УХВАЛА

м. Київ

03.12.2018Справа № 910/16000/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши позовну заяву Київської міської ради

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про зобов'язання вчинити певні дії у сфері благоустрою населених пунктів

В С Т А Н О В И В:

Київська міська рада звернулась до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про зобов'язання вчинити певні дії у сфері благоустрою населених пунктів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Структурним відокремленим підрозділом «Київські теплові мережі» Публічного акціонерного товариства «Київенерго» протягом 2015-2018 років оформлено 2135 контрольних карток на тимчасове порушення благоустрою у разі виникнення аварій, здійснено розкриття на об'єктах міського благоустрою, проте вимоги підпунктів 15.1.1, 15.1.3 пункту 15.1, підпункту 15.2.8 пункту 15.2, пункту15.4 Розділу ХV Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051 не виконано.

Дослідивши матеріали позовної заяви та додані до неї документи, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об'єднано декілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Під вимогою слід розуміти матеріально - правову вимогу позову, яка складає його предмет.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких ґрунтуються ці вимоги. Також, можна об'єднати вимоги, якщо обставини, на яких вони ґрунтуються, підтверджуються тими самими доказами.

Отже, об'єднані вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких ґрунтується позов в цілому.

Відтак, допускається можливість об'єднання в одній позовній заяві кілька вимог, якщо обставини, на яких вони ґрунтуються, підтверджуються тими самими доказами.

Розглянувши позовну заяву суд відзначає, що сумісний розгляд об'єднаних вимог перешкоджатиме з'ясуванню прав і взаємовідносин сторін та суттєво ускладнить вирішення даного спору.

За поданою позивачем позовною заявою фактично підлягають вирішенню 2135 окремих спорів які підтверджуються різними доказами, не пов'язаними між собою, і судом мають бути оцінені всі докази для дослідження виконання чи не виконання відповідачем Правил благоустрою міста Києва по кожному із 2135 об'єктів та відповідно наявності чи відсутності підстав для зобов'язання відповідача відновити порушення благоустрою по кожному із 2135 об'єктів.

При цьому, судом також мають бути досліджені всі докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, однак, кількість наданих лише позивачем з позовною заявою доказів сягає 30 000 сторінок, що вочевидь унеможливить вирішення спору у строки встановлені Господарським процесуальним кодексом.

Враховуючи вищевикладене, заявлені позивачем вимоги не пов'язані між собою підставами виникнення та не пов'язані поданими доказами, а тому не можуть вважатися однорідними, а відтак і норми статті 173 Господарського процесуального кодексу України в даному випадку не можуть бути застосовані.

Відповідно до п. 2 ч. 5. ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо порушено правила об'єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

При цьому, суд звертає увагу, що про не пов'язаність заявлених вимог між собою підставами виникнення та поданими доказами позивачу було зазначено також ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 у справі № 910/13943/18, яка набрала законної сили та не була оскаржена позивачем.

Також, за змістом п. 1 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відповідно до ч. 2 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.

Як вбачається з позовної заяви Київської міської ради, її фактично підписано «представниками Київської міської ради» - ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В якості додатків до позовної заяви додано довіреності № 225-КМГ-3437 від 05.10.2017 та № 225-КМг-4040 від 12.11.2018.

За змістом ч. 3 ст. 244 Цивільного кодексу України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Приписами ст. 237 Цивільного кодексу України визначається поняття та підстави представництва, відповідно до частин 1, 3 якої представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник від імені особи, яку він представляє, здійснює тільки певні юридичні дії внаслідок повноваження. Наявність у представника повноважень є обов'язковою умовою будь - якого представництва.

Однак, зі змісту довіреностей не вбачається, що Київська міська рада надала як ОСОБА_3, так і ОСОБА_2 право на підписання позовної заяви.

За таких обставин, суду не доведено, що позовну заяву Київської міської ради підписано особою, яка має право її підписувати від імені позивача.

З огляду на наведене, оскільки позивачем не дотримано вимог ч. 2 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, що є імперативними нормами, стосовно підписання уповноваженим представником позовної заяви, яка ним подається, вказане є підставою для повернення позовної заяви на підставі п. 1 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, у зазначеній ухвалі Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 у справі № 910/13943/18 також було зазначено про те, що позовну заяву підписано особою, яка не має право її підписувати, оскільки в довіреності № 225-КМГ-3437 від 05.10.2017 р., що була видана на ім'я представника ОСОБА_2 не зазначено, що останній має право підписувати саме позовні заяви.

Таким чином, як вбачається з повторно поданої позовної заяви, Київською міською радою не було усунуто недоліки, про які судом було зазначено в ухвалі Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 у справі № 910/13943/18.

Суд зазначає, що відповідно до п.41 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов'язкових елементів поняття "верховенство права" є юридична визначеність.

Згідно з п.п.44, 46 даної Доповіді:

« 44. Принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов'язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.

46. Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія [юридичних норм] також суперечить принципові юридичної визначеності, принаймні у кримінальному праві (ст. 7 ЄКПЛ), позаяк суб'єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки; але це також стосується і цивільного та адміністративного права - тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси [особи]. На додаток, юридична визначеність вимагає дотримання принципу res judicata. Остаточні рішення судів національної системи не повинні бути предметом оскарження. Юридична визначеність також вимагає, щоб остаточні рішення судів були виконані. У приватних спорах виконання остаточних судових рішень може потребувати допомоги з боку державних органів, аби уникнути будь-якого ризику «приватного правосуддя», що є несумісним з верховенством права. Системи, де існує можливість скасовувати остаточні рішення, не базуючись при цьому на безспірних підставах публічного інтересу, та які допускають невизначеність у часі, несумісні з принципом юридичної визначеності.»

Відповідно до п.72 рішення Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява N 48553/99) зазначено:

"Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції ( 995_004 ), яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів."

Посилання, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду, міститься і у справах Європейського суду з прав людини "Брумареску проти Румунії", "Салов проти України" та інші.

Водночас, доступ до правосуддя в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

Враховуючи викладене вище, позовна Київської міської ради до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про зобов'язання вчинити певні дії у сфері благоустрою населених пунктів підлягає поверненню.

Згідно із ч. 8 ст.174 Господарського процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Керуючись 174, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву Київської міської ради до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про зобов'язання вчинити певні дії у сфері благоустрою населених пунктів повернути.

2. Ухвала набирає законної сили 03.12.2018 та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили.

Суддя О.А. Грєхова