РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.11.2018Справа № 910/13154/18

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Татіус-Т"
до відповідачів1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна слобода" 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Продтрансгруп"
провизнання договору недійсним
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники сторін:

від позивачаПодоляк А.М., довіреність №26/08-2 від 28.08.2018;
від відповідача - 1Деревянчук В.А., довіреність №174 від 28.04.2017;
від відповідача - 2не з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Татіус-Т" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна слобода" і Товариства з обмеженою відповідальністю "Продтрансгруп", в якому просить суд визнати недійсною угоду від 18.10.2017 про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) за договором поставки №05КФ14-12 від 03.06.2014, укладену між сторонами.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на те, що сторонами оспорюваної угоди не було досягнуто згоди щодо суми боргу, який було переведено з відповідача - 2 на позивача та зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Татіус-Т" не мало наміру брати на себе зобов'язання у розмірі 3300000,00 грн, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсною угоду від 18.10.2017 про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) за договором поставки №05КФ14-12 від 03.06.2014 як таку, що укладена під впливом помилки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2018 за вказаним позовом відкрито провадження №910/13154/18; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 01.11.2018; встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

29.10.2018 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача - 1 надійшов відзив на позов, в якому останній проти тверджень позивача заперечив та зазначив, що з фактичних обставин справи та відносин, які склалися між сторонами оспорюваного правочину, вбачається, що позивач при укладенні угоди від 18.10.2017 про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) за договором поставки №05КФ14-12 від 03.06.2014 не помилився та правильно сприйняв природу цього правочину, його предмет та інші істотні умови, однак на момент розгляду справи не погоджується зі змістом підписаної угоди.

Як стверджує відповідач - 1, сума боргу, яка зазначена в п.2.3 оспорюваної угоди, є технічною опискою, а не помилкою у розумінні ст.229 Цивільного кодексу України, а належний розмір заборгованості погоджений сторонами у п.1.3 цієї угоди.

Крім того відповідач - 1 зауважив, що позивачем на виконання умов угоди від 18.10.2017 про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) за договором поставки №05КФ14-12 було сплачено Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна слобода" 257124,96 грн, залишок несплаченої суми становить 72875,04 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2018 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 15.11.2018; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив відповідача - 1 до 09.11.2018.

12.11.2018 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній проти тверджень відповідача - 1, викладених у відзиві на позов, заперечив.

14.11.2018 до канцелярії Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшла заява про розгляд справи №910/13154/18 без участі його представника. Також у вказаній заяві відповідач - 2 заявлені позовні вимоги підтримав.

Представник позивача в судове засідання 15.11.2018 з'явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідач в судовому засіданні 15.11.2018 проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2018 з огляду на подання представниками позивача та відповідача-1 заяви в порядку ч.6 ст.183 Господарського процесуального кодексу України, було закрито підготовче провадження та розпочато розгляд справи по суті.

В судовому засіданні 15.11.2018 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

03.06.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна слобода", як постачальником (відповідач - 1), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Продтрансгруп", як дистриб'ютором (відповідач - 2), укладено договір поставки на умовах дистрибуції №05КФ14-12, відповідно до якого дистриб'ютор за домовленістю з постачальником одержує комплекс прав та обов'язків на дистрибуцію продукту виключно на території дистриб'ютора м.Київ, Київська обл. (п.1.1), загальний об'єм та загальна вартість продукту, що поставляється за цим договором, визначаються в період строку дії договору, виходячи з цін на продукт, асортименту та загальної кількості продукту, поставленого дистриб'ютору згідно з умовами договору (п.1.2), постачальник постачає дистриб'ютору продукт за договірною ціною, яка вказана в прайс - листі (п.5.1), оплата дистриб'ютором за продукт здійснюється в строки, передбачені додатком №3 до договору з моменту поставки продукту (п.5.2), даний договір набирає сили з 03.06.2014 і діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами грошових зобов'язань (п.11.1).

18.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна слобода", як стороною - 1 (відповідач - 1), Товариством з обмеженою відповідальністю "Продтрансгруп", як стороною - 2 (відповідач - 2), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Татіус-Т", як стороною - 3 (позивач), укладено угоду про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) за договором поставки №05КФ14-12 від 03.06.2014.

За умовами цієї угоди сторона - 2 переводить, а сторона - 3 приймає на себе обов'язок з оплати поставленого стороною - 1 на користь сторони - 2 товару за договором поставки №05Кф14-12 від 03.06.2014 (далі - договір поставки), а сторона 1, яка є кредитором за зазначеним договором поставки, у свою чергу, не заперечує проти такого переведення боргу від сторони - 2 на сторону - 3, що розуміється як згода сторони - 1 згідно ст.520 Цивільного кодексу України (п1.1), переведення боргу на сторону - 3 на підставі даної угоди не тягне для сторін будь-яких змін та/або доповнень до умов договору поставки (п.1.2), сторона - 2 переводить на сторону - 3 борг, а сторона - 1 набуває право вимоги до сторони - 3 щодо виконання грошового зобов'язання у розмірі 330 000,00 грн за поставлений стороні - 2 товар, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків між стороною - 1 та стороною - 2 станом на 18.10.2017, а сторона - 3 приймає на себе борг та зобов'язується виконати вказане грошове зобов'язання на користь сторони - 1 (п.1.3), перевід боргу, що є предметом даної угоди, є заміною сторони-боржника в договорі поставки, а саме шляхом заміни боржника, сторони - 2 на сторону - 3. Заміна боржника в договорі поставки з усіма, виходячи з цього правовими наслідками, здійснюється з моменту підписання уповноваженими представниками та скріплення печатками всіх сторін даної угоди (п..2.1), протягом 3-х календарних днів з моменту підписання даної угоди, сторона -2 зобов'язується передати стороні - 3 завірені належним чином: копію договору поставки, усіх наявних додатків та додаткових угод до нього, зазначений в п.1.3 даної угоди акт звірки взаємних розрахунків та, за необхідності, фінансової й іншої документації, що стосується виконання сторонами умов вказаного договору поставки (п.2.2), сторона - 2 здійснює компенсацію стороні - 3 за погашений перед стороною - 1 борг у сумі 3 300 000,00 грн у додатково погоджені строки (п.2.3), дана угода набирає сили з дати її підписання всіма сторонами та скріплення печатками сторін (п.3.1), сторона - 3 гарантує, що на момент укладення даної угоди їй відомі і роз'яснені всі умови договору поставки, а також стан його виконання сторонами та приймає на себе борг сторони - 2 перед стороною - 1, а сторона - 1 не заперечує проти такого переведення боргу (п.3.2).

Вказана угода підписана уповноваженими представниками та скріплена печатками господарюючих суб'єктів.

Відповідно до частин 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Дослідивши зміст угоди, підписаної між сторонами 18.10.2017, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про заміну боржника у зобов'язанні.

Боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст.520 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.521 Цивільного кодексу України форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень ст.513 цього Кодексу, тобто вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання.

Як стверджує позивач у позовній заяві, сторонами оспорюваної угоди не було досягнуто згоди щодо суми боргу, який переведено з відповідача - 2 на позивача; Товариство з обмеженою відповідальністю "Татіус-Т" не мало наміру брати на себе зобов'язання у розмірі 3300000,00 грн, у зв'язку з чим, на думку позивача, угода від 18.10.2017 про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) за договором поставки №05КФ14-12 від 03.06.2014 підлягає визнанню недійсною як така, що укладена під впливом помилки.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач - 1 зазначив, що з фактичних обставин справи та відносин, які склалися між сторонами оспорюваного правочину вбачається, що позивач при укладенні угоди від 18.10.2017 про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) за договором поставки №05КФ14-12 від 03.06.2014 не помилився та правильно сприйняв природу цього правочину, його предмет та інші істотні умови, однак на момент розгляду справи не погоджується зі змістом підписаної угоди. Також, як стверджує відповідач - 1, сума боргу, яка зазначена в п.2.3 оспорюваної угоди є технічною опискою, а не помилкою у розумінні ст.229 Цивільного кодексу України, а належний розмір заборгованості погоджений сторонами у п.1.3 цієї угоди.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства. Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України. Принцип рівності перед законом і судом в процесуальному аспекті означає рівність суб'єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу незалежно від їх особистих якостей (правового статусу, майнового стану), визначення процесуального становища учасників судочинства тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим, визначення процесуального порядку розгляду справ певною процесуальною формою. В матеріальному аспекті принцип рівності повинен розумітися таким чином, що до всіх учасників процесу матеріальний закон має застосовуватися однаково (право є застосуванням рівного масштабу до різних осіб).

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов'язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За змістом ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (за приписами ст.16 Цивільного кодексу України). Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Також, суд зазначає, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до положень ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

У постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 відзначається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У разі якщо сторона спірного правочину до та на момент вчинення цього правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених вище норм ст.229 Цивільного кодексу України.

Враховуючи наведене, на позивача покладено обов'язок доказування тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи з положень частин 1, 3, 4 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, тобто на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивач повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення, і має істотне значення, на подальше виконання такого договору, тривалість такого виконання та наслідки.

Як вже зазначалось судом, 18.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна слобода" як стороною - 1, Товариством з обмеженою відповідальністю "Продтрансгруп" як стороною - 2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Татіус-Т" як стороною - 3 було підписано угоду про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) за договором поставки №05КФ14-12 від 03.06.2014 (угода) за умовами якої сторона - 2 переводить, а сторона - 3 приймає на себе обов'язок з оплати поставленого стороною - 1 на користь сторони - 2 товару за договором поставки №05Кф14-12 від 03.06.2014 (далі - договір поставки), а сторона - 1, яка є кредитором за зазначеним договором поставки, у свою чергу, не заперечує проти такого переведення боргу від сторони - 2 на сторону - 3, що розуміється як згода сторони - 1 згідно ст.520 Цивільного кодексу України.

При цьому, відповідно до п.1.3 угоди Товариство з обмеженою відповідальністю "Продтрансгруп" переводить на позивача борг, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна слобода" набуває право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Татіус-Т" щодо виконання грошового зобов'язання у розмірі 330 000,00 грн за поставлений Товариству з обмеженою відповідальністю "Продтрансгруп" товар, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків між стороною - 1 та стороною - 2 станом на 18.10.2017, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Татіус-Т" приймає на себе борг та зобов'язується виконати вказане грошове зобов'язання на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна слобода".

Тобто, як вбачається з умов укладеного між контрагентами правочину, позивач прийняв на себе виконання грошового зобов'язання на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна слобода" в розмірі 330 000,00 грн.

За умовами угоди, а саме п. 3.2 позивач гарантував, що на момент її укладення йому відомі і роз'яснені всі умови договору поставки, а також стан виконання договору поставки. В контексті цього пункту спірної угоди відповідач-1, як кредитор за договором поставки, відзначив, що розмір переведеного на позивача боргу визначений саме на рівні 330 000,00 грн, і саме така заборгованість відображена у підписаному між відповідачами акті звірки розрахунків (акт звірки розрахунків наявний в матеріалах справи).

Посилання позивача на п.2.3 угоди суд відхиляє, оскільки цим пунктом угоди жодного зобов'язання для позивача не встановлюється.

Таким чином, твердження позивача, що при укладенні спірного правочину мала місце помилка, а також що вона має істотне значення, є безпідставним.

Відповідно, відсутні підстави для кваліфікації спірного правочину як такого, що вчинений внаслідок помилки.

За таких обставин, у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Татіус-Т" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна слобода" і Товариства з обмеженою відповідальністю "Продтрансгруп" про визнання недійсною угоди від 18.10.2017 про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) за договором поставки №05КФ14-12 від 03.06.2014 слід відмовити з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача з огляду на відмову в позові.

Керуючись ст.ст.74, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п.17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 30.11.2018

Суддя Ю.М. Смирнова