СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2018 р. Справа № 922/1079/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І. , суддя Геза Т.Д.,

за участю секретаря судового засідання Бєлкіної О.М.,

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1 - на підставі ордера від 22.08.2018 Серія ХВ №000013 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 13.12.2017 № 251);

від відповідача - не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" (вх.№192Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 09.07.2018, ухвалене суддею Аюповою Р.М. в приміщенні господарського суду Харківської області (повний текст рішення складено 16.07.2018),

у справі №922/1079/18,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "А+Сервіс", смт.Борова, Харківська область,

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс", с.Старовірівка, Харківська область,

про стягнення 222697,64 грн,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "А+Сервіс" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" про стягнення заборгованості за договором поставки товару № 040106ЗЗР/17 від 04.01.2017 в розмірі 222697,64 грн, з яких: 169566,84 грн - сума основної заборгованості, 29481,71 грн - пеня, 8478,34 грн - штраф, 3027,12 грн - 3% річних, 12143,63 грн - інфляційні витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.07.2018 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Сільськогосподарського ТОВ "Старовірівський птахокомплекс" на користь ТОВ "А+Сервіс" суму заборгованості за договором поставки товару № 040106ЗЗР/17 від 04.01.2017 в розмірі 222697,64 грн (з яких: 169566,84 грн - сума основної заборгованості, 29481,71 грн - пеня, 8478,34 грн - штраф, 3027,12 грн - 3% річних, 12143,63 грн - інфляційні витрати), судові витрати в розмірі 3340,47 грн.

Місцевий господарський суд з посиланням на положення ст.ст. 11, 509, 598, 626, 627, 628, 629, 692, 712 ЦК України, ст.ст. 179, 193, 712 ГК України вказує, що наданими до матеріалів справи належними та допустимими доказами, якими є підписані обома сторонами видаткові накладні та товарно-транспортні накладні, підтверджується, що позивач на виконання умов укладеного між сторонами договору поставки товару від 04.01.2017 поставив відповідачу товар на загальну суму 980579,46 грн. В свою чергу, відповідач не виконав свої договірні зобовязання щодо здійснення оплати за поставлений товар у повному обсязі, частково оплативши його в розмірі 469732,62 грн, а також перевівши заборгованість в розмірі 341280,00 грн. у відповідності до ст. 520 ЦК України до нового боржника ТОВ "Тіліс" на підставі договору про переведення боргу від 10.11.2017, у звязку з чим у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 169566,84 грн., яка на час розгляду справи відповідачем у добровільному порядку не сплачена. Крім того, суд у відповідності до положень ст.ст.549, 610, 611, 625 ЦК України, ст.ст. 230, 231,232, 343 ГК України, а також положень укладеного між сторонами договору дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем 3% річних в розмірі 3027,12 грн, інфляційних втрат в розмірі 12143,63 грн, а також пені в розмірі 29481,71 грн. та 8478,34 грн штрафу, одночасне стягнення яких з учасника господарських правовідносин не суперечить ст. 61 Конституції України та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалених ним судових рішеннях у спорах з подібних правовідносин.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи заявлені апеляційні вимоги відповідач з посиланням на положення ст.ст. 549, 610, 612, 655, 662, 663, 693 ЦК України, ст.ст. 216, 230 ГК України, ст.ст. 33, 34, 43 ГПК України вказує на необґрунтованість висновку суду про порушення прав позивача, як такого, що не підтверджується належними доказами та ґрунтується на довільному трактуванні норм права, носить характер припущень.

23.08.2018 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6625), в якому позивач проти апеляційної скарги заперечував; просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки відповідачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу для подання апеляційної скарги.

17.09.2018 до суду від позивача надійшли пояснення (вх.№7224).

Від позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи в порядку ч. 10 ст. 80, ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (вх. №178 від 19.10.2018р.), в якому просить приєднати до матеріалів справи пояснення, надані 17.09.2018 відносно укладеного договору від 10.11.2017 про переведення боргу в розмірі 169566,84 грн. (з урахуванням додаткової угоди №1-2018 від 02.01.2018 до цього договору) до нового боржника ТОВ ТІЛІС.

В обгрунтування поданого клопотання позивач посилається на те, що відповідач ані у суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі не заперечує наявність договору про переведення боргу та акту зарахування зустрічних вимог від 20.12.2017 до договору про переведення боргу та акту звірянння взаємних розрахунків за 2017 рік, який підписаний сторонами та скріплений печатками. У звязку з тим, що під час апеляційного розгляду виникло питання щодо виконання договору про переведення боргу, тому виникла необхідність у наданні додаткових пояснень та доказів, а саме акту зарахування зустрічних вимог від 20.12.2017, додаткової угоди №1-2018 від 02.01.2018 до договору про переведення боргу №10/11-17 від 10.11.2017 для повного та всебічного розгляду справи.

Щодо поданого клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

За приписами наведеної норми ГПК України апеляційний господарський суд розглядає справу повторно. За загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що зібрані місцевим господарським судом і покладені в основу рішення цього суду. Водночас, суд переглядає справу також і за додатково поданими апеляційному суду доказами.

З огляду на те, що акт зарахування зустрічних вимог від 20.12.2017 та додаткова угода №1-2018 до договору про переведення боргу від 10.11.2017 існували на момент прийняття рішення судом першої інстанції та не оспорюється з боку відповідача у справі, документи, які позивач просить залучити до матеріалів справи, лише доповнюють обгрунтування позиції позивача у відзиві на апеляційну скаргу, не створюючи при цьому нових обставин у справі про стягнення заборгованості за укладеним договором поставки та не змінюючи заявлених підстав позову.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про можливість задоволення клопотання про приєднання до матеріалів справи пояснень до договору про переведення боргу з доданими до нього документами та здійснення розгляду справи з урахуванням наданих доказів у справі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2018р. відкладено розгляд справи на 29.11.2018р. та зобовязано Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" надати докази участі його представника 20.11.2018 в судовому засіданні іншого суду, що стало підставою для подання клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№1264).

В судовому засіданні 29.11.2018 представник позивача заперечував проти вимог апеляційної скарги, просив суд рішення господарського суду Харківської області від 09.07.2018 у справі №922/1079/18 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, витребувані судом докази щодо участі представника відповідача 20.11.2018 в судовому засіданні іншого суду, що стало підставою для відкладення розгляду справи, не надав, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, проте не скористався правом на участь у судовому засіданні.

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Так, ухвала Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2018 (т.2, а.с. 57-59), якою учасників справи, зокрема відповідача було повідомлено про час та місце розгляду справи, надіслана на його юридичну адресу, про що свідчить відмітка суду на зворотному боці останнього аркушу вказаної ухвали суду.

З інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті ПАТ "Укрпошта", вбачається, що ухвала Східного апеляційного господарського суду про відкладення розгляду справи від 20.11.2018 відправлена до точки видачі/доставки 26.11.2018, тобто знаходиться у відповідному відділенні ПАТ Укрпошта, проте відповідач ухиляється від отримання поштової кореспонденції за визначеною ним адресою.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не обєктивними причинами, а субєктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 904/9904/17.

З метою недопущення можливого зловживання заявником наданими йому законом правами шляхом не отримання кореспонденції за визначеною ним адресою, судовою колегією також вжито заходів щодо додаткового повідомлення відповідача про час та місце розгляду даної справи шляхом відправлення телефонограми від 28.11.2018 за вказаними в поясненнях засобами звязку (т.2, а.с. 10). Проте, за вказаним номерами телефонами відповідача повідомити про розгляд апеляційної скарги не вдалось за можливе.

З огляду на наведене, колегією суддів було вжито необхідних заходів щодо належного повідомлення СТОВ Старовірівський птахокомплекс про час та місце розгляду поданої ним апеляційної скарги та надано достатньо строку для реалізації права на участь у розгляді справи в судовому засіданні та подання додаткових пояснень в обгрунування заявлених вимог шляхом неодноразового відкладення розгляду справи.

Крім того, відповідно до статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвала Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2018 була оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому учасники справи могли ознайомитись з текстом цієї ухвали.

Колегія суддів також зазначає, що в силу статті 129-1 Конституції України, судове рішення, в тому числі, ухвали суду, є обов'язковими до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Господарського процесуального кодексу України, невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2018р. зобовязано Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" надати докази участі його представника 20.11.2018 в судовому засіданні іншого суду, що стало підставою для подання клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№ 1264).

Проте, станом на момент проведення судового засідання, призначеного 29.11.2018, відповідачем не надано доказів виконання вимог ухвали апеляційного господарського суду від 20.11.2018, а саме: відсутні докази участі його представника 20.11.2018 в судовому засіданні іншого суду.

Частиною 2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи зобов'язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

Застосовуючи статтю 3 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи та частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач умисно затягує судовий процес та зловживає наданими йому процесуальними правами та обовязками шляхом подання необгрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи та ненаданням витребуваних судом доказів на виконання ухвали суду.

Отже, СТОВ "Старовірівський птахокомплекс" не було позбавлене об'єктивної можливості дізнатися про рух поданої апеляційної скарги, користуючись засобами поштового зв'язку, відкритим безоплатним цілодобовим доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень тощо, однак наданими відповідачу процесуальними правами на участь у розгляді справи не скористався.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Оскільки, судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені ч. 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у ній матеріалами.

В ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.

04.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "А+Сервіс" (постачальник) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" (замовник) укладений договір поставки товару № 040106ЗЗР/17.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник в порядку та на умовах, визначених договором, зобов'язується поставити товар, а замовник в порядку та на умовах, визначених цим договором зобов'язується прийняти товар та оплатити його вартість.

Згідно з п.1.3 договору асортимент товару, його кількість, ціна за одиницю товару та його загальна вартість, терміни передачі та оплати обумовлюються у додатках (специфікаціях) до цього договору, які погоджуються сторонами попередньо та є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п.3.1 замовник сплачує вартість товару в строки, зазначені у специфікаціях до цього договору.

Пунктом 11.1 договору встановлено, що він набирає силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017, або до виконання сторонами своїх зобов'язань в повному обсязі.

Позивачем на виконання умов укладеного між сторонами договору поставлено відповідачу товар на загальну суму 980579,46 грн., з урахуванням ПДВ, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними, товарно-транспортними накладними (далі - ТТН).

Відповідно до п.2.3 договору, факт передачі права власності (поставки) товару від постачальника до замовника затверджується шляхом складання та підписання накладних повноважними представниками сторін.

Постачальником поставлено товар у відповідності до підписаних обома сторонами додатків до договору поставки товару від 04.01.2017, а саме:

Додатку № 5 від 13.03.2017 поставлено товар на суму 232985,80 грн., що підтверджується видатковою накладною № 313005 від 13.03.2017, ТТН №Р313005 від 13.03.2017 (т. 1 а.с. 44-49);

Додатку № 8 від 15.03.2017 поставлено товар на суму 3996,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 315008 від 15.03.2017, ТТН №РЗ 15008 від 15.03.2017 (т. 1 а.с. 50-55);

Додатку № 0 від 04.04.2017 поставлено товар на суму 118094,20 грн., що підтверджується видатковою накладною № 404010 від 04.04.2017, ТТН №Р404010 від 04.04.2017 (т. 1 а.с. 56-60),

Додатку № 4 від 05.04.2017 поставлено товар на суму 70162,40 грн., що підтверджується видатковою накладною № 405004 від 05.04.2017, ТТН №Р405004 від 05.04.2017 (т. 1 а.с. 61-66);

Додатку № 5 від 05.04.2017 поставлено товар на суму 10101,48 грн., що підтверджується видатковою накладною № 405005 від 05.04.2017, ТТН №Р405005 від 05.04.2017 (т. 1 а.с. 67-70);

Додатку № 1 від 21.04.2017 поставлено товар на суму 19241,52 грн., що підтверджується видатковою накладною № 421011 від 21.04.2017, ТТН №Р421011 від 21.04.2017 (т. 1 а.с. 71-74);

Додатку № 2 від 21.04.2017 поставлено товар на суму 113 445,92 грн., що підтверджується видатковою накладною № 421012 від 21.04.2017, ТТН №Р421012 від 21.04.2017 (т. 1 а.с. 75-80);

Додатку № 3 від 11.05.2017 поставлено товар на суму 20904,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 511023 від 11.05.2017, ТТН №Р511023 від 11.05.2017 (т. 1 а.с. 81-84);

Додатку № 6 від 12.05.2017 поставлено товар на суму 39128,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 512026 від 12.05.2017 р., ТТН №Р512026 від 12.05.2017 (т. 1 а.с. 85-88);

Додатку № 7 від 20.05.2017 поставлено товар на суму 29472,72 грн., що підтверджується видатковою накладною № 520007 від 20.05.2017, ТТН №Р5520007 від 20.05.2017 (т. 1 а.с. 89-92);

Додатку № 8 від 01.06.2017 поставлено товар на суму 159976,80 грн., що підтверджується видатковою накладною № 601028 від 01.06.2017, ТТН №Р601028 від 01.06.2017 (т. 1 а.с. 123-128);

Додатку № 9 від 07.06.2017 поставлено товар на суму 37449,60 грн., що підтверджується видатковою накладною № 607009 від 07.06.2017, ТТН №Р607009 від 07.06.2017 (т. 1 а.с. 129-134);

Додатку № 6 від 09.06.2017 поставлено товар на суму 30070,20 грн., що підтверджується видатковою накладною № 609026 від 09.06.2017, ТТН №Р609026 від 09.06.2017 (т. 1 а.с. 135-140);

Додатку № 9 від 23.06.2017 поставлено товар на суму 18576,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 623009 від 23.06.2017, ТТН №Р623009 від 23.06.2017 (т. 1 а.с. 93-98);

Додатку № 9 від 23.08.2017 поставлено товар на суму 27 864,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 823009 від 23.08.2017 р., ТТН №Р823009 від 23.08.2017 (т. 1 а.с. 99-104);

Додатку № 5 від 06.09.2017 поставлено товар на суму 33299,10 грн., що підтверджується видатковою накладною № 906015 від 06.09.2017, ТТН №Р906015 від 06.09.2017 (т. 1 а.с. 105-110);

Додатку № 6 від 06.09.2017 поставлено товар на суму 8894,40 грн., що підтверджується видатковою накладною № 906016 від 06.09.2017, ТТН №Р906016 від 06.09.2017 (т. 1 а.с. 111-116);

Додатку № 9 від 08.09.2017 поставлено товар на суму 6917,40 грн., що підтверджується видатковою накладною № 908009 від 08.09.2017, ТТН №Р908009 від 08.09.2017 (т. 1 а.с. 117-122).

Товар за вказаними поставками сплачений замовником на суму 469732,62 грн., платіжними дорученнями № 42 від 17.07.2017, № 125 від 16.08.2017, № 154 від 28.08.2017, № 197 від 05.09.2017, № 2271 від 05.09.2017; № 198 від 07.09.2017; №212 від 11.09.2017, № 375 від 02.11.2017, № 379 від 03.11.2017 у відповідності до акту звіряння взаємних розрахунків за період 2017 року.

Таким чином, на виконання укладеного між сторонами договору поставки, позивачем поставлено товару на суму 980579,46 грн., відповідачем частково сплачено 469732,62 грн. Залишок боргу складає 510846,84 грн.

10.11.2017 між СТОВ Старовірівський птахокомплекс (первісний боржник), ТОВ ТІЛІС (новий боржник) та ТОВ А+СЕРВІС (кредитор) укладений договір про переведення боргу.

Відповідно до п. 1 вищезазначеного договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний боржник СТОВ Старовірівський птахокомплекс переводить свій борг на нового боржника ТОВ ТІЛІС, внаслідок чого новий боржник заміняє первісного боржника як зобовязану сторону у договорі поставки товару від 04.01.2017 №040106ЗЗР/17, укладеного між первісним боржником та кредитором.

Пунктом 2 даного договору передбачено, що за умови виконання первісним боржником СТОВ Старовірівський птахокомплекс п.3 договору, новий боржник ТОВ ТІЛІС стає зобовязаним здійснити замість первісного боржника обовязки останнього, зокрема за договором поставки товару від 04.01.2017 №040106ЗЗР/17 сплатити суму боргу станом на 10.11.2017 в розмірі 510846,84 грн. в строк до 29.12.2017.

Згідно з п. 3 договору первісний боржник СТОВ Старовірівський птахокомплекс здійснює поставку товару новому боржнику ТОВ ТІЛІС згідно з договором поставки від 10.11.2017 №63 до 25.12.2017. Оплата за договором поставки від 10.11.2017 №63 здійснюється на умовах цього договору про перерведення боргу шляхом перерахування коштів, зазначених в п.2 цього договору, в загальній сумі 1366423,46 грн. на рахунок кредитора до 29.12.2017.

Пунктом 11 даного договору встановлено, що цей договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою у трьох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу.

20.12.2017р. сторонами СТОВ Старовірівський птахокомплекс, ТОВ ТІЛІС, ТОВ А+СЕРВІС підписано акт зарахування зустрічних вимог, у відповідності до якого станом на 20.12.2017 за договором поставки від 10.11.2017 №63 відвантажено яйце куряче на суму 341280,00 грн. (п. 2 Акту зарахування зустрічних вимог).

Тобто, СТОВ Старовірівський птахокомплекс частково виконанало умови укладеного договору поставки від 10.11.2017 №63, у звязку з чим новий боржник ТОВ ТІЛІС має перед кредитором ТОВ А+СЕРВІС непогашені грошові зобовязання на суму 341280,00 грн. (п. 4 Акту зарахування зустрічних вимог).

02.01.2018р. між СТОВ Старовірівський птахокомплекс (первісний боржник), ТОВ ТІЛІС (новий боржник) та ТОВ А+СЕРВІС (кредитор) укладена додаткова угода до договору про переведення боргу від 10.11.2017 № 10/11-17.

У відповідності до п.1 вищезазначеної додаткової угоди сторони дійшли згоди внести зміни до п.3 та п.4 договору, виклавши у такій редакції: За цим договором за умови виконання первісним боржником СТОВ Старовірівський птахокомплекс п.3 договору новий боржник ТОВ ТІЛІС стає зобовязаний здійснити замість первісного боржника наступні обовязки останнього: за договором поставки товару від 04.01.2017 №040106ЗЗР/17 сплатити суму боргу станом на 20.12.2017 в розмірі 169566,84 грн.

Відповідно до повідомлення ТОВ "ТІЛІС" від 28.03.2018 п. 3 вказаного договору про переведення боргу від 10.11.2017 № 10/11-17 первісним боржником не був виконаний, а саме: первісний боржник не здійснив поставку товару новому боржнику згідно договором поставки № 63 від 10.11.2017 до 27.03.2018 в загальній сумі 1025373,86 грн (т.2, а.с. 15).

З огляду на те, що СТОВ Старовірівський птахокомплекс не виконало умов договору поставки від 10.11.2017 №63, що не спростовано з боку відповідача ні в суді першої, ні апеляційної інстанції, саме СТОВ Старовірівський птахокомплекс має заборгованість перед ТОВ А+СЕРВІС за договром поставки товару від 04.01.2017 №040106ЗЗР/17 в розмірі 169566,84 грн.

27.02.2018 ТОВ А+СЕРВІС, в порядку досудового врегулювання спору, направлено СТОВ Старовірівський птахокомплекс претензію вих. № 27/02-18/1 про сплату суми заборгованості у відповідності до договору поставки товару від 04.01.2017 №040106ЗЗР/17 в розмірі 169566,84 грн. до 31.03.2018 (т. 1 а.с. 141-143).

Направлена на адресу відповідача претензія залишилась без відповідного реагування, сума заборгованості відповідачем в добровільному порядку сплачена не була.

У звязку з вищевикладеним, ТОВ А+СЕРВІС звернулось за захистом свого порушеного права до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача суми основної заборгованості, а також пені, інфляційних, 3% річних та штрафу у розмірі 222697,64 грн. за неналежне виконання договору поставки товару від 04.01.2017 №040106ЗЗР/17.

09.07.2018 господарським судом Харківської області ухвалене рішенням, яким позов задоволено повністю з підстав, зазначених вище.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "А+СЕРВІС до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" про стягнення суми основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат, штрафу, нарахованих на суму заборгованості, яка виникла на підставі договору поставки товару від 04.01.2017 №040106ЗЗР/17.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобовязань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново- господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статей 526 Цивільного кодексу України та 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки товару від 04.01.2017 №040106ЗЗР/17, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов'язків, спірні правовідносини регламентуються, насамперед, положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до положень ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 662 Цивільного кодексу україни передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар (пункт 1 частини першої ст. 664 ЦК України).

За приписами ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання покупцем свого зобов'язання зі своєчасної оплати товару. А у разі настання такої умови покупець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Як зазначалось вище, пунктами 1.3, 3.1, 11.1 укладеного договору поставки передбачено, що асортимент товару, його кількість, ціна за одиницю товару та його загальна вартість, терміни передачі та оплати обумовлюються у додатках (специфікаціях) до цього договору, які погоджуються сторонами попередньо та є невід'ємною частиною договору, замовник сплачує вартість товару в строки, зазначені у специфікаціях до цього договору, та діє до 31.12.2017, або до виконання сторонами своїх зобов'язань в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами протягом періоду з берзня 2017 року по вересень 2017 року виникали господарські зобов'язання, відповідно до яких ТОВ "А+СЕРВІС" поставляло СТОВ "Старовірівський птахокомплекс" товар. У відповідача виник обов'язок оплатити поставлену продукцію за нормами ст. 692 Цивільного кодексу України після отримання товару без заперечень та зауважень.

Будь-яке господарське зобов'язання спрямоване на досягнення його сторонами певного результату шляхом реалізації суб'єктами зобов'язань своїх прав та обов'язків, що становлять зміст зобов'язання.

Як вже було зазначено, на підтвердження існування господарських зобов'язань між сторонами, позивачем надано належним чином засвідчені копії додатків до договору, видаткових накладних та товаро-транспортних накладних на поставлений товар.

За таких обставин, факт отримання товару відповідачем, а саме підписані та скрплені печатками підприємства видаткові накладні, товаро-транспортні накладні, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обовязку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Проте, як вбачається з матеріалів справи відповідач в порушення вказаних положень чинного законодавства та умов договору свій обов'язок щодо повної та своєчасної оплати прийнятого товару не виконав, оплативши вказаний товар лише частково на загальну суму 469732,62 грн., внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 510846,84 грн.

Як зазначалось вище у даній постанові, 10.11.2017р. укладено договір про переведення боргу між СТОВ Старовірівський птахокомплекс первісний боржник, ТОВ ТІЛІС новий боржник та ТОВ А+СЕРВІС кредитор, відповідно до пунктів 1, 2, 3 якого ТОВ ТІЛІС стає зобовязаним здійснити замість первісного боржника обовязки останнього, зокрема за договором поставки товару від 04.01.2017 №040106ЗЗР/17 та сплатити суму боргу станом на 10.11.2017 в розмірі 510846,84 грн. в строк до 29.12.2017. При цьому СТОВ Старовірівський птахокомплекс здійснює поставку товару ТОВ ТІЛІС згідно з договором поставки від 10.11.2017 №63 до 25.12.2017, оплата за яким здійснюється на рахунок кредитора до 29.12.2017.

За своєю правовою природою даний договір є договором про заміну боржника у зобов'язанні, що відповідає положенням ст. 520 Цивільного кодексу України, за якою боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (частина 1 ст. 520 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача або відповідача до суду щодо визнання недійсним зазначеного договору, відповідного рішення суду з цього приводу немає, а відтак він є дійсним.

20.12.2017р. сторонами СТОВ Старовірівський птахокомплекс, ТОВ ТІЛІС, ТОВ А+СЕРВІС підписано акт зарахування зустрічних вимог, у відповідності до якого станом на 20.12.2017 за договором поставки від 10.11.2017 №63 відвантажено яйце куряче на суму 341280,00 грн. (п. 2 Акту зарахування зустрічних вимог).

Тобто СТОВ Старовірівський птахокомплекс частково виконанав умови укладеного договору поставки від 10.11.2017 №63, у звязку з чим новий боржник ТОВ ТІЛІС має перед кредитором ТОВ А+СЕРВІС непогашені грошові зобовязання на суму 341280,00 грн. (п. 4 Акту зарахування зустрічних вимог).

02.01.2018р. укладена додаткова угода до договору про переведення боргу між СТОВ Старовірівський птахокомплекс первісний боржник, ТОВ ТІЛІС новий боржник та ТОВ А+СЕРВІС кредитор.

У відповідності до п.1 вищезазначеної додаткової угоди сторони дійшли згоди внести зміни до п.3 та п.4 договору, виклавши у такій редакції: За цим договором за умови виконання первісним боржником СТОВ Старовірівський птахокомплекс п.3 договору новий боржник ТОВ ТІЛІС стає зобовязаний здійснити замість первісного боржника наступні обовязки останнього: за договором поставки товару від 04.01.2017 №040106ЗЗР/17 сплатити суму боргу станом на 20.12.2017 в розмірі 169566,84 грн.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази належного та повного виконання СТОВ Старовірівський птахокомплекс умов договору поставки від 10.11.2017 №63 перед ТОВ ТІЛІС, що свідить про відсутність обовязку ТОВ ТІЛІС сплачувати суму боргу у розмірі 169566,84 грн. кредитору ТОВ А+СЕРВІС замість СТОВ Старовірівський птахокомплекс за договором поставки товару від 04.01.2017 №040106ЗЗР/17.

Таким чином, з огляду на наявність вищезазначеного договору про переведення боргу та його часткове виконання з боку відповідача у справі, матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості СТОВ Старовірівський птахокомплекс перед ТОВ А+СЕРВІС у розмірі 169566,84 грн. основної суми.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 169566,84 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При розрахунку інфляційних втрат слід враховувати рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р.

В рекомендаціях Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р зазначено, що у випадку коли поверненню підлягає сума, яка складається зі внесків, здійснених в різні періоди, кожний внесок збільшується на величину індексу відповідного періоду, результати підсумовуються.

Крім того зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховуються не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, а тому слід вважати, що сума внесена за період з 1 по 15 відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а з 16 по 31 число то розрахунок починається з наступного місяця.

Слід зазначити, що в період прострочки виконання боржником його грошового зобов'язання може мати місце як збільшення суми основного боргу (інфляція), так і зменшення суми основного боргу (дефляція) і для застосування до боржника судом цього виду виключної відповідальності, встановленої законом в зв'язку з неналежним виконанням грошового зобов'язання, необхідні умови існування у боржника простроченого грошового зобов'язання протягом місяця. Тобто, визначена сума боргу повинна не змінюватись протягом місяця, а у разі якщо відповідачем здійснювались часткові оплати боргу, то застосовується відповідальність у вигляді інфляційних тільки до тієї суми боргу, що не була сплачена та існувала певний час протягом місяця.

З огляду на викладене та здійснивши перерахунок 3% річних, інфляційних втрат за період з моменту виникнення заборгованості з оплати за переданий за договором товар, з урахуванням суми боргу та дат виникнення прострочення по кожному з платежів, враховуючи суми платежів та строк оплати, за наявності встановленого факту несплати відповідачем за переданий товар за договором від 04.01.2017 №04010633Р/17, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що позивачем правомірно заявлені вимоги про стягнення 3027,12 грн - 3% річних з період з 02.09.2017 по 17.04.2018, 12143,63 грн - інфляційних витрат за період з 02.09.2017 по 17.04.2018.

Щодо вимог позивача про стягнення пені та штрафу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку відповідач зобов'язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6.2.1. договору від 04.01.2017 № 04010633Р/17 передбачено, що за порушення строків оплати замовник сплачує на користь постачальника пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого грошового зобов'язання (п. 2 ст. 343 ГК України та ст. З Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань"). Якщо ставка НБУ зазнавала змін, пеня за кожен період буде розраховуватись окремо. Сплата пені не звільняє замовника від виконання свого грошового зобов'язання та не позбавляє постачальника права на відшкодування збитків.

Крім того, п. 6.2.2. договору визначено, що якщо відпускна вартість товару залежить від коливання курсу валют (п.п. 3.3. розділу 3 договору), затримка при виконанні замовником свого грошового зобов'язання може призвести до збитків та втрати вигоди, на яку має право розраховувати постачальник у разі неналежного виконання своїх зобов'язань замовником. В такому випадку, на підставі ст. 549, ст. 551, ст. 627 ЦК України та ст.231 ГК України замовник сплачує штраф, що складає 5% від суми неналежно виконаного або невиконаного зобовязання.

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до ч.6 статті 232 ГК України.

У відповідності до п. 6.3.1 договору штрафні санкції постачальнику нараховуються протягом одного року з моменту кожної несплати або кожної несплати в повному обсязі своїх грошових зобов'язань.

Отже, сторони скористались своїм правом визначити у договорі строк нарахування штрафних санкції, та у відповідності до укладеного договору він складає один рік.

Таким чином, здійснивши перерахунок пені та штрафу, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, а також з розрахунком позивача та вважає, що позивачем правомірно заявлені вимоги про стягнення 29481,71 грн пені за період з 02.09.2017 по 17.04.2018 та 8478,34 грн штрафу.

Щодо посилання апелянта на те, що рішення суду є необгрунтованим, судом неповно та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, неправильно оцінені докази, надані сторонами, а також висновок суду про порушення прав позивача, які підтверджені належними доказами, грунтуються на довільному трактуванні норм права та обставин справи, по суті є нічим іншим ніж припущенням, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з положеннями частин 1, 3 статті 74, статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Враховуючи правило розподілу тягаря доказування між сторонами, відповідач має довести належними та допустимими доказами про відсутність заборгованості в останнього за укладеним договором поставки від 04.01.2017 № 04010633Р/17. Однак, доказів на підтвердження погашення усієї суми заборгованості за договором поставки від 04.01.2017 № 04010633Р/17 відповідач ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної суду не надав; доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що замовником (відповідачем) порушенні умови договору та норми чинного законодавства щодо строків оплати товару, та вважає за правомірне стягнення з відповідача суми основної заборгованості, 3% річних, інфляційних втрат, пені та штрафу.

Судове рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Матеріали справи свідчать про те, що приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, надав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв судове рішення відповідно до вимог закону та обставин справи.

Крім того, за змістом ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007, аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов'язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін. Аналізуючи мотивацію постановлених судами рішень крізь призму статті 6 Конвенції та зазначеної практики ЄСПЛ, Суд зазначає про належне виконання покладеного на суд обов'язку щодо мотивації прийнятих судом першої інстанції рішення, оскільки обґрунтування щодо відхилення доводів скаржника ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права та демонструє справедливий та однаковий підхід до заслуховування доводів сторін у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення в апеляційному порядку та відхиляються судовою колегією апеляційної інстанції за необґрунтованістю, у зв'язку з чим апеляційна скарга Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" не підлягає задоволенню, а рішення господарського Харківської області від від 09.07.2018 у справі №922/1079/18 слід залишити без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст.ст. 129, 282 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 253, 254, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.07.2018 у справі №920/1079/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 03.12.2018.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя Т.Д. Геза