ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року Справа № 926/1102/18

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Байталюка В. Д., при секретарі судового засідання Боштан У. Г., розглянувши матеріали справи

за позовом заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці

до концерну «Військторгсервіс» в особі відокремленого підрозділу Хмельницької філії концерну «Військторгсервіс»

про припинення права користування нерухомим майном

представники сторін:

від позивача-1 - не з'явився;

від позивача-2 - Шеремета І. М., довіреність від 06.06.2018 № 1390;

від відповідача - Ромащук В. М., довіреність від 06.02.2018 № 47.

За участю військового прокурора Сащука Р. О.

В С Т А Н О В И В :

Заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону звернувся з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці до концерну «Військторгсервіс» в особі відокремленого підрозділу Хмельницької філії концерну «Військторгсервіс» про припинення права користування нерухомим майном.

В обґрунтування своїх вимог, прокурор посилається на те, що згідно з реєстраційним посвідченням від 1992 року, право власності на магазин та пункт прийому склотари, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Залозецького, 95, загальною площею 85,3 кв.м. зареєстровано за державою в особі Міністерства оборони України.

З технічного паспорту на вказане нежитлове приміщення вбачається, що останнє перебуває на балансі Хмельницької філії концерну «Військторгсервіс».

Прокурор зазначає, що приміщення пункту прийому склотари на першому поверсі п'ятиповерхового житлового будинку на вул. Залозецького, 95 у м. Чернівці упродовж тривалого часу за цільовим та функціональним призначенням не використовується та перебуває занедбаному стані, що стало причиною для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 21.05.2018 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 12.06.2018.

12.06.2018 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні.

Одночасно, представником відповідача подано клопотання про передачу справи за територіальною підсудністю до Господарського суду м. Києва.

Ухвалою суду від 12.06.2018 підготовче засідання відкладено на 03.07.2018.

У підготовчому засіданні 03.07.2018 за клопотанням представника відповідача, залишено без розгляду клопотання про передачу справи за підсудністю від 12.06.2018.

Ухвалою суду від 03.07.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 07.08.2018.

Ухвалою суду від 07.08.2018 зупинено провадження у справі та призначено процедуру врегулювання спору за участю судді у строк до 06.09.2018.

Ухвалою суду від 10.09.2018 припинено процедуру врегулювання спору за участю судді, поновлено провадження у справі, а справу передано відділу документального забезпечення та контролю суду для подальшого повторного автоматизованого розподілу судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 10.09.2018 справу № 926/1102/18 передано до провадження судді Байталюку В. Д.

Ухвалою суду від 12.09.2018 справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні на 04.10.2018.

У судовому засіданні, яке відбулося 04.10.2018 оголошено перерву до 24.10.2018.

Ухвалою суду від 24.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.11.2018 о 12 годині.

У судовому засідання, яке відбулося 20.11.2018 оголошено перерву до 29.11.2018.

У судовому засіданні представник другого позивача та військовий прокурор підтримали позовні вимоги у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.

Від першого відповідача надійшло письмове клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Заслухавши пояснення військового прокурора та представників сторін, розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини у справі, якими прокурор обґрунтовує свої вимоги, дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Судом встановлено, що згідно з реєстраційним посвідченням від 1992 року право власності на магазин та пункт прийому склотари, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Залозецького, 95, загальною площею 85.3 кв.м. зареєстровано за державою в особі Верховної Ради України (Міністерства оборони України).

Відповідно до технічного паспорту на вказане нежитлове приміщення, останнє перебуває на балансі Хмельницької філії Концерну «Військторгсервіс», а згідно інвентаризаційної відомості КЕВ м. Чернівці, спірне майно перебуває на його бухгалтерському обліку.

Статтею 121 Конституції України передбачено, що прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються, в тому числі, представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Частиною першою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини третьої статті 23 вказаного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

З положень частини четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Рішенням Конституційного суду України у справі № 1-1/99 від 08.04.1999 визначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Згідно норм статті 10 Закону України «Про оборону України» основною функцією Міністерства оборони України як центрального органу виконавчої влади є забезпечення проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.

У свою чергу, відповідно до пункту 2.1 Статуту Концерну «Військторгсервіс», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 26 березня 2018 року № 129 метою діяльності Концерну є забезпечення єдиної системи управління, координації і централізації функцій науково-технічного і виробничого розвитку, інвестиційної, фінансової, зовнішньоекономічної, іншої діяльності учасників Концерну; забезпечення контролю за ефективним використання державного майна, закріпленого за учасниками концерну; забезпечення Збройних Сил України та інших військових формувань продукцією (товарами, роботами, послугами), яка не передбачена у порядку централізованого постачання: задоволення матеріально-побутових, культурних потреб, організація відпочинку та оздоровлення військовослужбовців та членів їх сімей, громадян України та інших країн; отримання прибутку шляхом здійснення виробництва, торговельної та посередницької діяльності, виконання робіт та надання побутових, оздоровчих, санаторно-курортних і готельних послуг; здійснення зовнішньоекономічної діяльності; забезпечення населення товарами народною споживання шляхом насичення ринку продукцією промисловості та сільського господарства; надання різноманітних послуг військовим формуванням, товариствам, установам, організаціям і приватним особам; виробництво продукції (товарів, робіт, послуг) для потреб національної економіки; інша діяльність, яка не суперечить чинному законодавству України.

Пунктом 2.2 Статуту визначено, що предметом діяльності Концерну є, зокрема, здійснення контролю за повнотою оприбуткування, збереженням державної власності, раціональним її використанням шляхом проведення перевірок фінансово-господарської діяльності учасників Концерну; контроль за дотриманням учасниками Концерну технологій виробництва, повноти оприбуткування і зберігання продукції, збереження державної власності, раціонального її використання.

Згідно з пунктом 3.2 Статуту передбачено, що Концерн здійснює контроль за ефективністю використання та збереженням закріпленого за його учасниками державного майна в межах повноважень, визначених Уповноваженим органом управління.

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці є державною установою, яка створена Міністерством оборони України та веде облік майна закріпленого за військовими частинами та іншими військовими формуваннями, що передбачено положенням про квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці, затвердженим наказом начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 14.03.2016 № 24.

Звернення з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці обґрунтоване тим, що вказані органи належним чином не здійснюють повноваження щодо збереження та ефективного використання військового майна.

На виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» військовий прокурор листами від 18.05.2018 повідомив Міністерство оборони України та Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці про пред'явлення позову в їх інтересах.

З огляду на вищенаведене, звернення військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці до господарського суду з даним позовом, направлено на захист охоронюваних законом інтересів держави, уповноваженими органами якої є позивачі.

Основною та єдиною підставою для звернення військового прокурора до суду з даним позовом є акт обстеження приміщень пункту приймання склотари на першому поверсі 5-ти поверхового житлового будинку по вул. Залозецького, 95 від 24.04.2018, яким зафіксовано, що технічний стан основних конструктивних елементів будівлі (фундаментів, стін, перекриття) є задовільним. Відсутні санітарно-технічні прилади, внутрішні дверні блоки. Стан внутрішніх оздоблювальних робіт, а також зовнішні двері та вікна перебувають у незадовільному стані. Окрім того, встановлено, що приміщення пункту приймання склотари на першому поверсі 5-типоверхового житлового будинку по вул. Залозецького. 95 у м Чернівці упродовж тривалого часу не використовується.

Згідно вказаного вище акту обстеження спірного нерухомого майна, військовий прокурор вважає, що відповідачем порушено вимоги статей 3, 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» та пункт 5 положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2000 № 1225.

До спірних правовідносин суд застосовує вказані норми законодавства України та робить наступні висновки по суті спору.

Статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких, зокрема, передбачено припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення.

Згідно статті 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

У відповідності до положень глав 31-34 Цивільного кодексу України, які регулюють питання реалізації речових прав на чуже майно вбачається, що всі ці права можуть виникати лише на підставі договору, заповіту або з норми закону.

Відповідно до частини першої статті 134 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Статтею 136 Господарського кодексу України передбачено, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Згідно статті 396 Цивільного кодексу України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Отже, маючи на праві господарського відання спірні нежитлові приміщення, відповідач вправі захищати свої права на них нарівні із власником цих приміщень.

Матеріалами справи підтверджується перебування спірного майна на балансі відповідача.

Пунктами 4.2 та 4.6 Статуту Концерну «Військторгсервіс» встановлено, що майно Концерну є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Реалізуючи право господарського відання, Концерн володіє, користується та розпоряджається майном відповідно до мети своєї господарської діяльності на свій розсуд і в порядку, що не суперечить законодавству. Право господарського відання майном, закріпленим за Концерном, виникає з дати його реєстрації.

Отже, спірне майно закріплене за ним на праві господарського відання.

В ході розгляду справи, сторони та військовий прокурор не заперечували проти законності передачі майна на баланс відповідачеві.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази в якому стані перебувало майно на момент виникнення у відповідача права господарського відання, а відтак суд не може встановити факт знищення чи пошкодження майна як підставу для припинення права господарського відання у відповідача.

Окрім того, у контексті визначення права господарського відання, встановленого Господарським кодексом України, чинне законодавство України не передбачає окремого правового інституту - право користування нерухомим майном, яке просить припинити військовий прокурор.

Щодо посилань військового прокурора на те, що статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено такий спосіб захисту як припинення правовідношення, то суд зазначає, що військовий прокурор у позовній заяві просить суд саме припинити право користування відповідача спірним нерухомим майном. Припинення правовідношення застосовується, як правило, у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником своїх обовґязків або зловживання цивільним правом. Це можуть бути, наприклад, позови про розірвання договорів підряду, оренди, купівлі-продажу, дарування та ін.

Тобто, обраний військовим прокурором спосіб захисту цивільного права не передбачено законом, оскільки, право користування майном, як невід'ємна складова права господарського відання, не може бути виокремлене самостійно та припинене без припинення права володіння та права розпорядження цим майном.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до вимог статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору при відмові у позові покладаються на військового прокурора.

Керуючись статтями 129, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці до концерну «Військторгсервіс» в особі відокремленого підрозділу Хмельницької філії концерну «Військторгсервіс» про припинення права користування нерухомим майном відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення).

Повне рішення складено 03.12.2018.

Суддя В. Байталюк