ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2018 р. Справа№ 911/3873/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Поцелов А.О. - адвокат

від відповідача: Карпенко В.К. - адвокат

від третьої особи: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Риск»

на рішення Господарського суду Київської області, ухваленого 25.04.2018, повний текст якого складений 02.05.2018

у справі № 911/3873/17 (суддя Грабець С.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрім-КНТ»

до Селянського (фермерського) господарства «Риск»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Карнест»

про стягнення боргу в сумі 4 275 298,59 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача основної суми заборгованості у розмірі 4 275 298,59 грн., що еквівалентно 156 791,58 дол. США згідно курсу НБУ - 27,267490 станом на 14.12.2017, за порушення умов договору поставки № 1 від 14.01.2016, укладеного між третьою особою та відповідачем, право вимоги за яким позивач набув на підставі укладеного між позивачем, відповідачем та третьою особою договором про відступлення права вимоги № 19/05-01 від 24.05.2017.

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.04.2018, повний текст якого складений 02.05.2018, у справі № 911/3873/17 позов задоволено. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача боргу 4 275 298,59 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що:

- оскільки додаткова угода № 1 підписана відповідачем, п. 7.6 додаткової угоди № 1, як і додаткова угода №1 в цілому, є чинними, стягненню з відповідача підлягає штраф в сумі саме 766 897,89 грн.;

- сплата відповідачем грошових коштів третій особі, а не позивачу, є неналежним виконанням відповідачем умов договору № 19/05-01 про відступлення права вимоги від 24.05.2017;

- оскільки договір про відступлення права вимоги № 19/05-01 від 24.05.2017 був підписаний не тільки позивачем і третьою особою, але й відповідачем, відповідач був належним чином повідомлений про заміну сторони у зобов'язанні, а права відповідача порушені не були;

- договір про відступлення права вимоги № 19/05-01 від 24.05.2017 за своєю правовою природою не є договором факторингу;

- обов'язок сплати позивачем третій особі винагороди не пов'язано з обов'язком відповідача сплатити грошові кошти позивачу, і не передує йому, при тому, що представник третьої особи в судовому засіданні стверджував, що майнових претензій до позивача третя особа не має.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 25.04.2018 у справі № 911/3873/17 скасувати та постановити нове рішення про відмову в позові.

В апеляційній скарзі апелянт послався на те, що:

- судом першої інстанції порушено норми процесуального права, адже відповідачем було подано клопотання про зупинення провадження по справі, проте суд першої інстанції відхилив вказане клопотання, прописавши про це у власному рішення, чим позбавив відповідача права на оскарження такої відмови;

- судом першої інстанції не повно встановлено всі обставини по справі, адже судом не встановлено доказів виконання позивачем договору про відступлення права вимоги № 19/05-01 від 24.05.2017 в частині сплати винагороди та не встановлено наявність письмової згоди відповідача про передачу прав за договором поставки, як то вимагає п. 9.7 вказаного договору;

- суд першої інстанції в оспорюваному рішенні не вказав про посилання відповідача на нікчемність договору про відступлення права вимоги № 19/05-01 від 24.05.2017, адже вказаний договір є договором факторингу, в той час як позивач, який є фактором, в порушення приписів чинного законодавства, не має статусу фінансової установи.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2018 справа № 911/3873/17 передана на розгляд колегії суддів у складі: Шаптала Є.Ю. (головуючий), судді Гончаров С.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.08.2018 у справі № 911/3873/17 відкрито апеляційне провадження, встановлено сторонам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом п'яти днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження, розгляд справи призначено на 11.07.2018.

25.06.2018 до Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін з посиланням на те, що:

- виходячи з норм ГПК України, ухвала про відмову у зупиненні провадження окремо від рішення суду не оскаржується, а відтак, апелянт не мав би права оскаржити вказану ухвалу;

- договір про відступлення права вимоги № 19/05-01 від 24.05.2017 є трьохстороннім та підписний за згодою сторін (в тому числі і відповідача примітка суду), а відтак, останній був обізнаний про його укладення;

- жодним нормативно-правовим актом не встановлено вимоги для нового кредитора (позивача) щодо надання підтвердження боржнику (відповідачу) доказів виконання умов договору про відступлення права вимоги;

- договір про відступлення права вимоги № 19/05-01 від 24.05.2017 за своєю правовою природою не є договором факторингу, а відтак, позивач не повинен отримувати ліцензію на здійснення фінансових послуг та набувати статусу фінансової установи.

Крім того у відзиві на апеляційну скаргу позивач просив суд визначити заходи забезпечення виконання рішення суду шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах суми заявлених позовних вимог, а також накласти арешт на перелічене у відзиві на апеляційну скаргу майно.

Під час розгляду справи склад колегії суддів неодноразово змінювався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.

25.06.2018 на виконання Указу Президента України № 454/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах», яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» № 185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене, Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

На виконання п. 4 розділу ІІІ Плану заходів з ліквідації апеляційних судів, затвердженого наказом Державної судової адміністрації від 20.09.2018 № 475, за актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018 справу № 911/3873/17 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 справа № 911/3873/17 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.

Ухвалою від 18.10.2018 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.:

- прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Риск» на рішення Господарського суду Київської області від 25.04.2018 у справі № 911/3873/17;

- засідання суду призначено на 20.11.2018 о 15-20;

- встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 08.11.2018;

- учасникам судового процесу роз'яснено, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- учасників судового процесу повідомлено, що неявка їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Станом на 20.11.2018 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

При дослідженні матеріалів справи колегією суддів встановлено що нерозглянутою залишилась заява позивача про вжиття заходів забезпечення виконання рішення суду шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах суми заявлених позовних вимог та на вказане у відзиві на апеляційну скаргу майно.

У задоволенні вказаної заяви колегією суддів відмовляється, оскільки, враховуючи норму ч. 1 ст. 239 ГПК України, згідно з якою вжити заходів для забезпечення виконання рішення може суд, який ухвалив рішення, із зазначенням про це в рішенні, право на вжиття заходів для забезпечення виконання рішення у спірному випадку має Господарський суд Київської області.

При цьому, колегія суддів зауважує позивачеві на тому, що за приписами ч. 2 ст. 239 ГПК України забезпечення виконання рішення здійснюється в порядку забезпечення позову, а відтак, при подачі такої заяви необхідно дотримуватись вимог, встановлених ГПК України для подачі заяв про забезпечення позову.

Третя особа представників в судове засідання не направила, про причини неявки суду не повідомила.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників третьої особи за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

14.01.2016 третя особа як покупець (до зміни назви - ТОВ «Агрос-Нова» - примітка суду) та відповідач як постачальник уклали договір поставки № 1 (далі Договір 1), згідно з умовами якого відповідач зобов'язувався передати у власність третій особі сільськогосподарську культуру: кукурудзу, врожаю 2016 року, а третя особа зобов'язувалась товар прийняти і оплатити.

09.11.2016 між третьою особою та відповідачем була укладена додаткова угода № 1 до Договору 1 (далі - додаткова угода №1), згідно з умовами якої відповідач зобов'язувався передати у власність третій особі, а третя особа прийняти й оплатити наступні сільськогосподарські культури, врожаю 2017 року: пшениця, горох, соя та соняшник (далі - товар).

Загальна кількість товару за Договором 1 становить 2 000 тон + 5% за вибором третьої особи.

Згідно з п. 2.2 Договору 1 сума договору становить: 3 546 300,00 грн. + 5% без ПДВ, крім того ПДВ - 709 260,00 грн. +5%. Всього з ПДВ - 4 255 560,00 грн. + 5%.

Згідно з п. 5.1 Договору 1, третя особа проводить оплату товару в національній валюті України в безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача. Зобов'язання щодо оплати товару вважатиметься виконаним третьою особою з моменту зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача.

Відповідно до п. 5.2 Договору 1, оплата за товар проводиться наступним чином:

- передоплата у розмірі 4 255 560,00 грн. сплачується третьою особою у строк до 18.01.2016 включно (п.п. 5.2.1);

- остаточний розрахунок - на протязі трьох банківських днів з дня поставки всієї партії товару (п.п. 5.2.2).

Пунктом 5.3 Договору 1 сторони дійшли згоди, що для забезпечення точного і своєчасного виконання зобов'язань за цим договором передоплата у розмірі 4 255 560,00 грн., що еквівалентно 180 000,30 дол. США згідно курсу НБУ - 23,641960 на дату підписання договору, має статус завдатку. Відповідач повинен повернути подвійну суму передоплати (завдатку) в національній валюті, в еквіваленті до долару США згідно курсу НБУ на момент повернення коштів, протягом 5 днів у випадку відмови від виконання договору, чи з моменту закінчення строку виконання зобов'язання, передбаченого в п. 3.4 договору. В разі прострочення повернення подвійної суми передоплати (завдатку) відповідач сплачує пеню в розмірі 1% неповерненої суми за кожен день прострочення.

На виконання умов Договору 1, третьою особою здійснено попередню оплату товару, що підтверджується копію платіжного доручення № 79 від 18.01.2016 року на суму 4 255 560,00 грн., копію якого долучено до матеріалів справи (а.с. 106 т. 2).

У п. 3.4 Договору сторони погодили, що відповідач зобов'язаний виконати зобов'язання з поставки Товару у повному обсязі в строк до 20.10.2016.

09.11.2016 відповідач та третя особа уклали додаткову угоду № 1 до Договору (а.с. 14-15 т. 1), в якій, зокрема:

- виклали п. 3.4 Договору 1 в такій редакції: «відповідач зобов'язаний виконати зобов'язання з поставки товару в повному обсязі в строк до 30.09.2017 року»;

- доповнили Договір 1 пунктом 7.6 такого змісту: сторони погодили, що в зв'язку з перенесенням строків виконання даного договору відповідач додатково сплачує третій особі штраф в розмірі 766 897,89 грн., що еквівалентно 30 000,00 дол. США згідно курсу НБУ - 25,563263 на дату підписання даної додаткової угоди. Відповідач повинен перерахувати суму штрафу в національній валюті, в еквіваленті до долару США згідно курсу НБУ на момент перерахування коштів, в строк до 30.09.2017. За погодженням сторін, відповідач може виконати свої зобов'язання шляхом поставки сільськогосподарської культури. Кількість цієї сільськогосподарської культури, ціна та інші умови регулюються додатковими угодами.

З наявних в матеріалах справи копій видаткових накладних: № 57 від 25.11.2016, № 59 від 02.12.2016, № 61 від 12.12.2016, № 63 від 19.12.2016, № 65 від 27.12.2016 та № 1 від 12.01.2017 (а.с.17-22 т. 1) слідує, що на виконання умов Договору 1 відповідач поставив третій особі лише частину товару на загальну суму 1 257 960,56 грн.

Отже, третя особа умови Договору 1 щодо попередньої оплати товару виконала у повному обсязі, проте відповідач товар третій особі передав частково.

13.01.2017 третя особа та відповідач уклали додаткову угода № 2 до Договору 1 (а.с. 16 т. 1), якою доповнили Договір 1 пунктом 7.7 такого змісту: сторони погодили, що заборгованість по факту поставки товару за даним договором складає 3 350 268,40 грн., що еквівалентно 122 938,28 дол. США згідно курсу НБУ - 27,251629 на дату підписання даної додаткової угоди. Загальна заборгованість за даним договором складає 4 167 817,26 грн., що еквівалентно 152 938,28 дол. США згідно курсу НБУ - 27,251629 на дату підписання даної додаткової угоди.

Доказів поставки товару в період після укладення додаткової угоди № 2 матеріали справи не містять.

Факт неповної поставки товару за Договором 1 відповідачем не заперечується.

24.05.2017 третя особа як первісний кредитор, позивач як новий кредитор та відповідач як боржник уклали договір про відступлення права вимоги № 19/05-01 (далі договір № 19/05-01) (а.с. 23-25 т.1), відповідно до п. 1.1 якого третя особа відступила належне їй право вимоги, згідно з Договором 1 та додатковими угодами до нього, укладеними між третьою особою та відповідачем, а позивач прийняв право вимоги, належне третій особі за Договором 1.

При цьому у договорі № 19/05-01 сторони домовились, що право вимоги, що відступається за цим договором, оцінене сторонами в сумі, що еквівалентна 156 791,58 доларів США згідно курсу НБУ на дату здійснення платежу (п.2.1), і що винагорода сплачується позивачем шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок третьої особи (п.2.2).

Пунктом 1.3 договору № 19/05-01 встановлено, що за цим договором позивач одержує право замість третьої особи вимагати від відповідача сплати грошових коштів у сумі, що еквівалентна 156 791,58 дол. США згідно курсу НБУ на дату здійснення платежу, а відповідач зобов'язаний сплатити позивачу вказану суму.

Згідно з Розрахунком зобов'язань (додаток № 1), що є невід'ємною частиною договору № 19/05-01, розмір зобов'язань відповідача за Договором 1 та за додатковою угодою № 2 від 13.01.2017 до Договору 1 складає 4 272 826,09 грн., що еквівалентно 156 791,58 дол. США, згідно з курсом НБУ, станом на 13.01.2017.

Відповідно до п. 3.3 договору № 19/05-01 відповідач як боржник зобов'язаний оплатити позивачу як новому кредитору вимоги, визначені в п. 1.1 цього договору.

Пунктом 3 Розрахунку зобов'язань (додаток № 1) сторони погодили, що відповідач зобов'язаний сплатити позивачу суму в гривнях України, що еквівалентна 156 791,58 доларів США згідно офіційного курсу НБУ на дату здійснення платежу.

Укладенням договору № 19/05-01 з додатком № 1 відповідач підтвердив факт наявності заборгованості перед третьою особою за Договором № 1, погодився з її розміром - 4 272 826,09 грн. і визнав право позивача заміст третьої особи вимагати стягнення з відповідача на свою користь вказаної заборгованості.

Позивач звернувся до суду за захистом порушених прав, яких він набув за договором № 19/05-01, і вимагає стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 4 275 298,59 грн., що еквівалентно 156 791,58 дол. США згідно курсу НБУ - 27,267490 станом на 14.12.2017.

Суд першої інстанції позов задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1.2 договору № 19/05-01, з цього договору випливає, що позивач займає місце третьої особи в зобов'язаннях, що виникли з Договору 1 в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору.

Пунктом 5.3 Договору 1 сторонами погоджено, що повернення передоплати здійснюється в національній валюті, в еквіваленті до долару США згідно курсу НБУ на момент повернення коштів.

Пунктом 7.6 Договору 1 сторони погодили, що обумовлений вказаним пунктом штраф в розмірі 766 897,89 грн., який на дату підписання додаткової угоди № 1 (09.11.2016) був еквівалентний 30 000 доларів США за курсом НБУ 25,563263, відповідач повинен перерахувати в національній валюті, в еквіваленті до долару США згідно курсу НБУ на момент перерахування коштів.

Отже, вимоги позивача стягнути з відповідача в національній валюті 4 275 298,59 грн. заборгованості, яка складається з суми основного боргу, штрафу та суми курсової різниці (відносно курсу НБУ станом на 09.11.2016), і станом на 14.12.2017 при курсі НБУ - 27,267490 еквівалентна обумовленій сторонами в договорі № 19/05-01 заборгованості в сумі 156 791,58 дол. США, є законними.

Посилання відповідача на те, що, оскільки пунктом 7.1 Договору 1 встановлено, що у випадку прострочення передачі товару відповідач сплачує неустойку у вигляді штрафу в розмірі 10% від вартості не переданого товару, і що в спірному випадку штраф має бути визначений саме виходячи зі змісту вказаного пункту та має становити 425 556,00 грн., колегія суддів вважає помилковим, оскільки в пункті 7.6 Договору 1 йдеться про додатковий штраф, щодо сплати відповідачем якого сторони домовились у зв'язку з перенесенням строків виконання відповідачем зобов'язань за Договором 1 з 20.10.2016 на 30.09.2017.

Санкція пункту 7.1 Договору 1 не відміняє санкцію пункту 7.6 Договору, вказані санкції є окремими, не пов'язаними одна з одною.

За приписами чинного законодавства, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України); при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству (п. 1 ч. 4 ст. 179 ГК України).

Також, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо безпідставності вказаних тверджень відповідача з огляду на те, що п. 7.6 Договору 1 недійсним в судовому порядку не визнавався, а відтак, в силу приписів ст. 202 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, п. 7.6 Договору 1 є чинним.

Щодо посилань відповідача на те, що позивач, в порушення п.п. 3.1.2 договору № 19/05-01, не повідомив його про протягом п'яти робочих днів після набування чинності вказаним договором про його укладення, що також є порушенням п. 9.7 Договору 1, яким встановлено, що жодна з сторін не має права передавати третім особам повністю або частково свої права та зобов'язання за цим договором без попередньої письмової згоди іншої сторони, колегія суддів зазначає про те, що, як вірно встановлено судом першої інстанції про заміну сторони у зобов'язанні відповідача було повідомлено належним чином, адже він є стороною договору № 19/05-01 і підписанням вказаного договору фактично надав згоду на відступлення позивачу прав за Договором 1.

Щодо посилань відповідача на те, що ним третій особі частково були повернуті кошти (в сумі 80 000 грн. - примітка суду), колегія суддів зазначає про те, що повернення на вказану суму було здійснене після дати укладення договору № 19/05-01, а відтак, з огляду на те, що відповідач знав про відступлення права вимоги та погодився з цим, повернення позивачем частини спірних коштів третій особі після дати укладення договору № 19/05-01 є неналежним виконанням відповідачем умов вказаного договору.

Щодо посилань відповідача на те, що договір № 19/05-01 є договором факторингу, слід зазначити таке.

Статтею 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Статтею 1048 ЦК України встановлено, що:

- якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ч. 1);

- якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором, фактор зобов'язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов'язаний сплатити факторові залишок боргу (ч. 2).

Отже, обов'язковою умовою договору факторингу є оплата, яку має здійснити первісний кредитор (клієнт) новому кредитору (фактору) за надання в його розпорядження коштів під відступлення права вимоги. При цьому, таку плату здійснює саме клієнт (первісний кредитор), а не навпаки.

Відповідно, здійснення фінансування первісного кредитора шляхом купівлі у нього новим кредитором права грошової вимоги, що, зокрема, допускається за договором факторингу (ч. 1 ст. 1084 ЦК України), за відсутності обов'язку у первісного кредитора сплачувати новому кредитору винагороду за надання таких послуг не є підставою для кваліфікації договору факторингу. В такому випадку (відсутність плати первісного кредитора за надані йому послуги) між сторонами виникають правовідносини з договору купівлі-продажу права вимоги, до яких застосовуються положення про відступлення права вимоги (ч. 3 ст. 653 ЦК України) (аналогічна правова позиція наведена у постанові Вищого господарського суду України від 01.02.2017 у справі № 922/5334/15).

Враховуючи, що третя особа як особа, яка передала позивачу право вимоги до відповідача і яку останній вважає «клієнтом» за договором факторингу, будь-яких зобов'язань майнового характеру на себе за умовами договору № 19/05-01 не брала, в той час як позивач, якого відповідач вважає «фактором» за договором факторингу, під відступлене йому право вимоги до відповідача зобов'язаний перерахувати на поточний рахунок третьої особи суму, що еквівалентна 156 791,58 доларів США згідно курсу НБУ на дату здійснення платежу, то третя особа не може вважатись клієнтом, а позивач фактором в розумінні спеціального законодавства з факторингових операцій, а між сторонами за укладеним договором № 19/05-01 фактично виникли правовідносини з договору купівлі-продажу права вимоги, до яких застосовуються положення про відступлення права вимоги, а не з договору факторингу.

Той факт, що в договорі № 19/05-01 суму, яку позивач зобов'язаний перерахувати на поточний рахунок третьої особи, сторони назвали винагородою, вказаних обставин не спростовує.

Також слід врахувати, що різниця договору про відступлення права вимоги та договору факторингу полягає в наступному: при укладанні договору про відступлення права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника, що має наслідком припинення взаємовідносин з боржником та новим кредитором, оскільки по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань, а щодо договору факторингу, то фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, оскільки останні розраховуються із фактором відповідно до вимог статті 1084 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.06.2018 у справі № 916/2004/17).

Крім того, договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів, оскільки договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість, а договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором (постанова Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.03.2018 у справі № 910/2489/17).

Зі змісту спірного договору № 19/05-01 слідує, що договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором (п. 5.1), до яких, як слідує зі змісту договору № 19/05-01, віднесено обов'язок третьої особи відступити позивачу право вимоги, сповістити про таке відступлення відповідача та передати позивачу усі необхідні документи, при цьому третя особа не відповідає перед позивачем за невиконання або неналежне виконання відповідачем свої обов'язків за Договором 1 (п. 3.1), а відповідач зобов'язаний перерахувати третій особі обумовлену договором суму.

Отже, за умовами договору № 19/05-01 його дія припиняється саме з повним виконання сторонами за договором № 19/05-01 своїх зобов'язань та жодним чином не пов'язана із отримання позивачем грошових коштів від відповідача.

Вірним є й висновок суду першої інстанції про те, що обов'язок сплати позивачем третій особі винагороди не пов'язано з обов'язком відповідача сплатити грошові кошти позивачу, і не передує йому.

Відповідно, договір не може бути віднесений до договорів факторингу за ознакою й строку його дії

Крім того, слід зазначити про таке.

За нормою ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Імперативні норми за методом правового регулювання (або за формою закріплення бажаної поведінки суб'єктів права) у теорії держави і права визначаються як такі, що прямо вказують правила поведінки, містять абсолютно визначене правило, на відміну від диспозитивних норм, які установлюють варіант поведінки, але дозволяють сторонам регульованих державою відносин самим визначати права та обов'язки в окремих випадках.

Частиною 1статті 1079 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Будь-яких виключень із вказаної норми законодавством не встановлено.

А відтак, враховуючи, що норма частини 1 статті 1079 ЦК України, яка визначає суб'єктний і, відповідно, кількісний склад договору факторингу, носить імперативний характер, учасниками договору факторингу не можуть бути інші, окрім фактора та клієнта, особи, в той час як інститут відступлення права вимоги не містить визначених законом обмежень щодо суб'єктного та кількісного складу договору про відступлення права вимоги.

Враховуючи, що учасником договору № 19/05-01, окрім нового та первісного кредиторів, яких апелянт позиціонує як фактора та клієнта, відповідно, є також боржник, вказаний договір за суб'єктним складом не може бути віднесений до договорів факторингу в розумінні норм чинного законодавства.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що спірний договір № 19/05-01 за своєю правовою природою не є договором факторингу, його укладення регулюється ст.ст. 512-519 ЦК України та, відповідно, такий договір не є предметом безпосередньої фінансової діяльності з фінансування під відступлення права грошової вимоги, обмеження щодо здійснення якої встановлені Законами України «Про банки і банківську діяльність», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», і що укладення такого договору не потребує наявності у позивача відповідної ліцензії надання фінансових послуг, отриманої за законодавством України, яка відповідно до закону є обов'язковою для надання фінансових послуг.

За таких обставин, позовна вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 4 275 298,59 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо посилань відповідач на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, адже відповідачем було подано клопотання про зупинення провадження по справі, проте суд першої інстанції відхилив вказане клопотання прописавши про це у власному рішення, чим позбавив відповідача права на оскарження такої відмови, колегія суддів зазначає таке.

Відповідне клопотання про зупинення провадження у справі відповідачем було подано в день судового засідання (25.04.2018) і по суті розглянуто судом у вказаному судовому засіданні, в той час як винесення ухвали в формі окремого процесуального документа в цьому випадку не є обов'язковим.

Колегія суддів зауважує відповідачу і на тому, що ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі за приписами ст. 255 ГПК України не віднесено до ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Селянського (фермерського) господарства «Риск» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду Київської області від 25.04.2018 у справі № 911/3873/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам, матеріалам справи і залишається без змін, оскільки підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України всі судові витрати по справі, в тому числі і за звернення з апеляційною скаргою покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Риск» на рішення Господарського суду Київської області від 25.04.2018 у справі № 911/3873/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 25.04.2018 у справі № 911/3873/17 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/3873/17.

Повний текст постанови складено: 26.11.2018

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк