів, зокрема, ціни таких договорів.

Акт перевірки вказаного контролюючого органу може бути підставою для вжиття ним в межах своєї компетенції відповідних заходів реагування, в тому числі, притягнення до відповідальності посадових осіб позивача у встановленому законом порядку, а не для встановлення певного зобов'язання в межах господарсько-правових відносин.

Вказана правова позиція також зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 07.03.2017 у справі № 916/1442/16.

Крім того, позивач мав можливість провести перевірку сум при укладенні оспорюваних договорів, та при виявленні порушень їх не укладати.

Підсумовуючи викладені вище обставини суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки Акт ревізії лише фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась та е може бути підставою для зміни, припинення договірних відносин сторін.

Позовна вимога про стягнення з відповідача збитків задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від вимоги про визнання недійсними пунктів укладених між сторонами спору договорів.

Заява представника відповідача про застосування до позивача строків позовної давності судом відхилена з тих підстав, що правила про позовну давність застосовуються при наявності порушеного права позивача, яке підлягало би захисту в судовому порядку. Оскільки при укладенні оспорюваних правочинів права позивача порушені не були, правила про позовну давність в даному випадку судом не застосовуються.

Приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, суд керуючись п. 2 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладає витрати по сплаті судового збору на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 241, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 29 листопада 2018 року

Cуддя С.В. Балац