РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.11.2018Справа № 910/9949/18
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС+»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайн Хауз Групп»

про стягнення 3177889,48 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Кобец Л.Д.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС+» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайн Хауз Групп» про стягнення 3177889,48 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не виконанні свої зобов'язання за договором поставки в частині оплати отриманого товару. Враховуючи наявну заборгованість відповідача позивачем було подану зазначену позовну заяву про стягнення з останнього 4 237 309,11 грн. основного боргу, 49 267,70 грн. 3 % річних, 492 767,02 грн. інфляційних втрат та 530 837,50 грн. нарахованої пені.

Ухвалою Господарського суду м. Києва № 910/9949/18 від 03.08.2018р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС+» залишено без руху.

Ухвалою від 03.09.2018р. відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 01.10.2018р.

01.10.2018р. представником позивача було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій останній просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 1 919 915,97 грн., пеню в розмірі 530 837,50 грн., 3% річних в сумі 49 267,70 грн., 30% річних в розмірі 492 767,02 грн. та інфляційні втрати в сумі 185 101,29 грн.

Вказана заява була прийнята судом як така, що відповідає приписам ст.46 Господарського процесуального кодексу України.

01.10.2018р. підготовче засідання було відкладено на 22.10.2018р.

22.10.2018р. судом було продовжено строк підготовчого провадження по справі на 30 календарних днів та відкладено підготовче засідання на 12.11.2018р.

12.11.2018р. судом було закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 26.11.2018р.

Ухвалою від 13.11.2018р. розгляд справи було призначено в режимі відео конференції.

Представником позивача у судовому засіданні 26.11.2018р. було надано усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача у судове засідання 26.11.2018р. не з'явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи по суті був повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 12.11.2018р. та розпискою від 12.11.2018р. про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 26.11.2018р.

Наразі, з огляду на неявку представника відповідача суд зазначає наступне.

У ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України вказано, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка відповідача не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 26.11.2018р.

В судовому засіданні 26.11.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.08.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДДС+» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вайн Хауз Групп» (покупець) було укладено договір поставки №К271, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується у зумовлені строки передавати у власність (поставляти) покупцеві алкогольні напої, а покупець зобов'язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору.

За умовами п.п.2.5, 2.6 договору №К271 від 01.08.2016р. поставка товару зі складу постачальника в пункт призначення здійснюється постачальником за його рахунок на умовах DDP Інкотермс 2010р. Датою поставки є дата, зазначена в накладній.

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту підписання представниками сторін видаткової накладної, яка засвідчує факт передачі товару (п.2.9 договору №К271 від 01.08.2016р.).

Пунктом 7.1 укладеного між сторонами правочину визначено, що всі розрахунки за договором здійснюються виключно в національній валюті України.

Оплата за поставлений товар здійснюється не пізніше ніж через 60 календарних днів з моменту переходу права власності на товар згідно п.2.9 даного договору.

Пунктом 8.2 договору №К271 від 01.08.2016р. визначено, що у разі порушення терміну оплати вартості поставленого товару, встановленого п.7.2 цього договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент порушення, від суми заборгованості за кожен день прострочення. У випадку порушення строку оплати більше ніж на 60 календарних днів, покупець сплачує на користь постачальника 30% річних за користування чужими грошовими коштами від суми заборгованості, що нараховується за кожен день прострочення.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення підписів печатками сторін і діє до 31.12.2020р. включно в частині поставок, а частині оплат - до повного виконання зобов'язань за цим договором.

Суд приймає до уваги договір №К271 від 01.08.2016р., як належну підставу у розумінні ст.11 Цивільного кодексу України для виникнення між позивачем та відповідачем взаємних прав та обов'язків щодо поставки товару.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору №К271 від 01.08.2016р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ДДС+» було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Вайн Хауз Групп» прийнято у період з 02.11.2017р. по 08.05.2018р. товар на загальну суму 4 241 541 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи видатковими накладними, які підписані представниками обох сторін та скріплені печатками господарських товариств. Одночасно, обставини належного виконання позивачем своїх обов'язків з поставки товару відповідачем протягом розгляду справи не спростовано.

Як свідчать представлені суду документи, починаючи з 02.11.2017р. та протягом розгляду спору судом, відповідачем здійснювалось повернення поставленого позивачем товару, внаслідок чого Товариством з обмеженою відповідальністю «Вайн Хауз Групп» було повернуто алкогольні напої на загальну суму 2 320 830,71 грн., а також частково оплачено товар на суму 800,25 грн.

Наразі, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечені, Товариством з обмеженою відповідальністю «Вайн Хауз Групп» товар на суму 1 919 915,97 грн. оплачено так і не було, що стало підставою для нарахування пені, відсотків річних, інфляційних втрат та 3% річних і звернення до суду з розглядуваним позовом.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як вказувалось судом, право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту підписання представниками сторін видаткової накладної, яка засвідчує факт передачі товару (п.2.9 договору №К271 від 01.08.2016р.).

Пунктом 7.1 укладеного між сторонами правочину визначено, що всі розрахунки за договором здійснюються виключно в національній валюті України.

Оплата за поставлений товар здійснюється не пізніше ніж через 60 календарних днів з моменту переходу права власності на товар згідно п.2.9 даного договору.

Отже, виходячи з наведених вище приписів чинного законодавства та умов укладеного між сторонами правочину, суд дійшов висновку, що строк оплати поставленого позивачем відповідачу у період з 02.11.2017р. по 08.05.2018р. товару за договором №К271 від 01.08.2016р., настав.

Проте, як вказувалось судом, відповідачем своїх обов'язків за договором №К271 від 01.08.2016р. в повному обсязі виконано не було, товар, поставлений позивачем, в повному обсязі не оплачено, внаслідок чого у покупця виникла заборгованість в розмірі 1 919 915,97 грн.

При цьому, суд зазначає, що статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Проте, відповідачем належних та допустимих у розумінні ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів належного виконання своїх грошових зобов'язань за договором №К271 від 01.08.2016р. до матеріалів суду подано не було.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, та належних і допустимих у розумінні ст.76 ,77 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання своїх обов'язків за договором №К271 від 01.08.2016р. не надав, господарський суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС+» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайн Хауз Групп» в частині стягнення основного боргу в сумі 1 919 915,97 грн.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення пені в розмірі 530 837,50 грн., 3% річних в сумі 49 267,70 грн., 30% річних в розмірі 492 767,02 грн. та інфляційних втрат в сумі 185 101,29 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (ч.3 ст.692 Цивільного кодексу України).

Пунктом 8.2 договору №К271 від 01.08.2016р. визначено, що у разі порушення терміну оплати вартості поставленого товару, встановленого п.7.2 цього договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент порушення, від суми заборгованості за кожен день прострочення. У випадку порушення строку оплати більше ніж на 60 календарних днів, покупець сплачує на користь постачальника 30% річних за користування чужими грошовими коштами від суми заборгованості, що нараховується за кожен день прострочення.

При цьому, суд зазначає, що фактично в розрахунку позивачем вказано початковою датою періоду нарахування кінцевий строк оплати, проте, у дійсності кількість днів нарахування у періоді визначена вірно з урахуванням того, що право на нарахування неустойки виникає з наступного дня за днем, коли зобов'язання повинно було бути виконане.

З огляду на порушення відповідачем свого обов'язку з оплати поставленого у період з 02.11.2017р. по 08.05.2018р. товару, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 530 837,50 грн., 30% річних в розмірі 492 767,02 грн.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, суд дійшов висновку, що останній містить арифметичні помилки, а обґрунтованим є стягнення з відповідача неустойки в сумі 522237,92 грн. та 30% річних в сумі 484 821,70 грн.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення строків виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором №К271 від 01.08.2016р. позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 49 267,70 грн. та інфляційні втрати в сумі 185 101,29 грн. При цьому, розрахунок 3% річних містить такі ж арифметичні помилки, як розрахунок 30% річних за користування чужими грошовими коштами, а обґрунтованим є стягнення на підставі ст.625 Цивільного кодексу України 3% річних на загальну суму 48482,17 грн.

Одночасно, після здійснення перевірки, судом було встановлено, що наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України суд дійшов висновку щодо покладення судових витрат зі сплати судового збору за подачу позову (з урахуванням заяви позивача про зменшення позовних вимог) на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайн Хауз Групп» (04071, м.Київ, вул.Щекавицька, будинок 37/48, квартира 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС+» (49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, провулок Біологічний, будинок 2А, ) основний борг в сумі 1919915,97 грн., пеню в сумі 522237,92 грн., 3% річних в розмірі 48482,17 грн., 30% річних в сумі 484 821,70 грн., інфляційні втрати в сумі 185 101,29 грн. та судовий збір в сумі 47 408,39 грн.

3. В задоволенні решти вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 29.11.2018р.

Суддя Спичак О.М.