ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2018 року Справа № 918/362/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" в особі відділення 100/7 Акціонерний банк "Укргазбанк" на рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 10 серпня 2018 року, повний текст складено 10 серпня 2018 року в справі № 918/362/18 (суддя Церковна Н.Ф.)

за позовом (заявою) Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" в особі відділення 100/17 АБ "Укргазбанк"

до відповідачів:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Сарго"

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Арго ЛТД"

про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 72 833 грн 37 коп.

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство акціонерний банк "Укргазбанк" (надалі - Позивач) звернулось в господарський суд Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сарго» (надалі Відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Арго ЛТД» (надалі Відповідач 2) про стягнення солідарно з Відповідача 1 та Відповідача 2 простроченої заборгованості по нарахованим відсоткам в розмірі 64 386 грн 80 коп. та пені за простроченими процентами в розмірі 8 446 грн 57 коп. (а.с.3-5).

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на укладений 2 квітня 2008 року Кредитний договір № 24/08/11/К-СМП між Позивачем та Відповідачем 1, Додаткову угоду № 2 від 25 листопада 2010 року, Договір поруки № 24/08/11/П2-СМП від 26 листопада 2010 року (укладений між Позивачем та Відповідачем 2) та норми матеріального права, котрі регулюють укладення договорів та стягнення заборгованості по кредиту (статті 610, 611, 612, 629, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України).

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 7 серпня 2018 року відмовлено Позивачу в задоволенні позовних вимог.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що згідно положень абзацу 2 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних прав від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, і не надає права на нарахування і отримання відсотків, пені, комісії за кредитним договором. Також, місцевий господарський суд прийняв до уваги, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 6 травня 2015 року в справі № 918/293/15 встановлено, що 17 лютого 2015 року Позивачем було направлено на адресу Відповідача 1 претензію № 50301/90/2015 про повернення заборгованості по кредитному договору № 24/08/11/К-СМП від 2 квітня 2008 року в сумі 186 339 грн 05 коп. та її виконання протягом 10 днів з дати отримання вказаної вимоги Відповідачем 1. Однак зазначена вимога залишена Відповідачем 1 без відповіді та задоволення. З даного суд першої інстанції прийшов до висновку, що після направлення Відповідачу 1 письмового повідомлення з вимогою про погашення всієї заборгованості договір припинив свою дію та Позивач втратив можливість нарахування та стягнення з Відповідача відсотків, пені та комісії за договором, оскільки нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, 11 вересня 2018 року Позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с. 117-119), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просить поновити строк на апеляційне оскарження, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким стягнути солідарно з Відповідача 1 та Відповідача 2 на користь Позивача прострочену заборгованість по нарахованим відсоткам в розмірі 64 386 грн 80 коп. та пеню за простроченими процентами в розмірі 8 446 грн 57 коп..

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Позивач, зокрема виходив з того, що рішення місцевого господарського суду є необґрунтованим, таким, що прийнято не відповідно до обставин та матеріалів справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права. Як зазначає Позивач у своїй апеляційній скарзі, оскільки Відповідач 1 не виконував умов Кредитного договору, Позивач звертався до Господарського суду Рівненської області про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Господарського суду Рівненської області № 918/293/15 від 6 травня 2015 року задоволено позов. Стягнуто солідарно з Відповідачів на користь Позивача 127 010 грн простроченої заборгованості за кредитом, 59 329 грн 05 коп. простроченої заборгованості по нарахованим відсоткам, 73 241 грн 30 коп. пені за прострочену суму кредиту, 8 674 грн 27 коп. пені за простроченими процентами. Також, як вказує апелянт, рішенням Господарського суду Рівненської області № 918/218/16 від 10 травня 2016 року задоволено і інший даний позов. Стягнуто солідарно з Відповідачів на користь Позивача простроченої заборгованості по нарахованим відсоткам в розмірі 32 362 грн 81 коп., пеню за простроченими процентами в розмірі 16 602 грн 87 коп.. Апелянт зауважує, що на даний час рішення судів не виконано, договірні відносини між Позивачем та Відповідачами тривають, кредитний договір не розірваний, не оскаржений та не змінений ні сторонами договору ні рішеннями судів, тому суд, на думку Позивача, помилково прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог Позивача. А відтак, як зауважує апелянт, все вищеописане на його переконання свідчить про обґрунтованість та законність заявлених Позивачем вимог щодо стягнення відсотків та штрафних санкцій.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 17 вересня 2018 року (а.с. 114-116), з підстав, висвітлених в ній, було поновлено строк на апеляційне оскарження, зупинено дію рішення Господарського суду Рівненської області від 7 серпня 2018 року в справі № 918/362/18 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача. Розгляд скарги призначено на 18 жовтня 2018 року об 11 годині.

Як вказано вище, дана справа приймалася до провадження Рівненським апеляційним господарським судом, водночас, надалі переглядається створеним Указом Президента України № 454/2017 від 29 грудня 2017 року Північно-західним апеляційним господарським судом в апеляційному окрузі (що включає Вінницьку, Волинську, Житомирську, Рівненську та Хмельницьку області, з місцезнаходженням у місті Рівному).

23 жовтня 2018 року ухвалою суду справу № 918/362/18 було прийнято до провадження Північно західного апеляційного господарського суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., судді Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б..

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача та запропоновано Відповідачам в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Позивачу.

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України: у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 ГПК України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 ГПК України.

Суд констатує, що дана справа № 918/362/18 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", з 1 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 1 762грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 176199 грн 99 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання.

Відповідно, ухвалою суду від 23 жовтня 2018 року було повідомлено сторін про те, що розгляд справи № 918/362/18 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, а також повідомлено, що постанова по даній справі буде виготовлена до 17 грудня 2018 року.

Відповідач 1 та 2 не скористалися своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд прийшов до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

При цьому, суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Рівненської області від 6 травня 2015 року в справі № 918/293/15 за позовом Позивача до Відповідача 1 та Відповідача 2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором від 2 квітня 2008 року № 24/08/11/К-СМП (надалі Кредитний договір; а.с. 11 16) в сумі 333 554 грн 62 коп. позов задоволено повністю.

Даним рішенням було солідарно стягнуто з Відповідачів на користь Позивача 127 010 грн заборгованості за кредитом, 59 329 грн 05 коп. заборгованості по процентах за користування кредитом, 73 241 грн 30 коп. пені по кредиту, 8 674 грн 27 коп. пені по процентах та 6 671 грн 09 коп. витрат по сплаті судового збору. Крім того, з Відповідача 1 на користь Позивача також було стягнуто 65 300 грн штрафу.

Поміж тим, рішенням Господарського суду Рівненської області від 10 травня 2016 року в справі № 918/218/16 за позовом Позивача до Відповідача 1 та Відповідача 2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором позов також задоволено повністю. Даним рішенням стягнуто солідарно з Відповідачів на користь Позивача заборгованість по нарахованим відсоткам в розмірі 32 262 грн 81 коп., пеню за простроченими відсотками в розмірі 16 602 грн 87 коп.. Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідачів витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами по справі вказані рішення набрали законної сили.

Зазначеними судовими рішеннями були встановлені наступні обставини.

2 квітня 2008 року між Позивачем та Відповідачем 1 був укладений Кредитний договір.

У відповідності до пункту 1.1 Кредитного договору Відповідач 1 отримав кредит в сумі 95000 доларів США 00 центів.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Кредитного договору Позивач надає Відповідачу 1 кредит в сумі 95000 доларів США 00 центів на поповнення обігових коштів з 2 квітня 2008 року строком на 60 місяців.

25 листопада 2010 року між Позивачем та Відповідачем 1 укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору (надалі Додаткова угода № 2; а.с. 17).

Згідно з пунктом 1.1 Додаткової угоди № 2 до Кредитного договору з 26 листопада 2010 року Позивач відкриває Відповідачу 1 не відновлювальну мультивалютну кредитну лінію з загальним лімітом в сумі 1 267 654 грн 63 коп. із сплатою процентів за користування кредитними коштами: в доларах США, виходячи із 13 % річних та за користування кредитними коштами в іноземній валюті, що не повернуті в строки/терміни, передбачені цим договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється в розмірі 14% річних; в гривні виходячи із 16 % річних та за користування кредитними коштами в національній валюті, що не повернуті в строки/терміни, передбачені цим Кредитним договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється в розмірі 25 % річних.

Починаючи з 29 листопада 2010 року режим кредитування встановлюється у вигляді кредиту в національній валюті в сумі 635 273 грн 11 коп. із сплатою процентів за користування кредитними коштами, виходячи із 16 % річних та, за користування кредитними коштами, що не повернуті в строки/терміни, передбачені Кредитним договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється в розмірі 25 % річних.

В силу дії пункту 1.2 Додаткової угоди № 2, Відповідач 1 у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі згідно графіку погашення кредиту, але не пізніше 1 квітня 2013 року.

За змістом пункту 1.3 Додаткової угоди: цільове використання (мета) - не поповнення обігових коштів.

Відповідно до пункту 3.4 Додаткової угоди № 2 до Кредитного договору проценти сплачуються Відповідачем 1 щомісячно не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом, а також в день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності з пунктом 1.2 цього договору, в день дострокового погашення заборгованості по кредиту, або в день дострокового розірвання Кредитного договору на рахунок № 24.840, відкритий в АБ "Укргазбанк", МФО: 320478 та №24.980, відкритий в АБ "Укргазбанк", МФО: 320478. У разі, якщо останній день сплати процентів припадає на вихідний або святковий день, то така сплата здійснюється у день, що передує такому вихідному або святковому дню.

Вказаними судовим рішеннями також встановлено, що Відповідач 1 зобовязання за даним Кредитним договором та додатковими договорами до нього не виконав, внаслідок чого, зокрема, прострочена заборгованість перед Позивачем по тілу кредиту становить 127 010 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 26 листопада 2010 року між Позивачем, Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено Договір поруки № 24/08/11/П2-СПМ (надалі Договір поруки; а.с. 25-27).

Відповідно до умов пункту 1.1 Договору поруки, Відповідач 2 поручається перед Позивачем за належне виконання Відповідачем 1 умов Кредитного договору, зокрема, щодо повернення кредитних коштів за встановленим на 26 листопада 2010 року загальним лімітом не відновлювальної мультивалютної кредитної лінії в сумі 1 267 654 грн, сплати процентів за користування кредитними коштами: в доларах США, виходячи із 13 % річних та за користування кредитними коштами в іноземній валюті, що не повернуті в строки/терміни, передбачені цим договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється в розмірі 14 % річних; в гривні виходячи із 16 % річних та за користування кредитними коштами в національній валюті, що не повернуті в строки/терміни, передбачені цим договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється в розмірі 25 % річних.

Пунктами 1.1 1.1. 2 Договору поруки визначено, що Відповідач 2 поручається перед Позивачем за належне виконання Відповідачем 1 умов Кредитного договору, зокрема, не пізніше 1 квітня 2013 року повернути кошти, надані у вигляді кредиту в національній валюті, в сумі 635 273 грн 11 коп., із сплатою процентів за користування кредитними коштами, виходячи із 16 % річних, та за користування кредитними коштами, що не повернуті в строки/терміни, передбачені цим Договором (прострочена заборгованість), виходячи із 25 % річних.

На підставі пунктів 1.2 та 1.3 Договору поруки, Відповідач 2 несе солідарну відповідальність з Відповідачем 1 перед Позивачем за виконання зобов'язань по Кредитному договору та відповідає за повернення заборгованості за Кредитним договором в тому ж обсязі, що і Відповідач 1 за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісій, неустойки (штрафу, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язань в повному об'ємі.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 Договору поруки, у випадку невиконання Відповідачем 1 зобов'язань по Кредитному договору, Позивач звертається з письмовою вимогою про виконання зобов'язань по Кредитному договору до Відповідача 1 та Відповідача 2.

Відповідач 2 зобов'язаний не пізніше 2-х робочих днів з дати отримання письмової вимоги Позивача перерахувати суму заборгованості Відповідача 2 за Кредитним договором на рахунки, на яких враховується заборгованість Позивача. Номери рахунків зазначаються в письмовій вимозі Позивача.

Суд констатує, що за умовами Кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 60 місяців до 1 квітня 2013 року включно.

Відповідно, як вбачається зі змісту позовної заяви по справі № 918/362/18, Позивач посилався на наявність несплаченої заборгованості за рішеннями суду від 6 травня 2015 року по справі № 918/293/15 та рішенням суду від 10 травня 2016 року по справі № 918/218/16, та вважає, що на даний час рішення судів не виконано, і відповідно до умов Кредитного договору, триває нарахування процентів по кредиту та штрафних санкцій.

Отже, спір виник, на думку Позивача, у звязку з наявністю заборгованості за Кредитним договором, з урахуванням невиконаних, на думку Позивача, рішень Господарського суду Рівненської області в справах № 918/293/15 та № 918/218/16 (відповідно до апеляційної скарги).

Відповідно Позивач, просив стягнути несплачену заборгованість по нарахованим відсоткам та пеню за простроченими відсотками.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд констатує, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Крім того, згідно пункту 6.3 Додаткової угоди № 2 до Кредитного договору, за порушення в цьому договорі строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитними коштами та/або комісійних винагород, позичальник зобов'язаний сплатити банку неустойку (пеню), яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня.

Відтак, зважаючи на умови Кредитного договору та Додаткових угод у межах строку кредитування до 1 квітня 2013 року Відповідач 1 мав, зокрема, повертати Позивачеві кредит, сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 5 числа кожного місяця та пеню за порушення строків сплати процентів. Починаючи з 2 квітня 2013 року, Відповідач 1 мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги Позивачем повернути всю заборгованість за Кредитним договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані саме у межах строку кредитування.

Колегія суддів констатує, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 6 травня 2015 року в справі № 918/293/15 встановлено, що 17 лютого 2015 року Позивачем було направлено на адресу Відповідача 1 претензію № 50301/90/2015 про повернення заборгованості по Кредитному договору в сумі 186 339 грн 05 коп. та її виконання протягом 10 днів з дати отримання вказаної вимоги Відповідачем 1. Однак, як встановлено в рішенні суду, зазначена вимога залишена Відповідачем 1 без відповіді та задоволення.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і судової.

В свою чергу пред'явлення ж вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання.

Таким чином, звернувшись у лютому 2015 року з вищезазначеною вимогою та в березні 2016 року з позовом до суду про стягнення всієї заборгованості за Кредитним договором, Позивач використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому саме відповідно до статті 1048 Цивільного України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Відповідно, такими діями Позивач на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

ОСОБА_1 Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) викладено правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України.

Окрім того, у постанові від 4 липня 2018 року у справі N 14-154цс18 ОСОБА_1 Верховного Суду дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. При виборі і застосуванню норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції констатує, що матеріали справи та доводи апеляційної скарги не спростував даних правових висновків ОСОБА_1 Верховного Суду.

Апелянт в своїй апеляційній скарзі сам же описує обставини, встановлені рішеннями місцевого господарського суду, та зазначає про невиконання даних рішень, з огляду на що, на його думку, він має право на нарахування відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України по Кредитному договору заборгованості по нарахованим відсоткам та пені за простроченими відсотками саме на суму заборгованості 127 010 грн, котра була стягнута по рішенню Господарського суду Рівненської області від 6 травня 2015 року по справі № 918/293/15.

Водночас, колегія суддів, розглядаючи дану вимогу апелянта саме в правовому полі застосування статті 1048 Цивільного кодексу України, вважає за необхідне звернути увагу апелянта, що припис статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється та відповідно припиняється право на нарахування пені за порушення строків сплати процентів.

Відтак, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

На переконання колегії суддів, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, і не надає права на нарахування і отримання відсотків, пені, комісії за кредитним договором.

Таким чином, підсумовуючи усе вищеописане апеляційний суд приходить висновку, що після направлення Відповідачу 1 письмового повідомлення з вимогою про погашення всієї заборгованості договір припинив свою дію та Позивач втратив можливість нарахування та стягнення з Відповідачів відсотків, пені та комісії за договором, оскільки нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки саме поза строком дії Кредитного договору не передбачено.

Відповідну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року №61 - 2404св18.

Посилання апелянта в своїй апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду по справі №6-1206цс15 щодо одержання позикодавцем відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено Договором або законом відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України є помилковим, оскільки в даному випадку мова йшла про триваючі відносини основний договір був чинний.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

З огляду на все вищевказане у даній судовій постанові, апеляційний господарський суд відмовляє Позивачу в задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідне рішення прийняте місцевим господарським судом, а тому апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване судове рішення, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача, відповідно до статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" в особі відділення 100/7 Акціонерний банк "Укргазбанк" на рішення Господарського суду Рівненської області від 7 серпня 2018 року в справі № 918/362/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 7 серпня 2018 року в справі № 918/362/18 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу № 918/362/18 повернути Господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.