РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.11.2018Справа № 910/12858/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г. розглянув у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (49100, м. Дніпро, узвіз Кодацький, 2)

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (01133, м. Київ, бул. Л.Українки, 26)

про стягнення 3 439,33 грн.

Представники: без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про стягнення 3 439,33 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПрАТ "СК "Інгосстрах" на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №К2Н0СPS-16151RF від 05.02.2016 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля "Chevrolet Aveo", державний номер НОМЕР_1, а тому позивачем відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1191 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки, цивільна відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля "BMW", державний номер НОМЕР_2, водій якого визнаний винним у скоєнні ДТП була застрахована ТзДВ "Страхова компанія "Альфа-Гарант", позивач просить суд стягнути з останнього 3 439,33 грн. в якості виплати страхового відшкодування.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/12858/18 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

08.10.2018 до господарського суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що позивачем був пропущений встановлений Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" строк для звернення за виплатою страхового відшкодування.

Позивач у встановлений судом строк відповіді на відзив не надав, тобто, не скористався своїм правом передбаченим ст. 184 ГПК України, у зв'язку з чим справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

05 лютого 2016 року за договором добровільного страхування наземного транспорту №К2Н0СPS-16151RF ПрАТ "СК "Інгосстрах" (далі - позивач, страховик) було застраховано автомобіль марки "Chevrolet Aveo", державний номер НОМЕР_1, страхувальником та вигодонабувачем за яким є Товариство з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс".

З довідки №214736 про дорожньо-транспортну пригоду вбачається, що 14.08.2016 у м. Києві по вул. Драгоманова, 20 мала місце дорожньо-транспортна пригода, зіткнення за участю автомобіля "Chevrolet Aveo", державний номер НОМЕР_1, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс", під керуванням ОСОБА_2, та автомобіля "BMW", державний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3, під його керуванням.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 22.09.2016 у справі №753/15949/16-п (провадження №3/753/4710/16) водія ОСОБА_3, який керував транспортним засобом "BMW", державний номер НОМЕР_2, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

19.08.2016 року внаслідок пошкодження у ДТП застрахованого транспортного засобу "Chevrolet Aveo", державний номер НОМЕР_1, страхувальник звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до Звіту №115073/08/16 про оцінку КТЗ від 06.09.2016, складеного суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 (сертифікат НОМЕР_3 від 11.05.2011), вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "Chevrolet Aveo", державний номер НОМЕР_1, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, без врахування ПДВ 20% на замінні складові та матеріали, становить 3 939,33 грн.

За страховим випадком - ДТП що сталась 14.08.2016 за участю застрахованого автомобіля "Chevrolet Aveo", державний номер НОМЕР_1, згідно складеного страхового акту № И-7227789 від 10.11.2016 позивачем було визначено суму страхового відшкодування у розмірі 3 939,33 грн., виплата якого підтверджується платіжним дорученням №4259 від 10.11.2016.

08.06.2018 року позивач звертався до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" з претензією вих. № 08-06/02-07 про відшкодування збитків в порядку регресу, відповідно до якої просив в добровільному порядку перерахувати суму страхового відшкодування за мінусом франшизи (500,00 грн.) у розмірі 3 439,33 грн.

У відповідь на вищезазначену претензію відповідач листом №12/1920 від 06.07.2018 повідомив, що оскільки ДТП за участю автомобілів "Chevrolet Aveo", державний номер НОМЕР_1 та "BMW", державний номер НОМЕР_2, мала місце 14.08.2016, а з заявою на виплату страхового відшкодування позивач звернувся лише 08.06.2018 (отримано 18.06.2018 вх. №12/4579), тобто після спливу одного року з моменту скоєння зазначеної ДТП, Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" на підставі п. 37.1.4. статті 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" було прийнято рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Причиною виникнення даного спору є питання щодо наявності підстав для стягнення визначеної позивачем суми витрат пов'язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу у розмірі 3 439,33 грн., які відповідачем не відшкодовані.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок виплати такого відшкодування та дії сторін при настанні страхового випадку, регулюються Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (надалі - Закон).

Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Як вбачається з положень п. 37.1.4 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Тобто, право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов'язань не є безумовним, а пов'язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

За змістом статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, установлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов'язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов'язаннях: у деліктному зобов'язанні винуватця; у зобов'язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

В такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов'язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов'язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов'язанні винуватця; зобов'язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

Відтак, у силу приписів статі 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов'язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, шр в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов'язань виключно за умови подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов'язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб'єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб'єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 05.06.2018 по справі №910/7449/17.

Як встановлено судом, дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Chevrolet Aveo", державний номер НОМЕР_1 та автомобіля "BMW", державний номер НОМЕР_2, який був застрахований згідно полісу №АЕ/006669858 Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант", сталась 14.08.2016.

При цьому, з наявної у матеріалах справи претензії вих. № 08-06/02-07 від 08.06.2018 вбачається, що позивач звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про відшкодування збитків в порядку регресу на суму 3 439,33 грн. лише у червні 2018 року (вх. №12/4579 від 18.06.2018), тобто, більше ніж через один рік після дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, враховуючи положення п. 37.1.4 ст. 27 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та порушення позивачем строку подання заяви на виплату страхового відшкодування в терміни, передбачені чинним законодавством, Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" правомірно прийняло рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за полісом № АЕ/006669858.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також враховуючи наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28.11.2018

Суддя Пукшин Л.Г.