УХВАЛА

про призначення проведення судової експертизи та зупинення провадження у справі

м. Київ

16.11.2018Справа № 910/6550/18

За позовомОСОБА_1
доМіністерства фінансів України
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні
відповідача1. Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"
2. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
3. Національного банку України
4. Кабінету Міністрів України
провизнання недійсними договору та зобов'язання вчинити дії
Суддя Бойко Р.В.

секретар судового засідання Баринова О.І.

Представники сторін:

від позивача:ОСОБА_2
від відповідача:Іщенко Р.А.
від третьої особи 1:Бауліна В.О., Каракоця О.Р.
від третьої особи 2:Шевченко Ю.А., Костюков Д.І.
від третьої особи 3:Корнєв В.М., Пріцак І.Є., Венерова Н.І.
від третьої особи 4:Колоток О.М.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до господарського суду міста Києва із позовною заявою до Міністерства фінансів України, в якій просить суд:

1) визнати недійсним договір №БВ-744/16/13010-05/131 від 21.12.2016 в частині продажу на користь держави в особі Міністерства фінансів України належних позивачу 129 291 акцій Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк";

2) зобов'язати Міністерство фінансів України повернути належні ОСОБА_1 прості іменні акції Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" у кількості 129 291 штук шляхом їх переказу на рахунок ОСОБА_1 у цінних паперах №401018-UA10005515, відкритий у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Капітал-Стандарт";

3) зобов'язати Міністерство фінансів України надати розпорядження на здійснення операції списання цінних паперів з рахунку в цінних паперах №300178-UA50999901 Держави Україна 129 291 штук простих іменних акцій Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" та їх переказу на рахунок ОСОБА_1 у цінних паперах №401018-UA10005515, відкритий у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Капітал-Стандарт".

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що оспорюваний правочин був вчинений з недодержанням приписів ст. 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (надалі за текстом «Закон»), ст.ст. 238, 239, 353, 658, 692 Цивільного кодексу України, що мало наслідком втручання у гарантоване позивачу ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право позивача на мирне володіння своїм майном, у зв'язку з чим, ОСОБА_1 просить суд на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України визнати недійсним договір №БВ-744/16/13010-05/131 від 21.12.2016 в частині продажу на користь держави в особі Міністерства фінансів України 129 291 акцій Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", належних ОСОБА_1, та відповідно повернути їх у власність останнього.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.05.2018 відкрито провадження у справі №910/6550/18, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у розгляді справи Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Національний банк України в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, витребувано у Національного банку України, Міністерства фінансів України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб докази, підготовче засідання призначено на 19.06.2018.

Протокольною ухвалою господарського суду міста Києва від 12.06.2018 задоволено клопотання Національного банку України та продовжено йому строк для виконання вимог ухвали господарського суду міста Києва від 29.05.2018 у справі №910/6550/18 в частині надання визначених у п. 15 резолютивної частини цієї ухвали доказів до 19.06.2018.

19.06.2018 від третьої особи-1 надійшли пояснення, в яких Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" вказує, що положення ст. 41-1 Закону не встановлюють передумови для визначення ціни акцій банку у випадку, якщо капітал банку за результатами формування резервів (які мають бути сформовані Фондом гарантування вкладів фізичних осіб до здійснення внеску до статутного капіталу) та обміну зобов'язань на акції додаткової емісії банку залишається від'ємним чи нульовим. В той же час, постановою Кабінету Міністрів України №961 від 18.12.2016 установлено, що держава в особі Міністерства фінансів України придбаває акції ПАТ "КБ "Приватбанк" у повному обсязі за 1 гривню, а пунктом 3 постановлено Міністерству фінансів України забезпечити укладення договору купівлі-продажу акцій ПАТ "КБ "Приватбанк", що, на його думку, в повній мірі спростовує доводи позивача про порушення положень ст. 41-1 Закону.

В підготовчому засіданні 19.06.2018 представником Національного банку України були надані письмові пояснення, в яких третя особа-3 вказує, що ціна продажу ПАТ "КБ "Приватбанк" була визначена у відповідності до ст. 41-1 Закону, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу акцій ПАТ "КБ "Приватбанк" капітал банку залишався від'ємним (мінімальна потреба в капіталі складала 116,8 млрд. грн.). Крім того, Національним банком України було надано клопотання про долучення до матеріалів справи рішення Правління Національного банку України №498-рш/БТ від 18.12.2016 та листа №20-0004/102410/БТ від 18.12.2016 разом із додатками до нього.

Протокольною ухвалою господарського суду міста Києва від 19.06.2018 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 10.07.2018.

20.06.2018 через відділ діловодства суду від третьої особи-2 надійшли письмові пояснення щодо позову, в яких Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вказує, що відповідно до ст. 41-1 Закону після придбання державою банку банк із залученням незалежних, у тому числі і міжнародних, експертів чи аудиторів розробляє план його реструктуризації з урахуванням найкращого світового досвіду для забезпечення його прибуткової діяльності. Крім того, Фонд вказує, що 21.12.2016 на його адресу від уповноваженої особи на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "КБ "Приватбанк" надійшло електронне повідомлення, в якому вказувалось, що за результатами формування резервів капітал банку є від'ємним (-98,2 млрд. грн.). Оскільки капітал третьої особи-1 залишався від'ємним, акції вказаного банку були викуплені державою за 1,00 грн.

20.06.2018 через відділ діловодства суду від Національного банку України надійшли письмові пояснення, які є аналогічними за змістом до пояснень, що були надані представником Національного банку України в підготовчому засіданні 19.06.2018.

Судове засідання 10.07.2018 не відбулося у зв'язку з викликом судді Бойко Р.В. для проходження співбесіди за результатами дослідження досьє в межах кваліфікаційного оцінювання.

Протокольною ухвалою господарського суду міста Києва від 19.07.2018 задоволено клопотання позивача про відкладення підготовчого засідання, продовжено підготовче провадження у справі №910/6550/18 на 30 календарних днів, задоволено клопотання відповідача та встановлено йому строк для подання відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів, відкладено підготовче засідання на 21.08.2018.

06.08.2018 через відділ діловодства суду від відповідач надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого Міністерство фінансів України заперечує проти позовних вимог та вказує, що 21.12.2016 на адресу Фонду від уповноваженої особи на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "КБ "Приватбанк" надійшло електронне повідомлення, в якому вказувалось, що за результатами формування резервів капітал банку є від'ємним (-98,2 млрд. грн.), а тому державою в особі відповідача було правомірно придбано акції третьої особи-1 за одну гривню.

20.08.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої представник ОСОБА_1 вказує, що визначення ціни продажу акцій неплатоспроможного банку здійснюється після формування резервів банку, здійснення його докапіталізації та оцінки капіталу та фінансового стану банку. Проте, Кабінетом Міністрів України у своїй постанові №961 від 18.12.2016 було вказано про продаж 100% акцій ПАТ "КБ "Приватбанк" за 1,00 грн. та доручено відповідачу забезпечити укладення договору купівлі-продажу акцій ПАТ "КБ "Приватбанк", в той час як формування резерву банку Фондом було здійснено лише 21.12.2016. Тобто, на думку позивача, Кабінетом Міністрів України не було дотримано порядок та послідовність дій при визначенні ціни продажу акцій. Таким чином, позивач вказує, що Кабінет Міністрів України не мав повноважень та законних підстав для визначення ціни продажу акцій ПАТ КБ "Приватбанк".

Крім того, позивач у своїй відповіді на відзив вказує, що рішенням Правління Національного банку України від 18.12.2016 було визначено мінімальну потребу ПАТ "КБ "Приватбанк" в капіталі у розмірі 116,8 млрд.грн., в той час як згідно наказу уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації від 21.12.2016 було сформовано резерви ПАТ "КБ "Приватбанк" на суму 155,7 млрд.грн. Тобто, проведена капіталізації третьої особи-1 перевищувала визначений НБУ мінімально необхідний рівень капіталізації на 38 млрд.грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.08.2018 залучено до участі у справі Кабінет Міністрів України в якості третьої особи-4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача; зобов'язано учасників справи направити залученій третій особі заяви по суті справи (які були подані до суду); визначено Кабінету Міністрів України строк для подання пояснень по суті спору; відкладено підготовче засідання у справі №910/6550/18 на 11.09.2018.

05.09.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, в якому представник ОСОБА_1 просив суд витребувати у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" інформацію щодо стану виконання рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2862 від 19.12.2016, в тому числі щодо проведення конкурсу серед аудиторських фірм та укладення договору з аудиторською фірмою на проведення аудиту фінансового стану АТ КБ "Приватбанк"; а також витребувати у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" належним чином засвідчену копію звіту про оцінку фінансового стану АТ КБ "Приватбанк", складеного аудиторською фірмою на виконання вимог частини 4 статті 41-1 Закону та рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2862 від 19.12.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.09.2018 частково задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів, витребувано від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк": належним чином засвідчену копію Договору, укладеного на виконання рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2862 від 19.12.2016; належним чином засвідчену копію звіту про оцінку фінансового стану Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", складеного аудиторською фірмою на виконання ч. 4 ст. 41-1 Закону та рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2862 від 19.12.2016, відкладено розгляд справи (попереднє засідання) на 25.09.2018.

18.09.2018 через відділ діловодства суду надійшли пояснення третьої особи 4, в яких представник Кабінету Міністрів України вказував на те, що видання постанови №961 від 18.12.2016 здійснювалося на підставі рішення РНБОУ від 18.12.2016, введеного в дію Указом Президента України від 18.12.2016 №560/2016, та листа-пропозиції Національно банку України від 18.12.2016 №20-0004/102410/БТ, однак перевірка обґрунтованості та доцільності прийняття такої пропозиції Національного банку України з цього питання Кабінетом Міністрів України не здійснювалася, оскільки такі питання відносяться до компетенції Національного банку України, як суб'єкта, що згідно ст. 55 Закону України "Про Національний банк України" забезпечує в країні банківське регулювання і нагляд.

В судовому засіданні 25.09.2018 представником АТ КБ "Приватбанк" було подано клопотання про приєднання до матеріалів справи, відповідно до якого на виконання вимог ухвали господарського суду міста Києва від 11.09.2018 просив долучити до матеріалів справи копію договору надання професійних послуг №TAS-2017-00021 від 13.02.2017 та копію звіту за результатами аналізу потреби ПАТ "Приватбанк" у капіталі від 19.03.2017 (витяг), згідно якого фактично було долучено належним чином засвідчені копії укладеного між ПАТ КБ "Привабанк" та ТОВ "Ернст енд Янг" договору надання професійних послуг №TAS-2017-00021 від 13.02.2017 і додатків А, Б до нього та незасвідчені роздруківки титульної, 2-7 сторінок із 127 сторінок звіту за результатами аналізу потреби ПАТ "Приватбанк" у капіталі, складеного 19.03.2017, та 9, 10 і не пронумеровану сторінку проекту такого звіту.

Протокольною ухвалою господарського суду міста Києва від 25.09.2018 у зв'язку із неповним виконання вимог суду повторно зобов'язано третьою особу 1 виконати вимоги п. 2 резолютивної частин ухвали суду від 11.09.2018, відкладено розгляд справи (попереднє засідання) на 09.10.2018.

В судовому засіданні 09.10.2018 представником АТ КБ "Приватбанк" було подано клопотання про приєднання до матеріалів справи, відповідно до якого на виконання вимог ухвали господарського суду міста Києва від 11.09.2018 просив долучити до матеріалів справи належним чином засвідчену копію витягу зі звіту за результатами аналізу потреби ПАТ "Приватбанк" у капіталі від 19.03.2017, згідно якого фактично було долучено ті ж самі сторінки відповідного звіту, що і за клопотанням від 25.09.2018, однак із проставленням на них печатки і засвідчувального напису.

Протокольною ухвалою господарського суду міста Києва від 09.10.2018 оголошено перерву в судовому засіданні до 18.10.2018 з метою надання сторонам часу для підготовки письмових пояснень з урахуванням поданих доказів, а протокольно. Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.10.2018 запропоновано представникам учасників справи надати письмові пояснення пропозиції чи заперечення відносно зазначених в звіті цифр (даних), зобов'язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надати суду додаток до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2893 від 20.12.2016 "Про погодження умов продажу неплатоспроможного банку ПАТ КБ "Приватбанк" - проект договору купівлі-продажу цінних паперів (акцій банку), відкладено судове засідання на 06.11.2018.

В судовому засіданні 06.11.2018 представником третьої особи 1 було подано письмові пояснення, у відповідності до яких на спростування тверджень позивача про недотримання відповідачами процедури та вимог статті 41-1 Закону при спірному відчуженні вказував на те, що оцінка рівня капіталу ПАТ КБ "Приватбанк" за результатами формування резервів та обміну зобов'язань на акції додаткової емісії банку була здійснена уповноваженою особою Фонду протягом двох календарних днів з дня, наступного за днем початку процедури виведення банку з ринку, у встановленому законодавством порядку прийняття рішень та вчинення дій Фондом щодо виведення з ринку банку, який визнаний неплатоспроможним рішенням Національного банку України, що підтверджується наданими Фондом документами (наказом №39 уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ КБ "Приватбанк" Соловйової Н.А. "Про формування резервів" від 21.12.2016, платіжним дорученням №1 від 21.12.2016, електронним повідомленням уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ КБ "Приватбанк" Соловйової Н.А. №0.1.0.0.0/7-202280 "Про рівень капіталу ПАТ КБ "Приватбанк", відповідно до якого повідомлено Фонд, що за результатами формування резервів 21.12.2016 та обміну зобов'язань на акції додаткової емісії ПАТ КБ "Приватбанк" капітал банк є від'ємним).

Фактично аналогічні за своїм змістом письмові пояснення було надано в судовому засіданні також представником третьої особи 3, який крім викладеного в поясненні представника ПАТ КБ "Приватбанк" зазначив про те, що від'ємність капіталу ПАТ КБ "Приватбанк" підтверджується доданими сторонами до матеріалів справи документами, в т.ч. постановою Правління НБУ №449-рш/БТ від 18.12.2016, та звернув увагу на те, що Закон не вимагає визначення суми від'ємності капіталу Банку, а лише вказує на необхідність наявності факту такої від'ємності, який беззаперечно підтверджується матеріалами справи.

Представником позивача в судовому засіданні 06.11.2018 було подано клопотання про призначення судової економічної експертизи у справі №910/6550/18, відповідно до якого, вказуючи на можливість вирішення спору у даній справі виключно за наслідками встановлення дійсного існування від'ємного значення капіталу ПАТ КБ "Приватбанк" на момент вчинення оскаржуваного правочину, що неможливо визначити на підставі наявних в матеріалах справи документів, просив суд призначити у справі №910/6550/18 судову економічну експертизу та на вирішення експерта поставити наступні питання: чи підтверджується документально недостатність капіталу ПАТ КБ "Приватбанк" та необхідність до капіталізації банку станом на 18.12.2016?; який розмір активів та зобов'язань визначався ПАТ КБ "Приватбанк" станом на 18.12.2016 (до моменту прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 18.12.2016 №961) та станом на 21.12.2016 (дата укладення оспорюваного правочину)?; чи підтверджується документально розрахунок розміру кредитного резерву ПАТ КБ "Приватбанк" станом на 18.12.2016 (до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 18.12.2016 №961); чи відповідає встановленим нормативам та підтверджується документально сформований Національним банком України і Фондом гарантування вкладів фізичних осіб розмір кредитного резерву ПАТ КБ "Приватбанк" станом на 21.12.2016?; чи підтверджується документально та чи відповідає встановленим нормативам розрахований Національним банком України та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб розмір зобов'язань ПАТ КБ "Приватбанк" перед пов'язаними особами, а також необтяжених грошових зобов'язань перед юридичними та фізичними особами, що не пов'язані з банком, крім коштів за поточними та депозитними рахунками таких осіб, станом на 01.12.2016 - дата інспектування Банку НБУ та станом 21.12.2016 - дата укладення оспорюваного правочину?; чи підтверджується документально та відповідає встановленим нормативам розрахований Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (з урахуванням висновку експерта за підпунктами 2.3, 2.4) розмір капіталу ПАТ КБ "Приватбанк" станом на 21.12.2016, та враховуючи висновок, яке значення він має: від'ємне, нульове чи позитивне?, проведення якої просив доручити судовому експерту Тімашковій Світлані Михайлівні.

Протокольною ухвалою господарського суду міста Києва від 06.11.2018 для надання можливості ознайомлення представникам учасників справи з клопотанням позивача про призначення експертизи та надання своїх письмових пояснень відносно її призначення відкладено підготовче судове засідання на 16.11.2018.

16.11.2018 через відділ діловодства суду представником позивача було подано пояснення щодо кваліфікації судового експерта, запропонованого позивачем в клопотанні про призначення судової економічної експертизи у справі №910/6550/18 від 06.11.2018, за змістом якого підтримував запропоновану ним особу в якості судового експерта для проведення заявленої експертизи, вказуючи на наявність у останнього належної кваліфікації та достатнього рівня знань, що забезпечить своєчасність та обґрунтованість проведення ним відповідного експертного дослідження.

В підготовче засідання 16.11.2018 представник позивача з'явився, клопотання про призначення експертизи підтримав та просив його задовольнити.

Представники відповідача та третіх осіб в підготовче засідання 16.11.2018 з'явились, проти задоволення клопотання позивача про призначення у справі відповідної експертизи заперечували та просили відмовити в його задоволенні, зокрема, з огляду на те, що факт від'ємності капіталу банку за результатами формування резервів та обміну зобов'язань на акції додаткової емісії банку підтверджується матеріалами, що містяться в судовій справі та не потребує додаткового визначення із застосуванням спеціальних знань, посилаючись при цьому в т.ч. на рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.12.2016 №2896 "Про оцінку рівня капіталу АТ КБ "Приватбанк" та зазначаючи про те, що таке рішення не оскаржувалося.

Надано лист НБУ №20-0004/102414/БТ від 18.12.2016 до якого додано перелік кредитів ПАТ «Приватбанк» пов'язаним особам із залишками за їх рахунками на 01.12.2016 з якого вбачається визначення кредитних ризиків у розмірі 100%.

В підготовчому засіданні 16.11.2018 суд заслухавши думку присутніх представників учасників справи прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення клопотання позивача про призначення у справі експертизи з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Мотивуючи подане клопотання про призначення експертизи, позивач посилається на те, що отримання відповідей на визначені ним перед експертом питання є необхідним для можливості вирішення даного спору, адже такі відповіді дадуть змогу встановити чи було правомірним визначення ціни продажу акцій ПАТ КБ "Приватбанк" за оскаржуваним договором у розмірі однієї гривні та як наслідок підтвердять або спростують доводи ОСОБА_1 про порушення приписів статті 41-1 Закону під час укладення оскаржуваного ним правочину, що зумовило порушення гарантованого йому ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захисту, адже за наслідками витребування судом відповідних документів встановити такі обставини, в т.ч. з підстав неналежного виконання відповідних вимог суб'єктами запитування, неможливо.

При цьому, позивач пояснив, що у нього була відсутня можливість самостійного замовлення такого експертного дослідження та надання відповідного висновку у встановлені для подання доказів строки, оскільки документи необхідні для проведення такої експертизи (які стали підставою для укладення оскаржуваного договору) відсутні у його володінні внаслідок їх віднесення до банківської таємниці.

Досліджуючи відповідне клопотання суд враховує, що спір у даній справі стосується захисту порушених прав позивача, як власника акцій ПАТ КБ "Приватбанк", за наслідками їх відчуження згідно оскаржуваного договору на користь держави в особі відповідача в порядку, визначеному статтею 41-1 Закону, а як на правову підставу звернення з даним позовом до суду з вимогами, спрямованими на відновлення таких порушених прав, позивач вказує в т.ч. на втручання за наслідками спірного відчуження у гарантоване йому ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право мирного володіння своїм майном за відсутності належної та повної компенсації вартості такого майна, вилученого з метою суспільної необхідності.

Такі підстави обґрунтовуються, зокрема, посиланнями на недотримання державними органами визначених положеннями ст. 41-1 Закону процедури та порядку вчинення дій, необхідних для встановлення передбаченої нормами такої статті можливості продажу акцій неплатоспроможного банку державі за одну гривню, а саме: встановлення наявності факту від'ємного значення капіталу такого банку, в т.ч. за результатами формування резервів та обміну зобов'язань на акції додаткової емісії банку.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - "Конвенція") щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011, набуло статусу остаточного 20.01.2012) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 08.04.2008, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15.09.2009). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Тобто, з огляду на викладені положення слід дійти висновку, що основоположними принципами виконання державним органом покладених на нього обов'язків (належне урядування) є верховенство права, одним із елементів якого в свою чергу є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачити юридичні наслідки такої поведінки, тобто, обмеження основних прав людини та громадянина допустиме лише за умови забезпечення прозорості та передбачуваності при їх застосуванні.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У справі "Фельдман та банк "Слов'янський" проти України" (заява №42758/05, рішення від 21.12.2017, набуло статусу остаточного 28.05.2018) Європейський суд з прав людини нагадав, що перша та найголовніша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання з боку органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого абзацу надає право позбавляти власності лише "на умовах, передбачених законом", при цьому у другому абзаці визнається право держав здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП] [GC], заява N 31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II).

Повноваження Суду щодо перевірки відповідності оскаржуваного заходу національному законодавству є обмеженою і його завдання не полягає у тому, щоб замінити собою національні органи під час здійснення такої перевірки (див. рішення у справах "Мелоун проти Сполученого Королівства", від 02 серпня 1984 року, Серії А N 82, пункт 79, та "Совтрансавто-Холдинг проти України", заява N 48553/99, пункт 95, ЄСПЛ 2002-VII). Це, зокрема, є актуальним у цій справі, що стосується постанови, спрямованої, як стверджує НБУ, на забезпечення стабільності банківської системи, чутливої сфери, в якій Договірні Сторони користуються широкою свободою розсуду (див. ухвалу щодо прийнятності у справі "Олчак проти Польщі", заява N 30417/96, пункт 85, ЄСПЛ 2002-Х (витяги), та згадане рішення у справі "Капітал Банк АД проти Болгарії", пункт 136). Проте це не звільняє Суд від його обов'язку встановити, чи відповідало таке втручання вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Вимога законності у розумінні Конвенції передбачає, серед іншого, що національне законодавство має забезпечувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією. Крім того, принципи законності та верховенства права в демократичному суспільстві вимагають, щоб заходи, які впливають на основоположні права людини у деяких випадках підлягали певній формі перегляду у змагальному процесі незалежним органом, компетентним розглядати підстави вжиття заходів і відповідні докази. Дійсно стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не містить процесуальних вимог, і відсутність судового контролю сама по собі не становить порушення цього положення. Проте вона передбачає, що будь-яке втручання у мирне володіння майном має супроводжуватися процесуальними гарантіями, які надають відповідній фізичній або юридичній особі обґрунтовану можливість звернутися зі своєю справою до компетентних органів влади з метою ефективного оскарження заходів, які становлять втручання у права, гарантовані цим положенням. Під час перевірки дотримання цієї умови слід провести комплексний розгляд відповідних судових та адміністративних процедур (див. згадане рішення у справі "Капітал банк АД проти Болгарії", пункт 134).

Позивач вказує, що продаж належних позивачу акцій згідно оскаржуваного правочину на користь держави за відсутності його волі свідчить про втручання в гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право на мирне володіння своїм майном.

Відтак, в предмет спору в цій частині входить в т.ч. встановлення таких обставин: чи було втручання, у випадку якщо воно було чи було воно законним, пропорційним визначеним цілям, а також чи мало на меті суспільний (публічний) інтерес (баланс інтересів).

В даному випадку, вчинення оскаржуваного правочину було здійснено на підставі положень ст. 41-1 Закону, у спосіб, визначений п. 5 ч. 2 ст. 39 цього Закону, за наслідками визнання його неплатоспроможним та встановлення за результатами формування резервів та обміну зобов'язань на акції додаткової емісії банку від'ємного значення капіталу ПАТ КБ "Приватбанк".

Згідно положень ч. 2 ст. 39 Закону у плані врегулювання на підставі оцінки фінансового і майнового стану банку визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із таких способів: 1) ліквідація банку з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб у порядку, встановленому цим Законом; 2) ліквідація банку з відчуженням у процесі ліквідації всіх або частини його активів і зобов'язань на користь приймаючого банку; 3) відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку на користь приймаючого банку з відкликанням банківської ліцензії неплатоспроможного банку та подальшою його ліквідацією; 4) створення та продаж інвестору перехідного банку з передачею йому активів і зобов'язань неплатоспроможного банку і подальшою ліквідацією неплатоспроможного банку; 5) продаж неплатоспроможного банку інвестору.

За змістом ст. 41-1 Закону держава в особі Міністерства фінансів України або в особі банку, в якому держава є власником частки понад 75 відсотків акцій (крім санаційного банку) (далі - державний банк), має право брати участь у виведенні з ринку неплатоспроможного банку, що відповідає критеріям, визначеним Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України, у спосіб, визначений пунктами 3 - 5 частини другої статті 39 цього Закону. Виведення з ринку неплатоспроможного банку за участю держави здійснюється протягом двох календарних днів з дня, наступного за днем початку процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку. Фонд протягом двох календарних днів під час виведення неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 4 або 5 частини другої статті 39 цього Закону, за поданням Міністерства фінансів України призначає членів правління та ради банку. Норми статті 7 Закону України "Про банки і банківську діяльність" не поширюються на банк, придбаний державою відповідно до цієї статті. Держава набуває право власності на акції банку після завершення двох календарних днів з дня, наступного за днем початку процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, з оплатою акцій на умовах відстрочення платежу в порядку, встановленому цією статтею. У разі виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави у спосіб, визначений пунктом 4 або 5 частини другої статті 39 цього Закону, держава виступає інвестором. Рішення про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 4 або 5 частини другої статті 39 цього Закону, приймає Кабінет Міністрів України за пропозицією Національного банку України, в якій зазначаються спосіб виведення банку з ринку за участю держави та розрахунки мінімальної потреби в капіталі з урахуванням можливості обміну необтяжених грошових зобов'язань банку перед пов'язаними особами, а також необтяжених грошових зобов'язань перед юридичними та фізичними особами, що не пов'язані з банком, крім коштів за поточними та депозитними рахунками таких осіб на акції додаткової емісії. Ця пропозиція повинна також містити розрахунок можливої потреби у додатковій капіталізації банку з урахуванням консервативних сценаріїв економічного розвитку, визначених Національним банком України. У день прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку копія рішення передається до Фонду. Про прийняте рішення Кабінет Міністрів України повідомляє на своєму офіційному веб-сайті не пізніше наступного дня після дня запровадження тимчасової адміністрації. У день отримання такого рішення Фонд у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, повинен затвердити план врегулювання для виведення неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений рішенням Кабінету Міністрів України, без пошуку інших інвесторів. Фонд у день отримання рішення Кабінету Міністрів України перед здійсненням капіталізації банку за участю держави приймає рішення про залучення міжнародно визнаної аудиторської фірми для проведення у тримісячний строк оцінки фінансового стану банку, визначення капіталу банку та потреби у його додатковій капіталізації з урахуванням консервативних сценаріїв економічного розвитку, визначених Національним банком України. У день отримання рішення Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку відповідно до пункту 5 частини другої статті 39 цього Закону Фонд у строки, встановлені цією частиною, вживає заходів до додаткового розміщення акцій нової емісії за таких умов: 1) повідомлення акціонерів про скликання загальних зборів не здійснюється; 2) у строк не пізніше двох робочих днів після прийняття загальними зборами рішення про збільшення статутного капіталу неплатоспроможного банку здійснюється укладення уповноваженою особою Фонду договорів від імені пов'язаних осіб такого банку про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку; 3) повідомлення акціонерів про скликання загальних зборів для прийняття рішень про затвердження результатів розміщення акцій не здійснюється; 4) дата подання рішення про розміщення акцій додаткової емісії та змін до статуту неплатоспроможного банку до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку вважається датою реєстрації випуску акцій; 5) дата подання змін до статуту неплатоспроможного банку на погодження Національним банком України та на реєстрацію державному реєстратору вважається датою погодження змін Національним банком України та реєстрації державним реєстратором; 6) дата фактичного подання документів до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку для реєстрації випуску акцій з урахуванням розміщених акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку вважається датою реєстрації випуску акцій неплатоспроможного банку. До здійснення внеску до статутного капіталу Фонд: зобов'язаний повністю сформувати резерви банку на покриття збитків за активними банківськими операціями, у тому числі з урахуванням ризиків неповернення кредитів пов'язаними особами, ґрунтуючись на висновках та інформації, що надійшли від Національного банку України; має право розпорядитися необтяженими грошовими зобов'язаннями банку перед пов'язаними особами, а також необтяженими грошовими зобов'язаннями перед юридичними та фізичними особами, що не пов'язані з банком, крім коштів за поточними та депозитними рахунками таких осіб шляхом обміну зазначених зобов'язань на акції додаткової емісії банку. Якщо капітал банку за результатами формування резервів та обміну зобов'язань на акції додаткової емісії банку залишається від'ємним чи нульовим, Фонд продає акції неплатоспроможного банку Міністерству фінансів України у повному обсязі за одну гривню. Кошти від продажу неплатоспроможного банку спрямовуються на поповнення коштів Фонду. Якщо капітал банку за результатами формування резервів та обміну зобов'язань на акції додаткової емісії банку є позитивним, Фонд продає акції неплатоспроможного банку Міністерству фінансів України повністю або частково на умовах відстрочення платежу. У такому разі ціна акцій визначається протягом трьох місяців за результатами проведеної за рахунок банку на вимогу Міністерства фінансів України оцінки справедливої вартості активів та зобов'язань банку із залученням міжнародно визнаної аудиторської фірми. З моменту набуття права власності на акції банку Міністерство фінансів України зобов'язане надавати кошти або облігації внутрішньої державної позики для забезпечення своєчасного виконання банком своїх зобов'язань з їх подальшим обміном на акції банку після завершення всіх розрахунків за акції банку з попередніми власниками у разі, якщо капітал банку є позитивним.

З огляду на викладені положення вбачається, що при проведені виведення неплатоспроможного банку з ринку шляхом його продажу інвестору яким виступає держава є необхідним дотримання комплексу таких дій: прийняття Кабінетом Міністрів України за пропозицією Національного банку України рішення про участь держави у виведенні банку з ринку; затвердження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб плану врегулювання для виведення неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений Кабінетом Міністрів України, та залучення міжнародно визнаної аудиторської фірми для оцінки фінансового стану банку; проведення міжнародно визнаною аудиторською фірмою у тримісячний строк оцінки фінансового стану банку, визначення капіталу банку та потреби у його додатковій капіталізації; формування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб резервів та обмін зобов'язань банку перед третіми особами на акції додаткової емісії банку; визначення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб значення та розміру капіталу банку за результатами формування резервів та конвертації зобов'язань банку, проведення яких в послідуючому і надає змогу визначити ціну продажу акцій банку на користь держави в особі Міністерства фінансів України.

Звертаючись з відповідним позовом до суду та заявляючи в послідуючому клопотання про призначення у справі проведення судової експертизи, позивачем вказується на неналежне проведення уповноваженим особами відповідної процедури, що в послідуючому зумовило невірність визнання значення капіталу ПАТ КБ "Приватбанк" станом на 21.12.2016, як від'ємне, зокрема, посилаючись на те, що згідно пропозиції Національного банку України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 18.12.2016, було визначено мінімальну потребу в капіталу у розмірі 116,8 млрд.грн., однак, згідно наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ КБ "Приватбанк" від 21.12.2016 №39 "Про формування резервів" вбачається, що резерви банку було сформовано на суму 155,7 млрд. грн., тобто, формування резервів було здійснено на суму більшу ніж визначену Національним банком України як мінімальну потребу в капіталі, що унеможливлює подальший висновок про від'ємність відповідного капіталу ПАТ КБ "Приватбанк".

Заперечуючи проти вказаних доводів позивача відповідач та треті особи зазначають про те, що визначений Національним банком України розмір вказував виключно на мінімальну потребу у капіталі, однак жодним чином не підтверджував того, що за наслідками їх внесення матиме місце створення в цілому позитивного капіталу такого банку, відсутність чого в подальшому підтверджується рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.12.2016 №2896 "Про оцінку рівня капіталу АТ КБ "Приватбанк".

Дійсно, зміст ст. 41-1 Закону визначає, що визначення ціни продажу залежить від визначеного Фондом в порядку цієї статті значення капіталу та в залежності від його від'ємності/позитивності визначається ціна 1 грн., або інша - визначена ринково.

Згідно із ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд вважає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження відповідача і третіх осіб про не важливість встановлення конкретної цифри розміру рівня капіталу станом на прийняття Фондом рішення про визначення його від'ємного рівня, і достатності висновку, що такий розмір менше нуля, буде свідчити про обґрунтування судового рішення припущеннями, що не є допустимим.

Більш того, судом ухвалою від 11.09.2018 від АТ "Приватбанк" витребовувався звіт про оцінку аудиторської фірми, який складено відповідно до ч. 4 ст. 41-1 Закону.

Банком надано сторінки 1-7 звіту (які містять верхній колонтитул "19 березня 2017" та нижній колонтитул "Звіт за результатами аналізу потреби ПАТ "Приватбанк" у капіталі/ стор. _ з 127"), сторінку (Ключові висновки Зміст) без номеру та нижнього колонтитулу та сторінки 9-10 звіту (які містять верхній колонтитул "19 березня 2017/ Версія 1.0 Проект" та нижній колонтитул "Звіт за результатами аналізу потреби ПАТ "Приватбанк" у капіталі: ПРОЕКТ/ стор. _ з 116") з вказівкою, що це є частиною одного звіту. Представник банку відмовилася надати весь звіт з огляду на те, що відповідно до договору міжнародно визнаній аудиторській фірмі не ставилося завдання визначення рівня капіталу банку та фінансового стану банку

Крім того, із вступу такого звіту вбачається, що аудитор, встановлюючи обмеження, з яких виходив, зазначає, що "Слід ознайомитися з усім Звітом для повного розуміння наших висновків" (стор. 7 з 127 звіту).

Також суд враховує, що визначення Фондом 21.12.2016 (рішення №2896) рівня капіталу банку здійснено на підставі переліку зобов'язань та залишків на рахунках пов'язаних осіб станом на 01.12.2016, а в судових засіданнях представники всіх учасників судового процесу визнали, що розмір рівня капіталу змінюється щоденно.

Відтак, для правильного вирішення спору необхідно визначити рівень капіталу (розмір активів та зобов'язань) саме на дату прийняття Фондом відповідного рішення, адже диспозиція ст. 41-1 Закону ставить в залежність від цієї цифри подальше визначення вартості акцій.

Оскільки за змістом ч. 6 ст. 41-1 Закону рівень капіталу визначається за наслідком вчинення Фондом таких дій: 1) формування резерву банку на покриття збитків за активними банківськими операціями, у тому числі з урахуванням ризиків неповернення кредитів пов'язаними особами, ґрунтуючись на висновках та інформації, що надійшли від Національного банку України; 2) розпорядження необтяженими грошовими зобов'язаннями банку перед пов'язаними особами, а також необтяженими грошовими зобов'язаннями перед юридичними та фізичними особами, що не пов'язані з банком, крім коштів за поточними та депозитними рахунками таких осіб шляхом обміну зазначених зобов'язань на акції додаткової емісії банку, то визначення правильності таких дій також входить в предмет спору у даній справі, адже впливає на рівень капіталу, оскільки саме результатом вчинення таких дій мотивоване рішення Фонду №2896 від 21.12.2016.

Також відповідач та треті особи зазначають, що кредитний ризик станом на 21.12.2016 сформовано у розмірі 100% від зобов'язань осіб згідно таблиці станом на 01.12.2016. При цьому, за змістом статті 41-1 наведеного Закону на визначення рівня капіталу впливає визначення кредитних ризиків, а положення абзацу другого вказаної частини, на відміну від передостаннього абзацу наведеної частини, не визначають обов'язковості формування рівня кредитного ризику у розмірі до 100%. В той же час, позивачем ставиться під сумнів правомірність визначення кредитного ризику у розмірі 100% по всім пов'язаним контрагентам, що вплинуло на формування рівня капіталу та висновок Фонду про його від'ємність. Суд позбавлений можливості самостійно визначити правомірність формування кредитних ризиків у такому розмірі, а сторонами не заперечується, що заборгованість та активи пов'язаних осіб станом на 01.12.2016 (додаток до листа Національного банку України від 18.12.2016) на підставі якого Фонд формував резерви, могла змінитися станом на 21.12.2016.

У відповідності до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За змістом ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що правомірність визначення Фондом рівня капіталу станом на 21.12.2016 оспорюється позивачем; цей розмір згідно законодавства є підставою для визначення ціни акцій, що продані за оспорюваним правочином, позивач посилається на порушення такими діями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а також те, що матеріали справи не містять передбаченого ч. 4 ст. 41-1 Закону висновку міжнародно визнаної аудиторської фірми в частині визначення Фондом рівня капіталу, формування розміру кредитних ризиків станом на 21.12.2016 на підставі відомостей станом на 01.12.2016, то визначення рівня капіталу має істотне значення для висновку про відповідність дій учасників справи при укладенні оспорюваного договору положенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, без встановлення таких обставин вирішення спору та постановлення рішення, яке відповідатиме ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, неможливе, а суд позбавлений можливості самостійно визначити цей розмір.

Згідно із ч.ч. 4-6 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз'яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов'язаний мотивувати таке відхилення або зміну. Питання, які ставляться експерту, і його висновок з них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта.

Таким чином, для з'ясування постановлених позивачем питань (в частині, які стосуються визначення розміру станом на 21.12.2016) необхідні спеціальні знання. Підстав для поставлення питань щодо визначення розмірів в інші дати, ніж 21.12.2016, не має значення для даного спору, оскільки рішення Фонду №2896 прийнято 21.12.2016.

Твердження відповідача та третіх осіб, що рішення Національного банку України та Фонду (в т.ч. №2896 від 21.12.2016) не скасовані та чинні, а тому не підлягають оцінці судом в межах даного спору, судом відхиляються з огляду на положення ст. 11 Господарського процесуального кодексу України та правовим висновкам Європейського суду з прав людини в частині обставин, які підлягають оцінці судом при вирішенні спорів, обґрунтованих порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (а саме критерію "законності").

Частиною 3 статті 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. З урахуванням обставин справи суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза).

Суд, заслухавши думку сторін з приводу експертної установи, якій необхідно доручити проведення судової експертизи у даній справі (в т.ч. враховуючи запропоновану позивачем кандидатуру та заявлені відповідачем і третіми особами заперечення), прийшов до висновку, що з урахуванням обставин справи є доцільним доручити проведення судової експертизи у даній справі Науково-дослідному центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності Міністерства юстиції України.

Суд не вбачає можливим доручення проведення експертизи запропонованому позивачем експерту, оскільки на переконання суду такий експерт є маловідомим, відповідачем та третьою особою висловлене категоричне заперечення проти цього, а характер даного спору виключає доручення експертизи наведеному приватному експерту.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку призначення судом експертизи.

З огляду на викладене, з метою недопущення порушення процесуальних строків розгляду спору, суд вважає за необхідне зупинити провадження у справі № 910/6550/18 до отримання висновків на поставленні питання судової експертизи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 100, 102, п. 2 ст. 228, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі судової експертизи задовольнити частково.

2. Призначити проведення у справі №910/6550/18 судової експертизи.

3. На вирішення експерта поставити питання:

1) Який розмір активів та зобов'язань визначався ПАТ "КБ "Приватбанк" станом на 21.12.2016?;

2) Чи відповідає встановленим нормативам та підтверджується документально сформований Національним банком України і Фондом гарантування вкладів фізичних осіб розмір кредитного резерву ПАТ "КБ "Приватбанк" станом на 21.12.2016?;

3) Чи підтверджується документально та чи відповідає встановленим нормативам розрахований Національним банком України та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб розмір зобов'язань ПАТ "КБ "Приватбанк" перед пов'язаними особами, а також необтяжених грошових зобов'язань перед юридичними та фізичними особами, що не пов'язані з банком, крім коштів за поточними та депозитними рахунками таких осіб, станом на 21.12.2016?;

4) Чи підтверджується документально та відповідає встановленим нормативам розрахований Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (з урахуванням висновку експерта на питання 2, 3) розмір капіталу ПАТ "КБ "Приватбанк" станом на 21.12.2016.

4. Проведення судової експертизи доручити Науково-дослідному центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності Міністерства юстиції України (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, буд. 26, оф. 501).

5. Витрати по проведенню експертизи покласти на позивача з наступним віднесенням витрат на винну сторону відповідно до вимог ст. 129 ГПК України. Зобов'язати позивача провести оплату експертизи у десятиденний строк з дня виставлення експертною установою відповідного рахунку.

6. Зобов'язати сторін на вимогу експерта надати йому документи та інші матеріали, необхідні для проведення експертизи, сприяти у проведенні експертизи.

7. Попередити експерта (експертів), який буде проводити експертизу, про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, а також за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов'язків відповідно до статей 384, 385 Кримінального кодексу України.

8. Попередити сторін про відповідальність за ухилення від вчинення дій, покладених на них господарським судом, передбачену ст. 135 ГПК України.

9. Ухвалу суду разом зі справою надіслати Науково-дослідному центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності Міністерства юстиції України.

10. У зв'язку із призначенням судової експертизи зупинити провадження у справі №910/6550/18 до отримання висновку експерта.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення (16.11.2018) та може бути оскарження протягом десяти днів з дня складення її повного тексту шляхом подання у відповідності до п. 17.5 ч. 1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду або через господарський суд міста Києва.

Повний текст ухвали складено 23.11.2018.

Суддя Р.В. Бойко