СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2018 р. Справа № 905/3476/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Медуниця О.Є. , суддя Пелипенко Н.М.

секретар судового засідання Євтушенко Є.В.

за участю представників:

стягувача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

органу ДВС - не з'явився;

розглянувши апеляційні скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, м. Київ вх. № 326Д/З; Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Гірничі машини», м. Донецьк вх. № 328Д/З на ухвалу господарського суду Донецької області від 18.07.2018 р. у справі № 905/3476/15, постановлену за результатами розгляду скарги Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», м. Вугледар, Донецька область про визнання дій головного державного виконавця незаконними, скасування постанов (суддя - Лейба М.О., дата складення повного тексту не зазначена)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Гірничі машини», м. Донецьк

до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», м. Вугледар, Донецька область

про стягнення 20 500 712,56 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Донецької області від 13.01.2016 р. у справі № 905/3476/15 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Гірничі машини» (далі - ТОВ «Компанія «Гірничі машини», позивач, стягувач) до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (далі - ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», відповідач, боржник) задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість у сумі 20 200 200,00 грн.; 3% річних у сумі 300 512,56 грн.; судовий збір у сумі 182 700,00 грн.

На виконання рішення суду 25.01.2016 р. господарським судом Донецької області видано відповідний наказ.

03.05.2018 р. заступником директора Департаменту - начальником ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Клименко Р.В. винесено постанову про перевірку виконавчого провадження, відповідно до якої на виконанні у ВПВР Департаменту ДВС МЮУ перебувало виконавче провадження № 50665278 з примусового виконання наказу № 905/3476/15, виданого 25.01.2016 р. господарським судом Донецької області.

Державним виконавцем 31.03.2016 р. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження. Також, державним виконавцем 25.05.2016 р. прийнято постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного ВП № 51233374.

В ході виконання, в рамках зведеного виконавчого провадження на майно та кошти боржника накладено арешт.

22.06.2017 р. державним виконавцем у відповідності до вимог пунктів 2, 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з тим, що в результаті направлення платіжних вимог для безспірного списання коштів з рахунків боржника частково стягнуті грошові кошти, що розподілені у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження»; інших коштів, для виконання рішення суду, не виявлено.

Посилаючись на ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств» та ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» заступник директора Департаменту - начальник ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Клименко Р.В. дійшов висновку про те, що статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження» не визначено можливості для зупинення виконавчого провадження, проте п. 9 ст. 37 даного закону передбачено повернення виконавчого документу стягувачу.

Стверджуючи, що державним виконавцем передчасно винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, з огляду на вимоги ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Клименко Р.В. постановив скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 22.06.2017 р. № 50665278; зобов'язати державного виконавця вчинити дії у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

На виконання постанови про перевірку виконавчого провадження від 03.05.2018 р., того ж дня головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Нещадимом І.С. прийнято постанову ВП № 50665278 про зупинення вчинення виконавчих дій, якою встановлено, що 03.05.2018 р. на адресу Державної казначейської служби України надіслано виконавчий документ у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та на підставі п. 9 ч. 1 ст. 34, ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» постановлено зупинити вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 25.01.2016 у справі № 905/3476/15 до надходження від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повідомлення про перерахування коштів на відповідний рахунок органу ДВС або стягувачу.

09.07.2018 р. до суду першої інстанції від ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» надійшла скарга про визнання дій головного державного виконавця незаконними, скасування постанов, в якій відповідач просить:

- визнати дії заступника директора Департаменту - начальника ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Клименко Р.В. незаконними та скасувати постанову про перевірку виконавчого провадження № 50665278 від 03.05.2018 р. в частині зобов'язання вчинити дії у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

- визнати дії головного державного виконавця Нещадима І.С. ВПВР Департаменту ДВС МЮУ незаконними та скасувати постанову від 03.05.2018 р. про зупинення вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню №50665278;

- зобов'язати ВПВР Департаменту ДВС МЮУ виконати вимоги ст.1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств» №2021 від 13.04.2017 р. в частині зупинення виконавчого провадження №50665278.

В обґрунтування скарги боржник посилається на те, що реалізація норми, закріпленої ч.3 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» пов'язана з приписами п.2-4, 9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Тобто, на думку відповідача, застосування ч.3 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» можливе при встановленні обставин для повернення державним виконавцем судового наказу з підстав визначених пп.2-4, 9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Боржник стверджує, що відповідно до п.п.2.2.1. п.2.2. Статуту ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» основним напрямком діяльності підприємства є добування та збагачення кам'яного вугілля, тому застосуванню підлягають положення статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств», якою закріплено спеціальну норму по відношенню до Закону України «Про виконавче провадження».

ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» наголошує на тому, що наявність підстав для зупинення виконавчого провадження на підставі Закону України «Про відновлення платоспроможності вугледобувних підприємств» неможливо ототожнювати з підставами для повернення виконавчого документу стягувачу, які встановлені п.п.2-4, 9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», тому застосування в даному випадку приписів ч.2 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є неможливим.

Боржник вважає, що головний державний виконавець Нещадим І.С. порушив вимоги ст.1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств», оскільки ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не передбачено підстав для зупинення виконавчих проваджень та заходів примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, ВПВР Департаменту ДВС МЮУ повинен зупинити виконавче провадження №50665278 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 25.01.15р. №905/3476/15 саме на підставі ст.1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств».

Ухвалою господарського суду Донецької області від 18.07.2018 р. скаргу ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» задоволено:

- визнано дії заступника директора Департаменту - начальника ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Клименко Р.В. незаконними щодо винесення постанови від 03.05.2018 р. про перевірку виконавчого провадження №50665278 в частині зобов'язання вчинити дії у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

- визнано дії головного державного виконавця ВВПВР Департаменту ДВС МЮУ Нещадима І.С. незаконними щодо винесення постанови від 03.05.2018 р. про зупинення вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню №50665278 на підставі ч.3 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

- визнано недійсною постанову заступника директора Департаменту - начальника ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Клименко Р.В. від 03.05.2018 р. про перевірку виконавчого провадження №50665278 в частині зобов'язання вчинити дії у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

- визнано недійсною постанову головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Нещадима І.С. від 03.05.2018 р. про зупинення вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню №50665278 на підставі ч.3 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

- зобов'язано ВПВР Департаменту ДВС МЮУ виконати вимоги ст.1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств» в частині зупинення виконавчого провадження №50665278 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 25.01.2016 р. № 905/3476/15.

Ухвалу суду мотивовано з тих підстав, що боржник є державним вугледобувним підприємством, а Закон України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств» є спеціальним щодо вугледобувних підприємств та передбачає зупинення виконавчого провадження, тому у державного виконавця виник обов'язок застосування вимог ст. 1 зазначеного закону, а не ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», яка є загальною нормою, та ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду від 18.07.2018 р., Департамент ДВС МЮУ звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні скарги відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги орган ДВС посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, посилаючись на ст. 34, ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», орган ДВС стверджує, що 03.05.2018 р. головним державним виконавцем відділу Нещадимом І.С. прийнята постанова про зупинення вчинення виконавчих дій у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» та вимог ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; виконавчий документ надісланий до Державної казначейської служби України, дії зупинені до надходження від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повідомлення про перерахування коштів на відповідний рахунок органу ДВС або стягувачу.

15.08.2018 р. до Донецького апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ТОВ «Компанія «Гірничі машини», в якій стягувач просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ «Компанія «Гірничі машини» посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Стягувач стверджує, що наявність підстав для зупинення виконавчого провадження відповідно до ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» не виключає можливості наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, а також для подачі до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, необхідних для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Стягувач вважає, що застосування ч. 2 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» можливе лише при встановленні обставин для повернення державним виконавцем судового наказу з підстав, визначених пунктами 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки законодавець пов'язує реалізацію ч. 2 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» з приписами пунктів 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», тому в даному випадку твердження боржника про те, що ВПВР Департаменту ДВС МЮУ повинен був зупинити виконавче провадження № 50665278 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 25.01.2016 р. № 905/3476/15 саме на підставі ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств» не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах закону.

31.08.2018 р. боржником на електронну пошту суду апеляційної інстанції надіслано відзив на апеляційні скарги, в якому ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення як такі, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. 04.09.2018 р. зазначений відзив відповідача надійшов до суду у паперовій формі.

03.09.2018 р. до Донецького апеляційного господарського суду від стягувача надійшов відзив на апеляційну скаргу Департаменту ДВС МЮУ, в якому ТОВ «Компанія «Гірничі машини» не заперечує проти даної апеляційної скарги, підтримує її, вважає доводи апелянта обгрунтованими, а ухвалу господарського суду Донецької області від 18.07.2018 р. у справі № 905/3476/15 незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Представники учасників справи у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи всі учасники справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційних скарг в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційні скарги стягувача та органу ДВС задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Янголенко проти України, no. 14077/05, від 10.12.2009).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Згідно з ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції").

У рішенні у справі "Савіцький проти України", no. 38773/05, від 26.07.2012 Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов'язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26.04.2005, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19.02.2009).

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" зазначено, що за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права.

У пілотному рішенні Європейський суд з прав людини встановив, що було порушено п. 1 статті 6 Конвенції та статтю 1 Протоколу № 1 через невиконання або несвоєчасне виконання остаточних судових рішень. Суд зазначив, що затримки були спричинені комбінацією чинників, включаючи відсутність бюджетних коштів, бездіяльністю державної виконавчої служби та недоліками національного законодавства, внаслідок чого пан ОСОБА_2 та інші заявники у подібній ситуації не змогли добитись примусового виконання судових рішень (див. рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", від 15.10.2009, N 40450/04, п. 83-84). Всі ці чинники належали до компетенції української влади, і, отже, Україна несе повну відповідальність за таке невиконання (там же, п. 85). Суд також постановив, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв'язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (п. 4 резолютивної частини рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України").

Отже, тривале невиконання або несвоєчасне виконання національних судових рішень, за виконання яких Україна несе відповідальність, є структурною та системною проблемою, яку визначено в пілотному рішенні Європейського суду з прав людини, і запровадження ефективних засобів юридичного захисту стосовно відповідних порушень є прямим обов'язком держави.

Тривале невиконання рішення та відсутність засобів захисту прав стягувача на національному рівні спричиняє порушення параграфу 1 статті 6 і 13 Конвенції та статті 1 Протоколу № 1.

Разом з тим, згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення зазначеної статті необхідно, з-поміж іншого, розуміти так, що органи державної влади, якими є і національні суди, здійснюючи передбачену законодавством діяльність, повинні не тільки не допускати порушення Конституції та законів України, а й здійснювати таку діяльність у визначених законодавством межах та у передбачений ним спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Законодавцем передбачений чіткий порядок здійснення дій у виконавчому провадженні. Враховуючи те, що державний виконавець наділений владними повноваженнями, то він повинен дотримуватись цих вимог законодавства.

Таким чином, під час розгляду скарг на дії/бездіяльність державного виконавця, судам необхідно, серед іншого, перевіряти законність вчинення/невчинення останнім відповідних дій, тобто досліджувати діяльність державного виконавця на предмет її відповідності положенням законодавства.

В свою чергу, рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи встановлено ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», за приписами п. 1 якої виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Пунктом 7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011, визначено, що у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" казначейству протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.

Отже, обов'язок органу ДВС здійснювати дії, передбачені ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011, пов'язується із встановленням підстав, визначених положеннями п.п. 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" для повернення виконавчого документа стягувачу (крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій).

При цьому, аналіз змісту норми, закріпленої у ч. 2 ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", у системному зв'язку зі змістом норми, закріпленої у ч. 3 цієї статті, дозволяє дійти висновку про те, що встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п.п. 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" та сплив шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження є окремими та самостійними підставами для переходу до процедури виконання рішення за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Проте, відповідно до ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств», тимчасово, до 1 січня 2019 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв'язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вичерпний перелік підстав для зупинення вчинення виконавчих дій.

Матеріалами справи доведено, що підприємство відповідача підпадає під сферу правового регулювання Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств».

Так, зокрема, відповідно до постанови Верховного Суду від 07.05.2018 р. у справі № 16/7 зазначено, що оскільки боржник є державним вугледобувним підприємством, а Закон України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств» є спеціальним щодо вугледобувних підприємств та передбачає зупинення саме виконавчого провадження, у державного виконавця виник обов'язок застосування вимог ст. 1 зазначеного Закону, а не ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», яка є загальною нормою.

Враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 01.03.2018 р. у справі № 913/1147/16, від 03.04.2018 р. у справі № 913/2218/13, від 07.05.2018 р. у справі № 16/7, від 18.07.2018 р. у справі № 905/3773/14-908/5138/14, від 18.09.2018 р. у справі №905/526/13-г судова колегія погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції про зобов'язання органу ДВС вчинити дії із зупинення виконавчого провадження відповідно до статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств", як спеціальної норми права, яка повинна застосовуватися до певної категорії підприємств, незалежно від внесення змін до статті 34 Закону України "Про виконавче провадження", яка в даному випадку є загальною нормою, що регулює питання зупинення виконавчого провадження, тому доводи апеляційних скарг про зворотнє є безпідставними.

Крім того, ні положеннями Закону України "Про виконавче провадження", ні Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не визначено, що кожний випадок спливу шестимісячного строку при виконанні ДВС судового наказу, за яким боржником є державне підприємство, викликає безумовний обов'язок у державного виконавця скласти акт про відсутність майна у боржника та передати виконавчий документ до Державної казначейської служби для виконання рішення за рахунок державних коштів, оскільки це свідчить про обов'язок Держави виконати таке рішення за боржника. Покладення обов'язку на Державний бюджет України здійснити виконання судового рішення на користь іншого суб'єкта господарювання замість боржника за обставин ймовірної наявності у такого боржника - державного підприємства власного майна, за рахунок якого можливе виконання рішення, є безпідставним, несправедливим, та таким, що не відповідає меті Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Більше того, необхідно враховувати, що наявність окремих самостійних підстав для переходу до процедури виконання рішення за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду за приписами ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є безумовним для застосування зазначеного закону, якщо щодо особи боржника застосовується спеціальна норма, що визначає певну правосуб'єктність, виходячи з приписів відповідного Закону у виконавчому провадженні.

За інформацією Єдиного державного реєстру судових рішень постанова державного виконавця від 22.06.2017 р. № 50665278 про повернення виконавчого документа стягувачу, яка скасована постановою від 03.05.2018 р. про перевірку виконавчого провадження, у судовому порядку не оскаржувалася, тобто, господарським судом не досліджувалося питання дійсної наявності або відсутності у боржника майна, за рахунок якого можливе виконання рішення суду у даній справі.

Відповідно до абз. 1 п.9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця, щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Відповідно до абз. 2 п.9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року N9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законною та обґрунтованою, а тому, підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покладаються на скаржників.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284, 339-342 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу господарського суду Донецької області від 18.07.2018 р. у справі № 905/3476/15 залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржників.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 26.11.2018 р.

Головуючий суддя В.І. Пушай

Суддя О.Є. Медуниця

Суддя Н.М. Пелипенко