ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.11.2018 р.

Справа № 910/16874/17

За позовом          Приватного акціонерного товариства "Херсонська

теплоелектроцентраль"

до          Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна

компанія "Нафтогаз України"

про          зобов'язання вчинити дії

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Ліпіна В.В.

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Херсонська теплоелектроцентраль" (надалі – позивач) звернулось до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі – відповідач) про зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відмова відповідача від підписання акта приймання-передачі природного газу та ненадання відповідачем номінації за січень 2017 року свідчить про невиконання відповідачем взятих на себе відповідно до умов укладеного сторонами Договору зобов'язань, що призвело до позбавлення позивача можливості реєстрації бюджетного фінансового зобов'язання та виконання зобов'язань з оплати спожитого газу.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зокрема, зазначає, що Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не підтверджувало планові обсяги постачання природного газу позивачу ні на січень, ні на лютий місяці 2017 року за укладеним між сторонами договором № 2556/1617-БО-33 постачання природного газу від 27.10.2016 для виробництва теплової енергії в опалювальному періоді 2016/2017 та не мало жодних правових підстав для надання номінацій на зазначені періоди, у зв’язку із наявністю у позивача заборгованості та невиконання ним графіку її погашення, внаслідок чого позивач не мав права споживати газ у січні та лютому місяці 2017 року з ресурсу відповідача, що відповідно до приписів Кодексу газотранспортної системи, за відсутності номінації, є несанкціонованим відбором газу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.11.2017 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2018 р., у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17.07.2018р., рішення господарського суду від 29.11.2017 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2018 р. скасовано, справу передано на новий розгляд.

Розпорядженням № 05-23/1232 від 24.07.2018 р. призначено повторний автоматичний розподіл справи, за результатами якого справу передано для розгляду судді Зеленіній Н.І.

Ухвалою від 30.07.2018 р. суддею Зеленіною Н.І. прийнято справу до провадження, призначено підготовче засідання на 29.08.2018 р.

29.08.2018 р. від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

Протокольною ухвалою від 29.08.2018 р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 03.10.2018 р.

02.10.2018 р. від відповідача надійшли письмові пояснення по справі.

Протокольною ухвалою від 03.10.2018 р. закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.10.2018 р.

У судовому засіданні 31.10.2018 р. оголошувалась перерва до 07.11.2018р.

06.11.2018 р. від відповідача надійшли письмові пояснення по справі.

У судовому засіданні 07.11.2018 р. представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 07.11.2018 р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням вказівок Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 17.07.2018р. у даній справі, господарський суд міста Києва встановив наступне.

27.10.2016 р. між Приватним акціонерним товариством "Херсонська теплоелектроцентраль", як споживачем, та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", як постачальником, укладено договір №2556/1617-БО-33 постачання природного газу (надалі – договір), відповідно до умов якого сторони, керуючись Законом України "Про ринок природного газу", постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 №758 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)", іншими нормативно-правовими актами дійшли згоди про наступне: постачальник зобов'язується поставити споживачеві у 2016 - 2017 роках природний газ, а споживач зобов'язується оплатити його на умовах цього договору (п.1.1), природний газ, що передається за договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (п.1.2).

Згідно з п. п. 2.1., 2.2., 2.6. договору, постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2017 року (включно) природний газ обсягом до 4650 тис.куб.м., у тому числі за місяцями (тис.куб.м.): жовтень - 200, листопад - 850, грудень - 1050, січень - 1000, лютий - 800, березень – 750. Обсяги природного газу, які планується поставити згідно з цим договором (далі - планований обсяг), повністю забезпечують споживача природним газом для потреб, зазначених у пункті 1.2 цього договору. Розподіл (транспортування) природного газу за цим договором здійснює оператор газорозподільних мереж (газотранспортної системи), а саме: ПАТ "Херсонгаз", з яким споживач уклав відповідні договір (договори).

Відповідно до п. п. 3.1., 3.2., договору, право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання - передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов’язану з правом власності на природний газ. Споживач подає постачальнику до 15 числа місяця, що передує місяцю постачання природного газу, належним чином оформлену заявку на плановані обсяги використання природного газу на наступний місяць, підписану уповноваженою особою. У разі неподання або несвоєчасного подання заявки споживачем постачальник може користуватися планованими обсягами, зазначеними у п. 2.1 цього договору, на відповідний місяць. Обсяги постачання підтверджуються постачальником шляхом подання оператору газотранспортної системи номінації на відповідний місяць постачання (розрахунковий період) в установленому законодавством порядку. Постачальник протягом трьох днів з моменту підтвердження оператором газотранспортної системи номінації повідомляє споживачу про розмір поданої номінації шляхом надсилання відповідного повідомлення на електронну адресу, зазначену споживачем у розділі 13 цього договору.

Пунктами 3.4. – 3.6. договору передбачено, що приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу. Споживач зобов’язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику: завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування) природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором газорозподільних мереж (газотранспортної системи). Разом з копією акта споживач подає за підписом уповноваженої особи інформацію стосовно детальної розбивки кількості природного газу, зазначеної в акті, за категоріями (у тому числі згідно з цим договором), підписані та скріплені печаткою споживача два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість. Постачальник не пізніше десятого числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, повертає споживачу один примірник, акту приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. У разі не підписання постачальником акту приймання-передачі природного газу постачальник письмово повідомляє споживача про причини такого не підписання акта.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення (п.12.1. договору).

У подальшому, між сторонами були підписані додаткові угоди №1 від 31.10.2016, №2 від 22.11.2016, №3 від 30.12.2016 та №4 від 23.01.2017, якими вносились зміни до договору.

31.01.2017 р. позивач звернувся до відповідача із листом за вих. №04-1/208 про надання номінації на січень – лютий місяці 2017.

Листом за вих. №26-849/1.2-17 від 30.01.2017 відповідач повідомив позивача про те, що внаслідок недотриманням останнім графіку погашення заборгованості та не здійснення розрахунків за поточне споживання природного газу, позивачу не виділяються номінації щодо обсягу природного газу, який використовуються для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, релігійним організаціям, бюджетним установам та організаціям у лютому місяці 2017 року.

Як зазначає позивач у позовній заяві, 02.02.2017 ним було направлено на адресу відповідача у двох примірниках акти приймання-передачі природного газу за січень місяць 2017 року, інформацію про споживання позивачем природного газу в січні 2017 та акт №224-300-3т від 31.01.2017 наданих послуг з розподілу природного газу за січень 2017 року, підписаний між позивачем та ПАТ "Херсонгаз", що засвідчує фактичне отримання та використання для виробництва теплової енергії природного газу в обсязі 14534,848 тис.куб.м, а саме: 8467,851 тис.куб.м для населення, 592,538 тис.куб.м для бюджетних організацій, 368,720 тис.куб.м для інших споживачів, власні потребі – 5105,739 тис.куб.м.

Проте, відповідач листом за вих. № 26-1593/1.2-17 від 15.02.2017 повернув позивачу акти приймання-передачі природного газу за січень місяць 2017 року без підпису з огляду на непідтвердження планових обсягів (номінацій) природного газу на січень 2017 року.

16.02.2017 позивачем складено комісійний акт приймання-передачі природного газу за період з 01 по 31 січня 2017 року, що засвідчує фактичне отримання та використання для виробництва теплової енергії природного газу в обсязі 8467,851 тис.куб.м для населення та 592,538 тис.куб.м для бюджетних організацій, всього 9060,389 тис.куб.м.

Позивач, звертаючись до суду за даним позовом, зазначає, що ненадання відповідачем номінації на постачання природного газу позивачу у січні 2017 року свідчить про невиконання ним взятих на себе відповідно до умов укладеного між сторонами договору зобов'язань, що призвело до позбавлення позивача можливості реєстрації бюджетного фінансового зобов'язання та виконання зобов'язань по оплаті спожитого газу.

Зобов’язанням, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За результатом з'ясування всіх обставин даної справи та дослідження зібраних доказів, на виконання вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 17.07.2018 р., господарський суд міста Києва встановив наступне.

Постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов’язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов’язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами (ч.1 ст.12 Закону України "Про ринок природного газу" в редакції, чинній станом на дату укладення договору між сторонами).

Як вбачається з матеріалів справи, 27.10.2017 між сторонами було укладено договір № №2556/1617-БО-33 постачання природного газу за змістом якого, з урахуванням додаткових угод, відповідач зобов'язався поставити позивачу у період з 01.10.2016 по 31.03.2017 (включно) природний газ, планові обсяги якого визначені сторонами у п.2.1 договору, а позивач, в свою чергу, зобов'язався оплатити природний газ на умовах цього договору.

За умовами договору позивач подає Публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до 15 числа місяця, що передує місяцю постачання газу, заявку на планові обсяги використання природного газу, у разі неподання або несвоєчасного подання споживачем заявки, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" може користуватися плановими обсягами, зазначеними у п. 2.1 цього договору, на відповідний місяць.

Обсяги постачання підтверджуються постачальником шляхом подання оператору газотранспортної системи номінації на відповідний місяць постачання (розрахунковий період) в установленому законодавством порядку.

Постачальник протягом трьох днів з моменту підтвердження оператором газотранспортної системи номінації повідомляє споживачу про розмір поданої номінації шляхом надсилання відповідного повідомлення на електронну адресу, зазначену споживачем у розділі 13 цього договору.

Постачальник зобов’язаний забезпечувати постачання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договору.

Відповідно до п. 4 глави 1 розділу І Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2493, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1378/27823 (далі - Кодекс), підтверджена номінація – це підтверджений оператором газотранспортної системи обсяг природного газу замовника послуг транспортування, який буде прийнятий від замовника в точках входу до газотранспортної системи та переданий замовнику в точках виходу з газотранспортної системи у відповідний період, у тому числі у розрізі контрагентів (споживачів) замовника та їх точок комерційного обліку (за необхідності), а підтверджений обсяг природного газу – це обсяг (об’єм) природного газу споживача (у тому числі прямого споживача), погоджений оператором газотранспортної системи на відповідний розрахунковий період із ресурсу постачальника споживача, що включений до підтвердженої номінації цього постачальника.

Згідно з положеннями п. 5 глави 1 розділу І Кодексу номінація – це заявка замовника послуг транспортування, надана оператору газотранспортної системи стосовно обсягів природного газу, які будуть подані замовником послуг транспортування протягом доби до газотранспортної системи в точках входу та відібрані з газотранспортної системи в точках виходу, у тому числі у розрізі контрагентів (споживачів) замовника та їх точок комерційного обліку (за необхідності).

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору та норм чинного законодавства України номінація надається постачальником оператору газотранспортної системи, а з урахуванням розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року" - до початку опалювального сезону 2016/17 років.

За приписами статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов’язковими до виконання.

Стаття 6 Закону України "Про теплопостачання" передбачає принципи державної політики у сфері теплопостачання, зокрема: забезпечення захисту прав та інтересів споживачів, забезпечення технологічної безпеки функціонування систем теплопостачання під час припинення газопостачання.

Відповідно до пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року" для забезпечення безперебійного постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню публічному акціонерному товариству “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” та постачальникам природного газу до початку опалювального сезону 2016/17 року (далі – опалювальний сезон) видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені з ними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 р. № 357 "Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії" (Офіційний вісник України, 2016 р., № 46, ст. 1666), та з дотриманням принципу недискримінації.

Отже, на підставі вказаного розпорядження, яке є обов’язковим до виконання, на Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та постачальників природного газу покладено обов’язок видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені з ними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року № 357 "Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії" ще на початку опалювального сезону.

При цьому, на виконання вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 17.07.2018 р., суд встановив, що при укладанні договору від 27.10.2016 р. №2556/1617-БО-33 постачання природного газу сторони керувались Законом України "Про ринок природного газу", постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 №758 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)", іншими нормативно-правовими актами.

Так, у вказаному договорі відсутнє посилання на те, що він укладений згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року № 357 "Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії".

Водночас, суд вбачає за необхідне зазначити наступне.

Предметом спору у даній справі, відповідно до позовної заяви, є вимога позивача про зобов'язання відповідача підтвердити надання номінації на поставку природного газу на січень, лютий 2017 року за договором від 27.10.2016 р. №2556/1617-БО-33.

Як встановлено судом та визнається обома сторонами, номінації на поставку природного газу на січень, лютий 2017 року за договором від 27.10.2016 р. №2556/1617-БО-33 відповідачем позивачу не надавались.

У той же час, доводи позовної заяви фактично зводяться до намагання позивача судовим рішенням у даній справі встановити законність відбору газу без отримання номінації від відповідача; а заперечення останнього зводяться до тверджень про те, що позивачем було здійснено несанкціонований відбір газу, що є порушенням вимог чинного законодавства та положень договору.

Суд зазначає, що обставини законності відбору позивачем газу у січні-лютому 2017 року за договором від 27.10.2016 р. №2556/1617-БО-33 не відносяться до предмету дослідження у даному спорі та не мають відношення до позовних вимог, які належить розглядати у даній справі. Так само, не мають відношення до предмету дослідження у даній справі і обставини щодо відмови відповідача від підписання актів приймання-передачі природного газу.

Положення ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнового права та інтересів, якими є: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 13 Конституції України закріплює обов’язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у статті 20 Господарського кодексу України, згідно з якою держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов’язку по відновленню порушеного права на порушника.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Чинне законодавство України не містить чіткого визначення юридичних фактів, однак із практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин. Залежно від наявності зв'язку із волею суб'єкта юридичні факти поділяються на події та дії.

Події - це юридично значущі явища, що виникають незалежно від волі людей.

Дії (бездіяльність) - це життєві факти, що є результатом свідомої, пов'язаної з волею діяльності людей, наприклад, правочини, що породжують права і обов'язки; адміністративні акти, які містять приписи зобов'язального характеру; дії, що створюють об'єктивний результат (створення об'єкта інтелектуальної власності). Дії у свою чергу поділяються на правомірні, тобто такі, що відповідають правовим нормам, і неправомірні, які суперечать закону, є правопорушеннями.

Судом встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних або юридичних осіб. Суд встановлює факти, що мають юридичне значення, у випадках неможливості їх посвідчення в іншому порядку.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

У ст. 238 Господарського процесуального кодексу України викладено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

Отже, з вищенаведеного випливає, що встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення, прийнятого у спорі про право.

Тобто, вимоги позивача про встановлення юридичних фактів можуть бути досліджені та встановлені лише під час вирішення спору про право, відтак, зазначені вимоги не можуть виступати самостійним предметом спору і відповідно способом захисту.

Вказану правову позицію викладено у постанові Вищого господарського суду України від 04.03.2010 р. у справі № 6/403.

У постанові Вищого господарського суду України від 29.03.2011 р. у справі № 3/64 висловлено позицію, що встановлення цивільного факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги не можуть бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить повноваження щодо встановлення наявності чи відсутності фактів, що мають юридичне значення, на відміну від місцевих загальних судів, які розглядають справи за заявами про встановлення наявності чи відсутності фактів, що мають юридичне значення, в окремому провадженні. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога – спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Вказану правову позицію викладено, зокрема, у постановах Вищого господарського суду України від 16.02.2011 р. у справі № 5/107 та від 08.08.2012 р. у справі № 5024/180/2012.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги позивача про зобов'язання відповідача підтвердити надання номінації на поставку природного газу на січень, лютий 2017 року за договором від 27.10.2016 р. №2556/1617-БО-33 не узгоджуються із способами захисту прав і інтересів, не призводять до поновлення порушеного права позивача, а також не відповідають визначеним ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України способам захисту прав та інтересів.

Верховний Суд України у постанові від 13.07.2004 р. у справі №10/732 зазначив про те, що дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способах захисту прав, суд зобов’язаний відмовити у позові.

Відтак, суд встановив, що заявлені позовні вимоги про зобов'язання підтвердити надання номінації не відповідають визначеним чинним законодавством України та договором способам захисту прав; обставини, на які посилаються у своїх заявах обидві сторони, не можуть бути предметом окремого судового провадження та підлягають встановленню при вирішенні спору між сторонами щодо постачання (споживання) природного газу у спірний період.

Як встановлено ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 Кодексу передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими; заявленими з метою встановлення юридичних фактів; такими, що не відповідають встановленим законом або договором способам захисту прав; а відтак, заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції покладається на позивача, в апеляційній та касаційній інстанціях – на сторони, що понесли такі витрати.

Керуючись ст. ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, –

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про зобов'язання вчинити дії.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.11.2018 р.

Суддя Н.І.Зеленіна