ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 921/7/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Пількова К. М. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

за участю секретаря судового засідання Жураховської Т.О.

розглянув касаційну скаргу Першого заступника прокурора Львівської області

на рішення Господарського суду Тернопільської області (суддя І.П. Шумський) від 03.05.2018

та постанову Львівського апеляційного господарського суду (головуючий І.Б. Малех, судді Г.Т. Кордюк, Б.Д. Плотніцький) від 13.08.2018

за позовом Заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської міської ради

до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради

та Комунальної установи Тернопільський міський палац культури "Березіль" імені Леся Курбаса

та приватного підприємства "Еверест-Тер"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 3 приватного підприємства "Контроль-Сервіс "

про визнання недійсним з моменту укладення інвестиційного договору № 40 від 11.09.2017, щодо будівництва культурно-мистецького центру з приміщенням громадського призначення, підземним паркінгом та житловим будинком по вул. Миру, 6, м. Тернопіль.

Учасники справи:

представник прокурора - Збарих С.М., Генеральна прокуратура України,

представник позивача - не з'явився,

представник відповідача 1 - не з'явився,

представник відповідача 2 - не з'явився,

представник відповідача 3 - Варода П.Б.

представник третьої особи - не з'явився.

Короткий зміст позовних вимог

1. 29.12.2017 Заступник керівника Тернопільської місцевої прокуратури (далі - Прокурор) подав в інтересах держави в особі Тернопільської міської ради (далі - Позивач) позовну заяву про визнання недійсним з моменту укладення інвестиційного договору № 40, укладеного 11.09.2017 між Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради (далі - Відповідач 1), Комунальною установою Тернопільський міський палац культури "Березіль" імені Леся Курбаса (далі - Відповідач 2) та приватним підприємством "Еверест-Тер" (далі Відповідач 3), щодо будівництва культурно-мистецького центру з приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом та житловим будинком по вулиці Миру, 6, в місті Тернополі (далі - Договір).

2. Позовна заява мотивована незаконністю Договору, умови якого передбачають набуття Відповідачем 3 за результатами його виконання та після введення об'єкта інвестування в експлуатацію права власності на об'єкт нерухомості, наслідком чого в подальшому є перехід до Відповідача 3 всупереч визначеному законодавством порядку - без проведення земельних торгів та без сплати ціни продажу за право оренди земельної ділянки - права на земельну ділянку комунальної власності, яка перебуває у постійному користуванні Відповідача 2, а також використання цієї ділянки в процесі здійснення будівельних робіт без проведення будь-якої плати, хоча умовами Договору передбачено, що повна або часткова реалізація Договору не є підставою для переходу права власності або користування земельною ділянкою, на якій планується будівництво. При цьому Прокурор вказав, що Договір укладений між відповідачами за результатами проведеного Відповідачем 1 конкурсу для будівництва культурно-мистецького центру з приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом та житловим будинком по вул. Миру, 6 в місті Тернополі, за результатами якого згідно з рішенням Відповідача 1 № 408 від 23.04.2014 переможцем конкурсу проголошений Відповідач 3, а замовником будівництва є Відповідач 2. Прокурор, вказуючи на укладення Договору всупереч нормам законодавства щодо поряду набуття Відповідачем 3 права на земельну ділянку комунальної власності, зазначив, що Договором передбачено:

- вчинення Відповідачем 2 та Відповідачем 3 після завершення будівництва дій з державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомості за Відповідачем 2 або третіми особами (учасниками будівництва, що можуть залучатися Відповідачем 2 до реалізації цього Договору);

- отримання Відповідачем 3 у власність об'єктів нерухомості, що знаходяться в об'єкті інвестування, після завершення будівництва та прийняття об'єкта інвестування в експлуатацію;

- отримання Відповідачем 2 у разі розірвання Договору права власності на об'єкт інвестування пропорційного вартості фактично здійсненого внеску;

- обов'язок Відповідача 3 компенсувати Відповідачу 2 6 % від загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, згідно з договором про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Тернополя, обов'язок сплати якого відповідно до законодавства покладений на Відповідача 2 як замовника будівництва;

- покладення обов'язків з будівництва об'єкта інвестування на замовника - Відповідача 2 з покладенням на Відповідача 3 виконання робіт з впорядкування прилеглих територій з облаштуванням елементів благоустрою, робіт з укладення бруківки, заміни оббивки крісел та ковролінового покриття концертної зали Відповідача 2 та заміни крісел у сесійній залі Позивача;

- здійснення фінансування будівництва підпірних стінок біля об'єкта інвестування тощо.

Прокурор також вказав, що рішення стосовно земельної ділянки для будівництва торгового комплексу, яким врегульовано вирішення питань щодо землекористування шляхом надання інвестиційно привабливої земельної ділянки у користування переможцеві інвестиційного конкурсу не прийнято та на загальних засадах відповідну земельну ділянку в користування переможцеві інвестиційного конкурсу (Відповідачу 3) також не передано, тоді як пунктом 1.2 Договору визначені умови використання Відповідачем 3 земельної ділянки, на якій здійснюється будівництво об'єкту інвестування - без проведення земельних торгів та без здійснення плати за її використання. Прокурор також вказав на те, що всупереч умовам Договору (пункт 20.2) Відповідач 3 уклав з приватним підприємством "Контроль-Сервіс " (далі - Третя особа) 13.1.2017 договір про часткову участь будівництві та передачу функцій замовника (співпрацю у будівництві), за умовами якого Відповідач 3 передав Третій особі частину своїх обов'язків за Договором, а також прав, у тому числі право власності на об'єкти нерухомості, що знаходитимуться в об'єкті інвестування, після завершення будівництва та прийняття об'єкта в експлуатацію. За делегування відповідних повноважень та прав за Договором Третя особа має провести на користь Відповідача 3 виплату винагороди. Порушені також вимоги щодо цільового призначення земельної ділянки, яким згідно з державним актом на право постійного користування серії ЯЯ № 297678 є будівництво і обслуговування будівель закладів культурно-просвітницького обслуговування, тоді як на цій ділянці всупереч вказаному цільовому призначенню планується будівництво житлового будинку. Звернення Прокурора з позовом обґрунтовано тим, що предметом позову є земельна ділянка комунальної власності, а Позивачем не вживались заходи щодо порушених прав та самостійно не ініційоване питання про визнання недійсним Договору. Також звернення Прокурора обґрунтовано порушенням інтересів держави через прийняття органом місцевого самоврядування (Позивачем) рішень щодо передачі у користування земельних ділянок та укладення договорів, які передбачають перехід права на земельні ділянки комунальної власності всупереч вимогам законодавства та інтересів держави в особі територіальної громади міста Тернополя, а земельна ділянка, що є предметом інвестування за оспорюваною угодою, надана у постійне користування Відповідачу 2 у постійне користування.

3. 21.03.2018 Позивач подав заяву про відмову від позову, а тому просив закрити провадження у справі.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

4. 03.05.2018 Господарський суд Тернопільської області прийняв рішення (залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.08.2018) в задоволенні позову відмовити повністю.

5. Рішення судів мотивовані безпідставністю доводів Прокурора про те, що спірний Договір надасть можливість Відповідачу 3 після набуття ним права власності на збудований за цим Договором об'єкт нерухомості набути у власність чи користування також земельну ділянку під цим об'єктом, що є комунальною власністю, в обхід конкурентних торгів та всупереч передбаченій законом процедури, оскільки заявлений Прокурором позов є превентивним способом захисту порушеного права власності Позивача на зазначену земельну ділянку, на якій планується будівництво об'єкта інвестування згідно з Договором, однак за вимогами Прокурора відсутня реальна загроза порушення права власності Позивача на відповідну земельну ділянку, оскільки подальший перехід права власності на ділянку внаслідок набуття права власності на збудований об'єкт на цій ділянці відбуватиметься в порядку, визначеному законом, та не може свідчити про порушення або можливе порушення оспорюваним Договором у майбутньому права власності Позивача на зазначену земельну ділянку. При цьому, суди надали оцінку умовам Договору, вказавши, що:

- умови Договору не містять умов щодо продажу або передачі земельної ділянки Відповідачу 3, тому Договір не породжує, не змінює і не припиняє право на цю ділянку у сторін Договору, питання щодо користування земельною ділянкою Договором не визначалось, а сторони погодили в Договорі, що його реалізація не є підставою для переходу права власності або користування на земельну ділянку; відповідно до законодавства передача земельних ділянок комунальної власності в оренду здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, а право оренди підлягає продажу на конкурентних засадах, надання ж земельної ділянки у користування іншим особами не на підставі інвестиційного договору можливе після вилучення ділянки у постійного землекористувача;

- земельна ділянка за Договором не може розцінюватись як об'єкт інвестицій, а невирішення питання щодо користування землі під час проведення інвестиційного конкурсу, за результатом якого укладений Договір, не позбавляє сторони інвестиційного договору врегулювати це питання в установленому законом порядкую;

- законодавством про містобудівну діяльність не передбачено заборони передання функцій забудовника іншим особам;

- обов'язок пайової участі у розвитку інфраструктури міста за умовами договору не був переданий від Відповідача 2 Відповідачу 3, оскільки умовами Договору передбачені умови щодо компенсації Відповідачем 3 Відповідачу 2 коштів, що сплачуються за договором про пайову участь у створенні у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Тернополя , а не зобов'язання сплатити ці кошти;

- замовником будівництва вправі виступати не тільки власник або користувач земельної ділянки, оскільки будівництво за законодавством допускається як за рахунок коштів вказаних осіб, так і за рахунок інших джерел, не заборонений законом.

При цьому, перебування земельної ділянки, щодо якої виник спір, у комунальній власності Позивача, виходячи з його прав та повноважень стосовно земель комунальної власності, визнана судами підставою для представництва Прокурором інтересів місцевої громади (держави) в особі Позивача у спірних правовідносинах. Суд вказав, що відмова Позивача від позову у цій справі не є підставою для закриття провадження з огляду на те, що Прокурор підтримав позовні вимоги попри наведену відмову від позову, яка не позбавляє Прокурора права вимагати вирішення спору по суті.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

6. 10.09.2018 Прокурор подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.08.2018 і рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.05.2018 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

7. За умовами Договору постійний землекористувач - Відповідач 2, є замовником будівництва лише формально, а фактично ці обов'язки передано інвестору - Відповідачу 3, який всупереч умовам Договору, без письмової згоди з іншими сторонами Договору передав свої права і обов'язки Третій особі.

8. За умовами Договору право власності на новозбудований об'єкт інвестування - нерухоме майно, набуває лише Відповідач 3 (інвестор), якому в силу імперативних норм статей 120, 134 Земельного кодексу України має перейти право користування землею під вказаним об'єктом незалежно від врегулювання цього питання іншим шляхом у Договорі, тоді як відповідно до законодавства право власності на зведену на земельній ділянці будівлю виникає у власника або орендаря, якому власником надано право забудови. У разі залишення земельної ділянки у постійному користуванні Відповідача 2 Відповідач 3 як власник нерухомого майна здійснюватиме користування цією ділянкою для обслуговування належних йому будівель і споруд без правовстановлюючих документів.

9. Оспорюваним Договором суттєво зачіпаються інтереси держави, оскільки умови Договору нівелюють права територіальної громади міста Тернополя щодо розпорядження землею комунальної власності, що перебуває згідно з Конституцією під особливою охороною.

10. Право розпоряджатись земельною ділянкою комунальної власності належить Позивачу, яка уповноважена приймати відповідні рішення, а не Відповідачу 1 шляхом укладення інвестиційного договору, передача ж земельних ділянок в оренду здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

11. Будівництво згідно з Договором суперечить цільовому призначенню земельної ділянки, на якій здійснюватиметься будівництво.

12. Судами не враховано судову практику у подібних спорах.

Доводи Відповідача 1 у відзиві на касаційну скаргу

13. Проведена процедура організації та проведення конкурсу відповідає процедурі організації та проведення інвестиційного конкурсу, зазначеній в Положенні про порядок проведення інвестиційних конкурсів для будівництва, реконструкції, реставрації тощо об'єктів житлового та нежитлового призначення, незавершеного будівництва, інженерно-транспортної інфраструктури міста, затвердженого рішенням Відповідача 1 № 1586 від 03.10.2012, а тому спростовуються доводи Позивача про те, що, Відповідачем 3 як переможцем інвестиційного конкурсу отримано визначену для будівництва земельну ділянку.

14. За спірним інвестиційним договором не відбулось фактичне отримання права користування земельною ділянкою, оскільки рішенням Відповідача 1 № 408 від 23.04.2014, на виконання якого був укладений спірний Договір, не впливає на правовідносини щодо набуття права користування земельною ділянкою, а умовами Договору не передбачено, що земельна ділянка передається чи може бути передана в користування або власність інвестора - Відповідача 3 до моменту завершення реалізації інвестиційного договору, який у зв'язку із цим не є правовстановлюючим документом на відповідну земельну ділянку.

15. Відсутні підстави для застосування превентивного способу захисту права на земельну ділянку, на якій планується реалізація інвестиційного проекту за Договором, оскільки відсутня реальна загроза порушення права власності Позивача на відповідну земельну ділянку, так як подальший перехід права власності або користування земельною ділянкою на збудований об'єкт (об'єкт Договору) відбуватиметься у визначеному законом порядку, а саме, статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України.

Доводи Відповідача 2 та Відповідача 3 у відзиві на касаційну скаргу

16. Прокурор безпідставно посилається у позовній заяві на порушення інтересів держави оспорюваним Договором.

17. Відсутні підстави для визнання Договору таким, що не відповідає вимогам законодавства, та відсутні підставі для визнання його недійсним з мотивів, наведених в оскаржуваних судових рішеннях.

Позиція Верховного Суду

18. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов'язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частина 1 статі 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно із пунктом "в" частини 3 статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Суд звертається до власних правових позицій з цього приводу (mutatis mutandis пункт 13 постанови Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, пункт 12 постанови від 17.04.2018 у справі № 914/1521/17, пункти 16 постанови від 04.09.2018 у справах № 915/1279/17, № 915/1284/17, пункт 15 постанови № 915/1283/17).

При цьому, у разі порушення права на земельну ділянку його захист здійснюється власником земельної ділянки або її землекористувачем, а відповідно право на звернення із таким позовом належить власнику, землекористувачу цієї ділянки або особі, яка відповідно до законодавства уповноважена та має право в інтересах власника земельної ділянки або землекористувача звертатись за захистом його порушеного права із одночасним обґрунтуванням в позовній заяві підстав для звернення уповноваженої особи із позовом в інтересах власника земельної ділянки або землекористувача. Суд звертається до власних правових позицій з цього приводу (mutatis mutandis пункт 15 постанови Верховного Суду від 23.10.2018.

19. Відповідно до частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.

Згідно з частиною 3 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

20. Судами встановлено, що об'єктом захисту у спорі за вимогами Прокурора про визнання недійсним інвестиційного Договору є права територіальної громади міста Тернополя як власника земельної ділянки комунальної власності, яка перебуває у користуванні Відповідача 2 на праві постійного користування та на якій за умовами оспорюваного Договору планується будівництво і реконструкція об'єкту інвестицій - культурно-мистецького центру з приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом та житловим будинком.

21. Суд відхиляє аргументи Прокурора (пункт 9), що оспорюваним Договором суттєво зачіпаються інтереси держави, а умови Договору нівелюють права територіальної громади міста Тернополя щодо розпорядження землею комунальної власності, що перебуває згідно з Конституцією під особливою охороною, з огляду на таке.

22. Згідно зі статтею 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження сприяння здійсненню інвестиційної діяльності на відповідній території.

Відповідно до статті 29 цього Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження з управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб'єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Частиною 1 статті 83 цього кодексу визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Відповідно до частини 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Частиною 4 статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Частиною 5 цієї ж статті визначено, що проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок.

23. Судами встановлено, що оспорюваний Договір укладений для будівництва культурно-мистецького центру з приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом та житловим будинком в місті Тернополі за результатами інвестиційного конкурсу, який був оголошений та проведений Відповідачем 1 відповідно до порядку, визначеного Положенням про порядок проведення інвестиційних конкурсів для будівництва, реконструкції, реставрації тощо об'єктів житлового та нежитлового призначення, незавершеного будівництва, інженерно транспортної інфраструктури міста, затвердженого Відповідачем 1, результати конкурсу затверджені рішенням Відповідача 1 від 23.04.2014 № 408 згідно з протоколом № від 20.03.2014, переможцем конкурсу оголошений Відповідач 3.

Судами також встановлено, що рішення від 23.04.2014 № 408 про затвердження результатів конкурсу не оскаржувалось.

Судом першої інстанції також встановлено, що право власності на об'єкт інвестування за результатами виконання Договору - об'єкт нерухомості, набуває Відповідач 3, а апеляційним судом, з урахуванням укладеної між сторонами 22.05.2018 додаткової угоди № 1 до Договору, встановлено, що на частину об'єкта інвестування - частину площ культурно-мистецького центру в розмірі, необхідному для використання, як самостійного об'єкту за цільовим призначенням, за результатами виконання Договору набуває право комунальної власності територіальна громада міста Тернополя, яке оформлюється за Позивачем.

Отже, виходячи з наведених норм законодавства, враховуючи встановлені судами в оскаржуваних рішеннях обставини та укладення спірного Договору за участю осіб, як сторін Договору, яким надано право управляти майном комунальної власності (Відповідач 1), надано право користуватись на праві постійного користування земельною ділянкою, на якій планується реалізація інвестиційного проекту згідно з умовами Договору (Відповідач 2), а також яким надано право на забудову земельної ділянки, на якій планується будівництво об'єкта за Договором (Відповідач 1 та Відповідач 2 відповідно до частини 4 статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"), Суд зазначає, що укладення Договору за встановлених у цій справі обставин не може розцінюватись як таке, що порушує інтереси держави.

У зв'язку із викладеним Суд дійшов висновку, що звертаючись із позовом у цій справі, Прокурор перш за все оспорює законність дій Відповідача 1 та Відповідача 2 щодо укладення ними Договору, які полягають у реалізації ними у такий спосіб прав з управління власністю та постійного користування земельною ділянкою, повноваження з розпорядження якою належить Позивачу, тобто спір по суті стосується реалізації прав власності та постійного користування на земельну ділянку, однак не має на меті захисту прав власника та землекористувача цієї земельної ділянки.

24. Суд вважає, що визнання недійсним Договору з мотивів стверджуваного Прокурором перевищення Відповідачем 1 своїх повноважень при його укладенні, покладало б на Відповідача 3 непропорційний тягар негативних наслідків, зважаючи на те, що Договір укладено за результатами проведеного Відповідачем 1 інвестиційного конкурсу. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення ЄСПЛ у справах "Беєлер проти Італії", "Онер'їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер'їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

25. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатись "правом власності", а відтак і "майном". До таких активів може відноситись право оренди (рішення у справі Ятрідіс проти Греції" від 25.03.1999).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року зазначено, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулось порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд вважає, що задоволення позовної вимоги про визнання недійсним Договору за наведених вище обставин - відсутності заперечень щодо користування земельною ділянкою шляхом реалізації на цій земельній ділянці інвестиційного проекту з будівництва об'єкта як з боку власника (через проведення інвестиційного конкурсу та затвердження його результатів), так і з боку постійного землекористувача - становило б таке непропорційне втручання у мирне володіння та користування майном.

26. Суд також враховує здійснену Позивачем відмову від позову (що поданий Прокурором в інтересах держави в особі цієї особи), яка відповідно до частини 5 статті 55 ГПК України хоча і не позбавляє Прокурора права підтримувати позов, однак вказує на те, що Позивач як особа, якій належать повноваження від імені власника - територіальної громади міста Тернополя, розпоряджатись земельною ділянкою комунальної власності, за захистом прав на яку звернувся Прокурор, визначився стосовно предмета спору - Договору, та вважає, що його укладення не порушує прав та охоронюваних власника цієї земельної ділянки.

27. Таким чином висновки судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях про недоведеність Прокурором порушення інтересів держави через укладення Договору та відсутність підстав відповідно до статтей 203, 215 ЦК України для визнання оспорюваного Договору недійсним, а також про відмову з цих підстав у задоволенні позовних вимог зроблені відповідно до норм законодавства, зокрема статей 15, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, статей 80, 83, 92, 122, 152 Земельного кодексу України, статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", статей 28, 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", а також відповідно до встановлених обставин справи. У зв'язку з викладеним та з урахуванням положень пункту 1 частини 1 статті 308 та статті 309 ГПК України оскаржувані постанова апеляційного суду та рішення місцевого суду підлягають залишенню без змін як законні та обґрунтовані.

28. У зв'язку із відмовою у задоволенні касаційної скарги судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на Прокурора.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Першого заступника прокурора Львівської області залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.05.2018 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.08.2018 у справі № 921/7/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Пільков

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак