ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2018 року м.Дніпро Справа № 908/619/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кузнецова В.О.,

суддів: Верхогляд Т.А., Березкіної О.В.,

секретар судового засідання Крицька Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Білецького Сергія Олександровича на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.07.2018 (повне рішення складено 16.07.2018, суддя Колодій Н.А.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Намортранс", м.Львів

до Фізичної особи-підприємця Білецького Сергія Олександровича, м.Токмак, Запорізької області

про стягнення 354 792,96 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Намортранс" звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи Білецького Сергія Олександровича збитків в розмірі 354 792,96 грн., завданих нестачею товару.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.07.2018 у даній справі позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Вказане рішення обґрунтовано посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору - заявки №318-000904 від 14.03.2018 про надання транспортно-експедиційних послуг.

Фізична особа-підприємець Білецький Сергій Олександрович у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач вважає, що акт про недостачу товару від 17.03.2018 складений з порушенням п.15.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997, а тому цей доказ є неналежним та недопустимим.

Акт встановленої форми у зв'язку з виявленням нестачі вантажу не складався. Такий акт в матеріалах справи відсутній.

Скаржник зазначає, що платіжним дорученням №1018 від 22.03.2018 позивачем відшкодовано замовнику ТОВ "Торговий дім "Насіння" 50 000,00 грн. Позов заявлено на 354 792,96 грн. Таким чином, відшкодована позивачем сума є меншою від заявленої в позову.

На думку апелянта, його вина у втраті вантажу відсутня, оскільки втрата вантажу сталася внаслідок злочинних дій третіх осіб, яким перевізник не міг запобігти і усунення, яких від нього не залежало, що виключає його відповідальність за схоронність вантажу відповідно до вимог закону та умов договору-заявки на перевезення.

За договором саме позивач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу. При цьому, позивачем не виконувалися жодні дії для збереження вантажу або зменшення власних ризиків.

Так, в заявці №904 зазначена особа, відповідальна за рейс з боку позивача - ОСОБА_2, в заявці № 776 відповідальною особою за перевезення від експедитора зазначено ОСОБА_3 При цьому, жодна з цих осіб не здійснювала експедирування вантажу.

Скаржник також зазначає, що господарським судом в рішенні зазначено, що правовідносини сторін у даній справі виникли на підставі договору про надання транспортно-експедиційних послуг у міжнародному автомобільному сполучення. Проте, ніяких правовідносин у міжнародному сполученні між сторонами не існувало.

Позовні вимоги з приводу нестачі вантажу під час перевезення не можуть підтверджуватися копіями накладної, акту нестачі, оскільки оригінали цих документів є правовстановлюючими, розглядати такі позови по їх копіях, навіть належним чином завірених, є порушенням вимог ст.ст.76,77 ГПК України.

Судом не досліджено зміст договору 1-2601/пв7 від 26.01.2018, укладений між ТОВ "Торговий дім "Насіння" та ТОВ "Намотранс" про надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом.

Апелянт вважає, що судом безпідставно, в порушення ст.129 ГПК України стягнуто з нього судовий збір в сумі 9 046,89 грн. (5 325,00 грн. та 3 721,89 грн. - додатковим рішенням).

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Намортранс" просить залишити рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Товариство вважає, що відповідач не надав належних доказів в підтвердження відсутності своєї вини в виникненні збитків у позивача. Заперечення відповідача суперечать умовам договору і матеріалам справи.

Позивач, зазначає, що оскільки умовами, укладеного сторонами у справі договору про надання транспортно-експедиторських послуг сторони узгодили відповідальність відповідача за втрату вантажу, перевезення якого він має організувати, факт втрати вантажу підтверджено наявними у справі документами, враховуючи факт відшкодування позивачем вартості втраченого вантажу власним коштом, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вартості втраченого вантажу у розмірі 354 792,96 грн.

26.11.2018 позивач не забезпечив у судове засідання явку повноважного представника, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Колегія суддів вважає, що неявка представника позивача, повідомленого належним чином про час та місце розгляду судового засідання, не перешкоджає розгляду справи.

26.11.2018 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи таке.

14.03.2018 між ТОВ «Намортранс» (експедитор) та Фізичною особою-підприємцем Білецьким Сергієм Олександровичем (перевізник) був укладений договір-заявка про надання транспортно-експедиційних послуг №318-000904, за умовами якого перевізник зобов'язався здійснити перевезення вантажу вагою 20,00 тн за маршрутом м.Вінниця - с.Ялта (Мангушський район, Донецька область) автомобілем НОМЕР_1/НОМЕР_4.

15.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Намотранс" (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння" (замовник) підписано заявку №776 до договору №1-2601/пв7 від 26.01.2018 про надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом при внутрішніх перевезення територією України.

На виконання зазначеної заявки згідно товарно-транспортної накладної №000001052 від 15.03.2018 перевізником було надано для перевезення вантажу автомобіль РЕНО НОМЕР_5, причів/напівпричіп НОМЕР_6; вантаж, разом з видатковою накладною №Н-ВХ-1503-006 від 15.03.2018, було отримано для перевезення водієм відповідача ОСОБА_4, про що свідчить підпис останнього на ТНП.

За видатковою накладною №Н-ВХ-1503-006 від 15.03.2018 перевезенню підлягали засоби захисту рослин, а саме базагран у кількості 15840 л на загальну суму 3902722,56 грн. з ПДВ.

Товарно-транспортна накладна №000001052 від 15.03.2018 свідчить про те, що ТОВ «ХАРВІС ТРЕЙДИНГ» (вантажоодержувач) було прийнято товар у кількості 14400 л.

17.03.2018 представниками вантажоодержувача та водієм перевізника складено акт, за яким встановлено відсутність 1 440 л базаграну.

ТОВ «Торговий дім «Насіння» (замовник) на адресу ТОВ «Намотранс» (експедитор) за №1-3/105 від 20.03.2018 була направлена претензія про відшкодування вартості втраченого вантажу у розмірі 354 792,96 грн. з ПДВ.

У відповіді на претензію №2203/02 від 22.03.2018 Експедитор гарантував відшкодування вартості втраченого вантажу Замовнику за наступним графіком: 23.03.2018 -50000,00 (в т.ч. ПДВ 8333,33); 23.04.2018 -50000,00 (в т.ч. ПДВ 8333,33); 23.05.2018 -50000,00 (в т.ч. ПДВ 8333,33); 23.06.2018 -50000,00 (в т.ч. ПДВ 8333,33); 23.07.2018 -50000,00 (в т.ч. ПДВ 8333,33); 23.08.2018-50000,00 (в т.ч. ПДВ 8333,33); 23.09.2018 -54792,96 (в т.ч. ПДВ 9132,18).

Відповідно до рапорту старшого інспектора чергового Магнушинського ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області Чубарова П.В., останнім було отримано заяву ОСОБА_4 та зареєстровано ЄО за № 840 від 16.03.2018 та встановлено, що 16.03.2018 о 11:38 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 16.03.2018 о 11:38 за адресою: Мангушський район, смт. Ялта, вул.Польова заявником виявлено крадіжку каністр з добривом з автомобіля Рено д/н НОМЕР_2.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань Мангушським відділенням поліції Маріупольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області 16.03.2018 було зареєстровано кримінальне провадження №0000106 за заявою громадянина ОСОБА_4, який виявив крадіжку каністр з добривом з автомобіля Рено д/н НОМЕР_2.

28.03.2018 експедитор за №2803/01 направив на адресу Перевізника лист, яким повернув без свого підпису два примірника акта надання послуг №62 від 17.03.2018 для приведення їх у відповідність до фактичних обставин.

Посилаючись на відповідальність перевізника за втрату вантажу відповідно до умов укладеного договору про надання транспортно-експедиторських послуг та п.2 ст. 308, ч. 3 ст. 314 ГК України експедитор направив також для підписання протокол про залік зустрічних однорідних вимог на суму 21000,00 грн.

Листом №18-1 від 18.04.2018 перевізник відмовився підписати протокол про залік зустрічних однорідних вимог. Фізична особа-підприємець вказав, що не є особою, винною у крадіжці, а отже, відсутні підстави для витребування з нього вартість викраденого вантажу.

Експедитор вважає, що відповідно до чинного законодавства України, умов договору, та документів, що підтверджують факт втрати вантажу, у нього наявні підстави для стягнення з Перевізника вартості втраченого вантажу у сумі 354792,96 грн.: 3902722,56 грн. (вартість вантажу згідно заявки і ТТН:15840л (кількість прийнятого до перевезення вантажу) х 1440 л (кількість втраченого вантажу).

У зв'язку з втратою відповідачем вантажу, позивачу були спричинені збитки у розмірі 354792,96 грн., що і стало причиною спору у даній справі.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів приймає до уваги наступне.

За п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Статтею 909 ЦК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

За змістом ст.ст.929, 932 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Експедитор має право залучити до виконання своїх обов'язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - Замовників, визначені в Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 № 363.

Відповідно до п.1 Правил товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно п.10.1. вказаних Правил перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених договорів із замовниками згідно з заявками або за разовими договорами.

За п.13.1 Правил встановлено, що перевізник здає вантаж у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною.

Пунктом 15.1. Правил передбачено, що у разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між Перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем) обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом за формою, що наведена в додатку 4.

В п.15.2 Правил вказано, що до обставин, які засвідчуються перевізником, вантажовідправником і вантажоодержувачем в акті входять, зокрема, обставини невідповідності між найменуванням, масою і кількістю місць вантажу в натурі і тими даними, які зазначені у товарно-транспортній накладній. Записи в акті засвідчуються підписами вантажовідправника (вантажоодержувача) і водія. Односторонні записи в акті як вантажовідправника (вантажоодержувача), так і водія вважаються недійсними (п. 15.3. Правил).

У відповідності до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.7 ст.193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У даному випадку договором сторін та законом одностороння відмова від зобов'язання не встановлена.

Відповідно до ч.2 ст.218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини (ч.1 ст.314 ГК України).

Відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення (ч.2 ст.308 ГК України).

Відповідно до частин 2,3 ст.14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування. Експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

За умовами ч.1 ст.314 ГК України та ч.1 ст.924 ЦК України, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

У разі втрати або нестачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу який втрачено або якого не вистачає (ч. 3 ст.314 ГК України та ч. 2 ст.924 ЦК України).

У пункті 9 договору-заявці про надання транспортно-експедиційних послуг №318-000904 від 14.03.2018 сторонами погоджено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу, пошкодження вантажу в межах його повної вартості (в т.ч. податки) та зобов'язаний відшкодувати «Замовнику/Експедитору всі збитки, завдані неналежним виконанням умов даного договору.

Відповідно до п.11 зазначеного договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим договором у тому випадку, якщо це є наслідком дії обставин непереборної сили (пожежа, стихійне лихо, збройних конфліктів, масових громадських заворушень), рішень органів влади та інших, незалежних від сторін, обставин. Факт виникнення і припинення форс-мажорних обставин підтверджує відповідний документ, виданий уповноваженим органом відповідної країни.

Отже, на перевізника покладаються обов'язки з відшкодування «Замовнику/ Експедитору всіх збитків, завданих неналежним виконанням умов договору та доведення відсутності своєї вини у втраті, отриманого ним до перевезення вантажу.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч.1 ст.22 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 ЦК України збитками, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Господарський кодекс України збитками визначає витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 ГК України).

За ч.1 ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ст.225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Суд апеляційної інстанції вважає, що в діях відповідача наявні усі чотири елементи складу правопорушення: 1) факт порушення зобов'язання під час виконання договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг №318-000904 від 14.03.2018; 2) збитки завдані позивачу внаслідок недостачі вантажу; 3) завдання відповідачем збитків позивачу знаходиться у причинно-наслідковому зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язання по договору; 4) відповідач не спростував власної вини у недостачі вантажу після його прийняття до перевезення.

Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на підстави для звільнення його від відповідальності за недостачу вантажу, зокрема, не доведено, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини, а також вжиття ним усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення та неможливість виконання зобов'язання внаслідок непереборної сили.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача збитків, заподіяних при перевезенні вантажу, в розмірі дійсної вартості втраченого вантажу.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи скаржника про те, що акт про недостачу товару від 17.03.2018 є неналежним та недопустимим доказом.

Так, зміст зазначеного акту свідчить про те, що його складно з дотриманням п.п.15.1, 15.2 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в України.

При цьому, колегія суддів враховує, що з боку вантажоотримувача цей акт підписано представниками ДП "Ілліч-Агро Донбас" Агроцех № 10, який відповідно до ТНП №000001052 від 15.03.2018 є відповідальною особою ТОВ "Харвіст Трейдінг".

Крім того, обставини, що можуть служити підставою для матеріальної відповідальності автотранспортних підприємств або організацій, вантажовіправників, вантажоодержувачів при автомобільних перевезеннях, затверджуються записами в товарно-транспортних документах, а в разі розбіжності між автотранспортним підприємством або організацією і вантажовідправником (вантажоодержувачем) - актами встановленої форми (ст.158 Статуту автомобільного транспорту УРСР).

В даному випадку в товарно-транспортній накладній міститься підпис водія про втрату вантажу, розбіжностей між сторонами не встановлено.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта про те, що позивачем відшкодовано замовнику 50 000,00 грн., тобто у меншому розмірі ніж заявлено у позові, оскільки наявними у справі платіжними дорученнями підтверджено, що позивачем відшкодовано вантажоодержувачу вартість втраченого вантажу по претензії №1-3/105 від 20.03.2018 у загальному розмірі 354 792,96 грн., що відповідає графіку погашення заборгованості. При цьому, позивач не мав можливості подати всі платіжні доручення до суду першої інстанції, оскільки вони не існували на момент розгляду справи місцевим господарським судом.

Суд апеляційної інстанції відхиляє твердження скаржника про відсутність його вини у втраті вантажу та прийняття позивачем повної матеріальної відповідальності за збереження вантажу, оскільки наведене спростовується п.9 спірного договору, яким, саме на перевізника покладається відповідальність за втрату, нестачу, пошкодження вантажу в межах його повної вартості.

За ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, підписавши спірний договір, відповідач погодився з його умовами в цілому, у тому числі, з п.9 цього договору.

Посилання скаржника про те, що господарським судом в рішенні зазначено, що правовідносини сторін у даній справі виникли на підставі договору про надання транспортно-експедиційних послуг у міжнародному автомобільному сполучення судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки наведені обставини не призвели до прийняття неправильного рішення.

Щодо твердження скаржника про те, що позовні вимоги з приводу нестачі вантажу під час перевезення не можуть підтверджуватися копіями накладної, акту нестачі, оскільки оригінали цих документів є правовстановлюючими, розглядати такі позови по їх копіях, навіть належним чином завірених, є порушенням вимог ст.ст.76,77 ГПК України, колегія суддів враховує таке.

Частинами 1,2 статті 91 ГПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Господарським процесуальним кодексом України не передбачено надання письмових доказів в оригіналі для підтвердження факту нестачі вантажу під час перевезення.

Посилання апелянта на не дослідження судом першої інстанції змісту договору 1-2601/пв7 від 26.01.2018, укладеного між ТОВ "Торговий дім "Насіння" та ТОВ "Намотранс" про надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом, судом апеляційної вважаються безпідставними, оскільки зобов'язання сторін за цим договором не є предметом вирішення спору у даній справі.

Стосовно доводів скаржника про те, що судом безпідставно, в порушення ст.129 ГПК України стягнуто з нього судовий збір в сумі 9 046,89 грн. (5 325,00 грн. та 3 721,89 грн. - додатковим рішенням), суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступне.

Законом України "Про судовий збір" визначено правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до п.п.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру розмір судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача збитків у розмірі 354 792,96 грн.

Отже, за подання позовної заяви підлягала сплаті сума судового збору у розмірі 5 321,89 грн.

Згідно протоколу судового засідання від 04.07.2018 у даній справі в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Вступна та резолютивна частині рішення від 04.07.2018 свідчить про те, що судом першої інстанції, зокрема, стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

12.07.2018 Господарським судом Запорізької області прийнято додаткове рішення у даній справі, яким стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3721,89 грн.

Таким чином, рішенням суду першої інстанції від 04.07.2018, з урахуванням додаткового рішення від 12.07.2018, правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача суму судового збору у розмірі 5 321,89 грн. (1 600,00 грн. + 3 721,89 грн.).

16.07.2018 місцевим господарським судом оформлено та підписано повне рішення у справі, резолютивна частина якого не відповідає резолютивній частині рішення, яка була проголошена в судовому засіданні 04.07.2018, зокрема, щодо суми судового збору, яка була стягнута з відповідача на користь позивача.

Так, при виготовленні повного тексту рішення, судом в резолютивній частині зазначено про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 5 325,00 грн.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги порушення, допущені місцевим господарським судом, колегія суддів приходить до висновку про внесення змін до резолютивної частини оскаржуваного рішення відповідно до приписів ч.4 ст.270 ГПК України.

Керуючись ст.ст.269,275,277,281-283 ГПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Білецького Сергія Олександровича, м.Токмак Запорізької області задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 04.07.2018 у справі №908/619/18 змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції: "Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Намотранс" до Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи Білецького Сергія Олександровича про стягнення 354 792,96 грн. задовольнити. Стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи Білецького Сергія Олександровича, (71700, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Намотранс" (79024, м.Львів, вул.Промислова, буд. 50/52, офіс 624, ) суму збитків в розмірі 354 792 (триста п'ятдесят чотири тисячі сімсот дев'яносто дві) грн. 96 коп., судовий збір в розмірі 1 600,00 (одна тисяча шістсот) грн. Видати наказ".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Постанова складена у повному обсязі 03.12.2018.

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Судді Т.А.Верхогляд

О.В.Березкіна