ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2018 р. Справа№ 910/8976/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Антал В.І. - за довіреністю № 853 від 18.10.2017 р.;

від відповідача: Пономаренко В.В. - за довіреністю № 3994/0/4-17 від 24.11.2017 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного агентства резерву України

на рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2018 р. (повний текст складено 03.07.2018 р.)

у справі № 910/8976/17 (суддя - Кирилюк Т.Ю.)

за позовом державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів"

до Державного агентства резерву України

про стягнення 6 555 982,73 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року позивач державне підприємство "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до державного агентства резерву України про стягнення 6 555 982,73 грн. заборгованості за зберігання матеріальних цінностей (зерна) державного резерву.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.07.2017 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2017 р., позов державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" задоволено повністю: стягнуто з державного агентства резерву України на користь державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" 6 555 982,73 грн. заборгованості.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів касаційного господарського суду від 01.02.2018 р. вказані судові акти скасовано, з підстав неналежного дослідження розбіжностей між оперативним обліком та фактичною наявністю перебування зерна на зберіганні у позивача. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду судом першої інстанції, позивачем 29.05.2018р. подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка одночасно змінювала предмет позову, оскільки заявник просив суд стягнути з відповідача 4 200 053,89 грн. основного боргу, 774 339,82 грн. інфляційних втрат та 179 478,61 грн. 3% річних. Заяву прийнято судом до розгляду (а.с. 190-192 том 2).

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.06.2018 р. позов задоволено повністю: стягнуто з державного агентства резерву України на користь державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" 4 200 053,89 грн. основного боргу, 774 339,82 грн. інфляційних втрат, 179 478,61 грн. 3% річних та 98 339,74 грн. судового збору.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем доведено перебування зерна на відповідальному зберіганні протягом заявленого періоду, а відповідачем належними та допустимими доказами не спростований розмір заборгованості в оплаті послуг зі зберігання зерна. При цьому, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання відповідач також зобов'язаний сплатити заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати та 3% річних за період порушення зобов'язання з оплати боргу.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач - державне агентство резерву України звернувся апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2018 р. по справі № 910/8976/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказав на те, що позивачем не доведено факту понесення витрат із зберігання матеріальних цінностей держрезерву та не надано детального і обґрунтованого розрахунку позовних вимог, а із поданих зберігачем до матеріалів справи документів на підтвердження факту понесення витрат із зберіганням не вбачається того, що такі витрати були понесені саме із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву і не є поточними витратами іншого характеру. Окрім того, зазначив, що витрати за зберігання матеріальних цінностей державного резерву позивача за 2016 рік не було узгоджено з Держрезервом та не було підписано між сторонами актів взаєморозрахунків фактичних витрат. Також, відповідач звернув увагу на те, що позивачем були порушені умови та правила зберігання матеріальних цінностей держрезерву, зокрема, пункт 2.6 договору № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009 р. і статтю 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" щодо здійснення освіження зерна та надіслання відповідних документів (акт форми Р-17) на адресу відповідача, тому розрахунки наведені в позовній заяві не є обґрунтованими. При винесенні рішення, суд першої інстанції помилково визнав заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог № 376 від 24.05.2018 р., як заяву про зміну предмету позову.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2018 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А., прийнято до розгляду апеляційну скаргу та призначено розгляд справи на 13.11.2018 р.

У судовому засіданні 13.11.2018 р. представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача вказав на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 08.01.2009 р. між державним підприємством "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" (зберігач) та державним комітетом України з державного матеріального резерву (комітет) (правонаступником якого є відповідач), як поклажодавцем, укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/351-2009, відповідно до якого поклажодавець передав, а зберігач прийняв на відповідальне зберігання цінності у кількості та за вартістю згідно з актами форми Р-16. (а.с. 8-10 том 1).

Відповідно до пунктів 2.1-2.6 договору зберігач зобов'язаний вживати заходи для належного зберігання цінностей відповідного виду. Цінності, що закладаються на відповідальне зберігання, повинні відповідати державним стандартам та вимогам, які затверджуються комітетом. Надсилати комітетові акти форми Р-16. Відшкодовувати витрату, нестачу цінностей та їх пошкодження з використанням продукції відповідного асортименту і належної якості у 5-денний термін після виявлення втрати нестачі або пошкодження. Проводити відпуск цінностей тільки за нарядами Комітету. Проводити освіження (поновлення) та заміну цінностей на продукцію аналогічного асортименту і якості самостійно без залучення додаткових коштів з поданням комітетові акта форми Р-17 протягом 3 днів після здійснення операції.

Згідно пункту 2.7 договору зберігач зобов'язаний щороку подавати комітету до 15 січня року, наступним за звітним, звіт по формі № 1 станом на 1 січня; до 15 липня року, наступним за звітним - подавати комітету інформацію про результати перевірки якості та умов зберігання цінностей, а також про відповідність цінностей цілям, для яких вони призначені, за формою, встановленою комітетом, станом на 1 липня.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 01.01.2016 р. по 18.01.2016 р. на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 40 041,469 тонн, пшениця 2 класу - 5 087,018 тонн, пшениця 3 класу - 33 569,608 тонн, пшениця 4 класу - 20,598 тонн, пшениця 5 класу - 961,781 тонн, пшениця 6 класу - 18,436 тонн, ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тонн, ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тонн, ячмінь прод. 2 класу - 24 тонни, овес 1 класу - 26,949 тонн, овес 3 класу - 12,868 тонн, зерносуміш - 6,023 тонни,

у період з 19.01.2016 р. по 31.01.2016 р. на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 36 227,321 тонн, пшениця 2 класу - 5 087,018 тонн, пшениця 2 класу - 1 272,87 тонни, пшениця 3 класу - 33 569,608 тонни, пшениця 4 класу - 20,598 тонни, пшениця 5 класу - 961,781 тонни, пшениця 6 класу - 18,436 тонни, ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тонни, ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тонни, ячмінь прод 2 класу - 24 тонни, овес 1 класу - 26,949 тонни, овес 3 класу - 12,868 тонни, зерносуміш - 6,023 тонни,

у період з 01.02.2016 р. по 31.12.2016 р. на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 36 227,317 тонн, пшениця 2 класу - 1 272,866 тонни, пшениця 3 класу - 33 569,608 тонни, пшениця 4 класу - 20,598 тони, пшениця 5 класу - 961,781 тонни, пшениця 6 класу - 18,436 тонни, ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тонни, ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тонни, ячмінь прод 2 класу - 24 тонни, овес 1 класу - 26,949 тонни, овес 3 класу - 12,868 тонни, зерносуміш - 6,023 тонни, що підтверджується відповідними приймальними актами за формою Р-16 (про прийняття зерна на відповідальне зберігання позивачу).

Відповідно до пунктів 3.1-3.3 договору відповідач зобов'язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі. Контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність та якісний стан. Визнає зберігачу природні витрати матеріальних цінностей при зберіганні, а також нестачі понад природні витрати, спричинені покращенням якості, на підставі актів зачистки, затверджених Державною хлібною інспекцією та зменшує кількості продукції на ці втрати та нестачі.

За умовами пункту 4.1 договору вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам, організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 4.2 договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між комітетом та зберігачем. У разі, коли комітет визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року.

Відповідно до пункту 7.3 договору строк його дії сторони встановили з моменту підписання, протягом усього терміну зберігання цінностей.

В матеріалах справи знаходяться додаткові угоди (а.с. 70-77 том 1), в яких сторони, серед іншого, погодили розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей державного резерву та порядок оплати. В яких погоджено, що оплата здійснюється на підставі актів по відшкодуванню та зберіганню зерна державного резерву.

Оскільки відповідач не виконав умови договору № юр-2зб/351-2009 відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 08.01.2009 р., не відшкодував позивачу вартість наданих послуг зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву за 2016 рік, позивач звернувся з позовними вимогами про стягнення заборгованості у розмірі 4 200 053,89 грн., 774 339,82 грн. інфляційних втрат та 179 478,61 грн. 3% річних за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 15.05.2017 р. по 24.05.2018 р. (враховуючи заяву про зменшення позовних вимог № 376 від 24.05.2018 р.).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву та не сплатив позивачу кошти за зберігання матеріальних цінностей (зерна) за 2016 рік. У зв'язку з неналежним виконанням грошового зобов'язання стягнув, також, з відповідача на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України втрати від інфляції та 3% річних.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

За змістом частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України - за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Разом з тим, відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" визначено, що державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання). До складу державного резерву входять: мобілізаційний резерв - запаси матеріально-технічних та сировинних ресурсів, призначених для забезпечення розгортання виробництва військової та іншої промислової продукції, ремонту військової техніки та майна в особливий період, розгортання у воєнний час робіт по відновленню залізничних та автомобільних шляхів, морських та річкових портів, аеродромів, ліній і споруд зв'язку, газо-, нафтопродуктопроводів, систем енерго- і водопостачання для організації безперебійної роботи промисловості, транспорту і зв'язку, подання медичної допомоги, запаси сировинних, матеріально-технічних і продовольчих ресурсів для забезпечення стратегічних потреб держави, запаси матеріально-технічних ресурсів для виконання першочергових робіт під час ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій та для виконання інших заходів, передбачених законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Таким чином, укладений договір за своєю правовою природою є договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Як унормовано, відповідно до частини 3 статті 7 Закону України "Про державний матеріальний резерв" - фінансування витрат підприємств, установ і організацій, пов'язаних з обслуговуванням і зберіганням, списання збитків від уцінки і природних втрат матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, зокрема коштів, одержаних від позичання матеріальних цінностей державного резерву, а також коштів, одержаних від реалізації розброньованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов'язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження.

Пунктом 7 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетне зобов'язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Статтею 947 Цивільного кодексу України передбачено, що витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 5 статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачено, що відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, які виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За умови пункту 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 532 від 12.04.2002 р., відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Також, Наказом Державного агентства резерву України № 79 від 01.06.2011 р. "Про встановлення розміру відшкодування витрат за зберігання 1 тонни зерна державного резерву" (а.с. 182 том 1) встановлено з 01.06.2011 р. розмір витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням зерна державного резерву, що підлягає відшкодуванню державним підприємствам, які належать до сфери управління Держрезерву України, у розмірі 15,00 грн. (з урахуванням ПДВ) за зберігання однієї тони зерна на місяць.

Враховуючи загальну кількість зерна, що перебувала на зберіганні у позивача у період з січня по грудень 2016 року, беручи до уваги встановлений наказом Державного агентства резерву України № 79 від 01.06.2011 р. розмір витрат, що підлягають відшкодуванню за зберігання зерна - 15,00 грн. за 1 тонну зерна на місяць, позивачем здійснено щомісячні розрахунки вартості відшкодування за зберігання матеріальних цінностей (зерна) за договором № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009 р. та складено відповідні акти про відшкодування витрат на зберігання зерна Державного резерву України за період з січня 2016 року по грудень 2016 року на загальну суму 6 555 982,73 грн., що підтверджується актами № 1 період з 01.01.2016 р. до 01.02.2016 р. на суму 578 475, 37 грн., № 2 період з 01.02.2016 р. до 01.03.2016 р. на суму 543 409, 76 грн., № 3 період з 01.03.2016 р. до 01.04.2016 р. на суму 543 409,76 грн., № 4 період з 01.04.2016 р. до 01.05.2016 р. на суму 543 409, 76 грн., № 5 період з 01.05.2016 р. до 01.06.2016 р. на суму 543 409,76 грн., № 6 період з 01.06.2016 р. до 01.07.2016 р. на суму 543 409,76 грн., № 7 період з 01.07.2016 р. до 01.08.2016 р. на суму 543 409, 76 грн., № 8 період з 01.08.2016 р. до 01.09.2016 р. на суму 543 409,76 грн., № 9 період з 01.09.2016 р. до 01.10.2016 р. на суму 543 409,76 грн., № 10 період з 01.10.2016 р. до 01.11.2016 р. на суму 543 409,76 грн., № 11 період з 01.11.2016 р. до 01.12.2016 р. на суму 543 409,76 грн., № 12 період з 01.12.2016 р. до 01.01.2017 р. на суму 543 409,76 грн. (а.с. 11-34 том 1)

Зазначені акти позивач надсилав на адресу Державного агентства резерву України, проте листом відповідач повідомив, що на даний час фінансування КПКВК 12033020 «Обслуговування державного та матеріального резерву» обмежене, тому Держрезерв не має можливості в повному обсязі провести розрахунки по відшкодуванню витрат та зберігання зерна. Зазначено, що подальші розрахунки будуть проводитись по мірі надходження коштів (а.с. 38 том 1).

Отже, відповідач знав про наявність заборгованості за зберігання зерна за 2016 рік, однак посилаючись на відсутність коштів наголошував на те, що не має можливості в повному обсязі провести розрахунки.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відсутність підпису та печатки відповідача на вказаних актах та актах взаєморозрахунків - не може бути підставою для відмови в позові, оскільки матеріалами справи підтверджується перебування матеріальних цінностей на зберіганні у позивача за період з 01.01.2016 р. по 18.01.2016 р. - 40 041,469 тонн, з 19.01.2016 р. до 31.01.2016 р. - 36 227,321 тонн, з 01.02.2016 р. по 31.12.2016 р. - 36 227,317 тонн. При цьому, кількість товару, що перебувала на зберіганні відповідачем не спростовувалась.

Також, доказів відвантаження позивачем матеріальних цінностей, аніж згідно розпорядження (наряд) № 0.64/4 від 20.01.2016 р. в обсязі 3 814,152 тонн матеріали справи не містять та відповідачем на надано.

З приводу розбіжностей між оперативним обліком та фактичною наявністю зерна державного агентства резерву України, слід зазначити наступне.

Зі змісту звіту позивача про наявність зерна державного резерву на державному підприємстві "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" станом на 01.02.2016 р. вбачається розбіжність по пшениці 2 класу у кількості 9,265 тонн, яка виникла за рахунок освіження зерна Держрезерву у зимовий період методом освіження через сушарку з метою пониження температури зерна, внаслідок чого виникла аспираційна пиль, яку було вивезено на звалище. Дана нестача відображена у актах зачистки;

розбіжність по пшениці 3 класу у кількості 236,761 тонн виникла за рахунок освіження зерна відповідача у зимовий період методом освіження через сушарку з метою пониження температури зерна, що відображено в актах зачистки та розпорядженнях Ф-34 на чищення та сушіння зерна (22,688 тонн - нестача згідно актів зачистки, 55,097 тонн - нестача) згідно розпоряджень Ф-34 на очищення та сушіння зерна. У квітні 2017 року відповідачем проведено акти зачистки та списано з обліку Держрезерву пшеницю 3 класу у кількості 166,565 тонн: 1 520,000 тонн - безтоварна закладка, в наслідок внесення в облік приймального акта ФР-16 №47 від 18.11.2003 р., по якому пшениця в цій кількості підприємством не закладалася;

розбіжність по пшениці 4 класу у кількості 527,527 тонн виникла за рахунок освіження зерна Держрезерву у зимовий період методом освіження через сушарку з метою пониження температури зерна, про що відображено в актах зачистки, за результатами чого у квітні місяці 2017 року Держрезервом проведено та списано з обліку відповідача пшеницю 4 класу у кількості 527,527 тонн, 480,635 тонн - самовільне відчуження зерна, що було відображено в актах перевірок контрольних органів відповідача;

розбіжність по пшениці 5 класу у кількості 5,258 тонн виникла за рахунок освіження зерна Держрезерву у зимовий період методом освіження через сушарку з метою пониження температури зерна. Дана нестача відображена у актах зачистки. Розбіжність по ячменю продовольчому 1 класу в кількості 10,349 тонн виникла в наслідок внесення в облік приймального акту № 9 від 18.08.1999 р. помилково. Розбіжність по ячменю 2 класу - самовільне відчуження зерна, яке відбулося в попередні роки, що було відображено в актах перевірок контрольних органів відповідача.

При цьому, фактична наявність зерна Держрезерву України на зберіганні у підприємства підтверджується даними складського і бухгалтерського обліку та актом ревізії, складеним фахівцями контрольно-ревізійного департаменту Держрезерву України від 18.03.2010 р., в якому зафіксовано фактичну кількість зерна Держрезерву України, яка була передана на зберігання (а.с. 110 том 2).

Як вже зазначалося вище, на виконання умов договору зберігання позивач супровідними листами № 4 від 11.01.2016 р., № 219 від 14.03.2016 р., № 264 від 01.04.2016 р., № 356 від 04.05.2016 р., № 441 від 14.06.2016 р., № 475 від 07.07.2016 р., № 959 від 15.08.2016 р., № 980 від 02.09.2016 р., № 1051 від 10.10.2016 р., № 1177 від 08.11.2016 р., № 1245 від 05.12.2016 р. надіслав відповідачу акти по відшкодуванню витрат за зберігання зерна Державного резерву України за період з січня 2016 року по грудень 2016 року за договором № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009 р. (т. 1 а.с. 158-169). Отримання вказаних актів відповідач не заперечував.

19.06.2017 р. зберігач листом № 541 звернувся до відповідача з проханням підтвердити чи заперечити суму дебіторської заборгованості за зберігання зерна згідно договору № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009 р. (а.с. 172 том 1)

У відповідь відповідач зазначив про те, що надані акти на відшкодування витрат не зареєстровані у Головному управлінні Державної казначейської служби в м. Києві, тож за даними бухгалтерського обліку Держрезерву станом на 31.05.2017 р. заборгованість перед позивачем відсутня (а.с. 175 том 1).

Однак, як видно з вищезазначеного відповідачем фактична кількість зерна, що знаходилась на зберіганні у позивача у спірний період не заперечувалась. Окрім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представники сторін не заперечували, що зерно на час розгляду справи знаходиться на зберіганні у позивача.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції, Головним управлінням державної казначейської служби України у м. Києві зі спеціального рахунку відповідача, на підставі наказу господарського суду міста Києва від 13.12.2017 р. по справі № 910/8976/17 проведено часткове безспірне списання коштів у розмірі 2 355 928,84 грн. на користь позивача, що підтверджується платіжними дорученнями № 1 від 29.01.2018 р. на суму 2 215 075,00 грн. (а.с. 196 том 2), № 2 від 18.01.2018 р. на суму 2 266,47 грн. (а.с. 197 том 2), № 1 від 18.01.2018 р. на суму 138 587,37 грн. (а.с. 198 том 2). Отже, частково, заборгованість по зберіганню зерна за 2016 рік відповідачем було сплачено.

З урахуванням наведеного, позивачем 29.05.2018 р. подано до суду першої інстанції заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення заборгованості за послуги зберігання, що становить 4 200 053,89 грн. Крім того, позивач додатково просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати 774 339, 82 грн. та 179 478,61 грн. 3% річних.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що вищевказана заява фактично змінює предмет позову та відповідає вимогам частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, оскільки подана до закінчення підготовчого засідання, що спростовує твердження скаржника про порушення вимог процесуального законодавства.

Зі змісту ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи, що умовами договору зберігання та Законом України "Про державний матеріальний резерв" строк виконання відповідачем обов'язку з відшкодування витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву не встановлений, тому до застосування підлягають положення частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України відповідно до якого, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Вимогу про сплату грошових коштів відповідач отримав 27.03.2017р., тож строк виконання грошового зобов'язання по оплаті послуг зберігання настав.

Відхиляючи доводи відповідача про порушення позивачем умов та правил зберігання матеріальних цінностей держрезерву, колегіє суддів враховує, що за доведеності перебування зерна на відповідальному зберіганні позивача протягом заявленого періоду та відсутності висловлених зауважень до якості послуг зі зберігання, дії відповідача свідчать про порушення ним встановлених договором обов'язків з належної фіксації наданих послуг чи їх порушень. Нарахування послуг по зберіганню зерна відповідачу здійснювалося по його фактичній наявності, тож неналежні дії відповідача, не можуть бути підставою для звільнення його від виконання обов'язку сплатити кошти за надані позивачем послуги зберігання майна.

При цьому, колегія суддів зазначає, що перевіривши здійснені позивачем розрахунки вартості відшкодування витрат за зберігання зерна за період з січня 2016 року по грудень 2016 року, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, щодо їх обґрунтованості та арифметичної правильності (з огляду на кількість зерна, що перебувала на зберіганні у позивача у вказаний період, з урахування розміру відшкодування витрат за зберігання 1 тонни зерна у розмірі 15,00 грн. (з урахуванням ПДВ) на місяць, встановленого наказом Державного агентства резерву України № 79 від 01.06.2011 р. «Про встановлення розміру відшкодування витрат за зберігання 1 тонни зерна державного резерву»).

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 4 200 053,89 грн. заборгованості за зберігання матеріальних цінностей (зерна) державного резерву є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта стосовно того, що оплата зберігання майна залежить від наявності бюджетного фінансування відповідача, оскільки відсутність бюджетних коштів не звільняє відповідача від обов'язку оплатити надані позивачем послуги. Вищевказане твердження неодноразово зазначалось в рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004р. та у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р., які в силу приписів ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України є джерелом права.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 774 339,82 грн. інфляційних втрат та 179 478,61 грн. 3% річних, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання за загальний період з 15.05.2017 р. по 24.05.2018 р., колегія суддів зазначає на наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що дії відповідача з прострочення оплати наданих позивачем послуг зберігання є порушенням грошового зобов'язання, визначеного умовами договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки матеріалами справи підтверджений факт невиконання відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання по сплаті наданих позивачем послуг зберігання, що тягне за собою наслідки у вигляді застосування на загальних підставах заходів відповідальності, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

За перерахунком апеляційного суду вимоги позивача, щодо стягнення 179 478,61 грн. 3% річних та 774 339,82 інфляційних втрат за загальний період нарахування з 15.05.2017 р. по 24.05.2018 р., усупереч твердженням апелянта є арифметично вірними і підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73,74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2018 р. у справі № 910/8976/17, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2018 р. у справі № 910/8976/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2018 р. у справі № 910/8976/17 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали справи № 910/8976/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287,288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 23.11.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко