ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21.11.2018 Справа № 905/1623/18

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Зекунова Е.В., за участю секретаря судового засідання Поліщук А.І., розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія Спецзапчасть до Публічного акціонерного товариства ДТЕК Добропільська ЦЗФ про стягнення за договором поставки на суму 18220 грн. 92 коп.,-

За участю представників сторін:

від позивача не зявились;

від відповідача не зявились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Торгова компанія Спецзапчасть звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства ДТЕК Добропільська ЦЗФ про стягнення за договором поставки на суму 18220 грн. 92 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов оплати за договором поставки № 2753-ЦД-УМТС від 24.06.2016.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 03.09.2018 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/1623/18, підготовче судове засідання призначено на 18.09.2018.

18.09.2018 суд оголосив перерву по справі до 11.10.2018.

11.10.2018 через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в обґрунтування якого відповідач зазначив, що у товаросупровідних документах останній не вказав дату приймання продукції, що унеможливлює визначення початку перебігу строку для розрахунків. Таким чином, на думку Відповідача, ПАТ ДТЕК Добропільська ЦЗФ не порушило зобовязання з оплати за продукцію.

Також заявою від 11.10.2018 представник відповідача просив суд застосувати строки позовної давності.

11.10.2018 судом оголошено перерву до 31.10.2018.

18.10.2018 від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача.

31.10.2018 на офіційну електронну адресу суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача.

Ухвалою суду від 31.10.2018 закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті на 21.11.2018.

Представники сторін в судове засідання призначене 21.11.2018 не зявились, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Згідно із ч.3 ст.222 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

24 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Спецзапчасть» (постачальник) та Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» (покупець) був укладений Договір поставки № 2753-ЦД-УМТС (далі Договір) на поставку продукції та обладнання виробничо-технічного призначення..

Поставка продукції проводиться партіями в кількості, по цінам, з якісними характеристиками та у строки погоджені Сторонами в Специфікаціях до Договору (п.4.1).

Відповідно до п.4.7. Договору, датою поставки вважається дата, зазначена представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником. При поставці автомобільним транспортом датою поставки вважається дата, зазначена представником покупця на видатковій накладній.

Пунктом 4.8. Договору встановлено, що обовязки постачальника вважаються виконаними з моменту передання продукції у розпорядження покупця в узгоджене місце призначення поставки в асортименті, кількості, в строки, з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в Договорі та специфікаціях до Договору. Обов'язки покупця вважаються виконаними з моменту прийняття та оплати поставленої продукції.

Право власності на продукцію, ризики втрати чи пошкодження продукції, відповідно до пункту 4.9. Договору, переходять від постачальника до покупця з дати поставки продукції (визначеної відповідно до п.4.7. Договору).

Відповідно до п.5.4. Договору, розрахунки за продукцію, що поставляється за даним Договором, здійснюються покупцем в порядки та строки, обумовлені у відповідних специфікаціях, які є невідємною частиною даною Договору.

Так, відповідно до специфікацій до Договору поставки №2753-ЦД-УМТС від 24.06.2016 року, розрахунки здійснюються шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 30-го календарного дня з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання постачальником оформленої належним чином податкової накладної, а також документів, передбачених умовами Договору.

Як передбачено матеріалами справи на виконання Договору ТОВ «ТК «Спецзапчасть» виписало:

- рахунок-фактуру № СФ-0000024 від 10.01.2017 року на суму 6 437, 04 грн.;

- рахунок-фактуру № СФ-0000025 від 10.01.2017 року на суму 720,00 грн.;

- рахунок-фактуру № СФ-0000167 від 27.01.2017 року на суму 293,18 грн.;

- рахунок-фактуру № СФ-0000193 від 17.02.2017 року на суму 1 944,00 грн.;

- рахунок-фактуру № СФ-00000487 від 06.04.2017 року на суму 453,00 грн.;

- рахунок-фактуру № СФ-0000728 від 27.04.2017 року на суму 5 387,64 грн..

Приймання-передача продукції за вищезазначеними рахунками-фактурами до Договору відбулася на загальну суму 15 234,86 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними, підписаними повноважними представниками обох сторін Договору:

- видатковою накладною № РН-100110 від 10.01.2017 року на суму 6 437,04 грн.;

- видатковою накладною № РН-100111 від 10.01.2017 року на суму 720,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-027015 від 27.01.2017 року на суму 293,18 грн.;

- видатковою накладною № РН-170234 від 17.02.2017 року на суму 1 944,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-06041 від 06.04.2017 року на суму 453,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-27048 від 27.04.2017 року на суму 5 387,64 грн.

Відповідно до п.4.7. Договору, датою поставки продукції за Договором є дата підписання покупцем видаткової накладної, у зв'язку з чим, враховуючи строки відстрочки платежів, зазначені у рахунках-фактурах та видаткових накладних до Договору, кінцевими строками оплати поставленої продукції є:

- за рахунком-фактурою № СФ-0000024 від 10.01.2017 року - 14 лютого 2017 року;

- за рахунком-фактурою № СФ-0000025 від 10.01.2017 року 14 лютого 2017 року.;

- за рахунком-фактурою № СФ-0000167 від 27.01.2017 року 03 березня 2017 року;

- за рахунком-фактурою № СФ-0000193 від 17.02.2017 року 24 березня 2017 року;

- за рахунком-фактурою № СФ-00000487 від 06.04.2017 року 11 травня 2017 року;

- за рахунком-фактурою № СФ-0000728 від 27.04.2017 року 01 червня 2017 року.

Проте, за отриманий від позивача товар, відповідач не розрахувався. Згідно оборотно-сальдової відомості ТОВ «ТК «Спецзапчасть» по рахунку 361 по контрагенту ПАТ ДТЕК Добропільська ЦЗФ станом на 27.08.2018 року обліковується заборгованість по оплаті поставленої за вищезазначеними видатковими накладними до Договору продукції в загальній сумі 15 234,86 грн.

На час розгляду справи, відповідач не надав господарському суду належних та допустимих доказів, які свідчать про часткове чи повне погашення заборгованості перед ТОВ «ТК «Спецзапчасть» вартості товару отриманого на підставі вищезазначених видаткових накладних та виставлених рахунків-фактур.

Відповідно до пункту 6.1. Договору, у випадку невиконання чи неналежного виконання будь-якою з сторін прийнятих на себе зобов'язань за даним Договором, вона несе відповідальність перед іншою стороною у відповідності з вимогами чинного законодавства України, в тому числі, відшкодовує збитки, сплачує штрафні санкції.

Пунктом 6.8. Договору визначено, що у випадку несвоєчасної оплати продукції покупець за письмовою вимогою постачальника сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення оплати від вартості своєчасно неоплаченої продукції, однак не більше 5% від вартості своєчасно неоплаченої продукції.

16 листопада 2017 року ТОВ «ТК «Спецзапчасть» з метою досудового врегулювання спору було направлено претензію № 15/11-3 від 15.11.2018 року про стягнення заборгованості за Договором на адресу ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ». Для повного розрахунку за Договором ТОВ «ТК «Спецзапчасть» надало ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» строк у 30 календарних днів з моменту отримання претензії для перерахування суми заборгованості на розрахунковий рахунок ТОВ «ТК «Спецзапчасть».

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» було отримано зазначену претензію 22.11.2017 року, проте було залишило її без задоволення та відповіді.

Так, п. 7.5 Договору передбачено, що спори, які виникають між Сторонами у звязку з виконанням даного Договору або стосуються його зміни, припинення, недійсності, підлягають розгляду і вирішуються в третейському суді для розгляду конкретного спору.

Відповідно до п.7.8 Договору, третейський розгляд порушується за допомогою вручення позивачем відповідачу вимоги про третейський розгляд конкретного спору за цим Договором. Згідно з п. 7.9 Договору, склад третейського суду для розгляду конкретного спору формується в наступному порядку. Одного з третейських суддів обирає позивач, вказавши інформацію про нього, згідно п. 7.10 цього договору і ЗУ "Про третейські суди", в своїй вимозі. Другий третейський суддя обирається відповідачем, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту отримання від позивача вимоги про третейський розгляд.

На виконання вищевказаних вимог, ТОВ «ТК «Спецзапчасть» 04.07.2018 року звернулось з письмовою вимогою № 0407/4 про порушення третейського провадження та обрання третейського суддю до ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ». Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» було отримано зазначену вимогу 10.07.2018 року.

Згідно із ст.17 Закону України «Про третейські суди», якщо одна із сторін не призначить чи не обере належної кількості третейських суддів протягом 10 днів після одержання прохання про це від іншої сторони або якщо призначені чи обрані сторонами третейські судді протягом 10 днів після їх призначення чи обрання не оберуть ще одного третейського суддю, то розгляд спору в третейському суді припиняється і цей спір може бути переданий на вирішення компетентного суду.

Водночас, відповідно до умов Договору № 2753-ЦД-УМТС від 24.06.2017 року, строк у 10 (десять) календарних днів був подовжений за згодою сторін до 30 (тридцяти) календарних днів.

Проте, відповідач залишив вимогу № 0407/4 без задоволення, у звязку з чим ТОВ «ТК «Спецзапчасть» звернувся до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення заборгованості з ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ».

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд виходить з наступного:

Внаслідок укладення договору поставки №2589-ШБ-УМТС від 25.05.16р. між сторонами згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Разом з тим, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно із ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобовязання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обовязковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З аналізу наведених норм статей 526, 530, 692, 712 Цивільного кодексу України вбачається, що на підставі договору поставки у покупця виникає обов'язок оплатити продавцеві повну ціну переданого товару у строк (термін), зокрема, встановлений договором, якому відповідає право продавця вимагати таку оплату.

У судовому засіданні встановлено, що на виконання умов Договору поставки та Специфікацій від 16.11.2016, 15.12.2016, 21.12.2016, 19.01.2016, 01.03.2017, 05.04.2017 позивач поставив за видатковими накладними № РН-100110 від 10.01.2017, № РН-100111 від 10.01.2017, № РН-027015 від 27.01.2017, № РН-170234 від 17.02.2017, № РН-06041 від 06.04.2017 та № РН-27048 від 27.04.2017, а відповідач прийняв товар на суму 15 234,86 грн.

Видаткові накладні підписані обома сторонами без жодних зауважень, містять всі необхідні відомості про продукцію, а також містить відомості про фактичне отримання продукції. Тобто, за своїми ознаками така накладна є підтвердженням передачі позивачем та приймання відповідачем спірної продукції, виходячи з приписів ст.664 Цивільного кодексу України.

З огляду на зазначене, враховуючи, що відповідачем не надано доказів відмови від прийняття товару, відмови від договору, повернення позивачу товару, складання акту щодо ненадання позивачем разом з товаром товаросупровідної документації, а приймання відповідачем товару підтверджується підписами та штампами відповідача у відповідних накладних, суд дійшов висновку, що позивач свої зобов'язання щодо поставки товару за договором № 2753-ЦД-УМТС від 24.05.2016 виконав належним чином, а відтак відповідач не звільняється від обовязку сплатити вартість отриманого товару.

За змістом п.5.4. Договору, розрахунки за продукцію, що постачається постачальником по даному договору здійснюється покупцем в порядку та строки узгоджені сторонами у відповідних специфікаціях, які є невідємною частиною даного договору. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.

Так, відповідно до специфікацій до Договору поставки № 2753-ЦД-УМТС, розрахунки здійснюються шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 30-го календарного дня з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання постачальником оформленої належним чином податкової накладної, а також документів, передбачених умовами Договору.

Відтак, приймаючи до уваги викладені умови оплати товару, відповідач остаточно повинен був розрахуватись із позивачем за передану останнім продукцію:

- за рахунком-фактурою № СФ-0000024 від 10.01.2017 року - 14 лютого 2017;

- за рахунком-фактурою № СФ-0000025 від 10.01.2017 року 14 лютого 2017

- за рахунком-фактурою № СФ-0000167 від 27.01.2017 року 03 березня 2017;

- за рахунком-фактурою № СФ-0000193 від 17.02.2017 року 24 березня 2017;

- за рахунком-фактурою № СФ-00000487 від 06.04.2017 року 11 травня 2017;

- за рахунком-фактурою № СФ-0000728 від 27.04.2017 року 01 червня 2017.

Доказів, що свідчать про сплату заборгованості за вищевказаними первинними документами частково чи в повному обсязі у період розгляду справи відповідач суду не надав.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що відповідач свої зобовязання за вказаним договором поставки, щодо оплати поставленого товару у строки обумовлені сторонами договору, не виконав, а отже прострочив виконання зобовязання, у розумінні ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України, отже позовні вимоги про стягнення з ПАТ ДТЕК Добропільська ЦЗФ суми основного боргу у розмірі 15234,86 грн. підлягають задоволенню, як доведені та обґрунтовані.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення 3% річних загалом в розмірі 642,90 грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних, судом встановлено, що він є арифметично вірним, та таким, що підлягає задоволенню на суму 642,90 грн.

Одночасно позивачем заявлено до стягнення інфляційні витрати в розмірі 1939,27 грн. (нарахування здійснено за період березня 2017 по липень 2018).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.18р. у справу №910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

За приписами ч.2 п.3.1 п.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань №14 від 17.12.2013 (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений відповідною Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань, суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок є арифметично вірним.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань підлягають задоволенню у розмірі 1939,27 грн.

Крім 3% річних та інфляційних нарахувань, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 403,89 грн. (нарахування здійснено за період з 27.08.2017 по 01.12.2017).

Згідно із ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Водночас, порушення зобовязано є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За вимогами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді сплати неустойки. Договірна неустойка встановлюється за згодою сторін, тобто її розмір та умови застосування визначаються виключно на їх власний розсуд.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання (ч.1 ст.230 Господарського кодексу України).

У відповідності до норм ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Відповідно до ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання зобовязання.

Приписами ч.1 ст.230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до п.6.8 договору у випадку несвоєчасної оплати продукції, Покупець, за письмовою вимогою постачальника, сплачує Постачальнику неустойку у вигляді пені, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення оплати від вартості своєчасно не оплаченої продукції, але не більше 5% від вартості своєчасно неоплаченої продукції.

Здійснивши перерахунок пені, за період визначений позивачем, суд встановив, що розмір пені фактично є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Проте, враховуючи, що суд обмежений обсягом вимог позивача та не може їх змінити на власний розсуд чи спонукати до їх уточнення, вимога у цій частині підлягає задоволенню на визначену позивачем суму, отже позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 403,89 грн. підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані.

Щодо доводів ПАТ ДТЕК Добропільська ЦЗФ про неправомірність вимог ТОВ «ТК «Спецзапчасть» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Відповідач у відзиві зазначає про відсутність права у Позивача на стягнення пені за Договором № 2753-ЦД-УМТС від 24.06.2016 року внаслідок не виставлення вимоги про її сплату, а також надано заяву про застосування строків позовної давності для стягнення неустойки.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання п.6.8 Договору, TOB «ТК «Спецзапчасть» у претензії № 15/11-3 від 15.11.2017 року заявляло свою вимогу про стягнення неустойки у вигляді пені, що на час складання вказаної претензії складала 761,74 грн. При цьому, до позовної заяви долучена копія вказаної претензії з відповідним розрахунком пені, а також докази направлення та отримання їх Відповідачем.

Що стосується строків позовної давності для стягнення неустойки, то Відповідач вважає, що станом на дату звернення TOB «ТК «Спецзапчасть» до суду з даним позовом (27.08.2018), сплив строк позовної давності, передбачений ст. 258 Цивільного кодексу України для стягнення неустойки, а тому Позивач не має права вимагати від ПАТ ДТЕК Добропільська ЦЗФ сплати пені, 3 % річних та інфляційні втрати.

Проте, в даному випадку Відповідачем проігноровано пункт Договору (п.6.8) відносно порядку нарахування пені, а також норми чинного законодавства України відносно та строків давності стягнення неустойки за договором.

Так, відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Окрім того, ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання, зокрема: боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, твердження Відповідача про те, що TOB «ТК «Спецзапчасть» не має права вимагати сплату 3 % річних та інфляційних втрат, в даному випадку, є помилковим, таким, що не ґрунтується на нормах права.

Щодо порядку нарахування та стягнення пені, то відповідно до п. 6.8 Договору, у випадку несвоєчасної оплати продукції покупець за письмовою вимогою постачальника сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення оплати від вартості своєчасно неоплаченої продукції, однак не більше 5% від вартості своєчасно неоплаченої продукції.

Разом із тим, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Таким чином, положення глави 19 Цивільного кодексу України про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених частиною шостою статті 232 Господарського кодексу, а тому:

1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;

2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення статті 266, частини другої статті 258 Цивільного кодексу України про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.

Даний висновок у своєму рішенні від 08.02.2017 р. зробив Верховний суд України у справі № 3-1217гс16 (№ 910/29752/15), дослідивши питання правозастосування інституту позовної давності при стягненні неустойки (пені, штрафу) у господарських відносинах та вказав на початок відліку та строку позовної давності в межах якого можливе стягнення неустойки.

Як вбачається з розрахунку проведеному позивачем, пеня нарахована за період 27.08.2017 по 01.12.2017, та заявлена до стягнення 27.08.2018, тобто за період визначений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та в межах строку позовної давності.

Окрім того, Відповідач у відзиві зазначає, що датою поставки продукції є дата, вказана представником покупця (відповідача) на товаросупровідних документах, а не дата їх оформлення. Відповідач вважає, що, оскільки у товаросупровідних документах він не вказав дату приймання продукції, це унеможливлює визначення початку перебігу строку для розрахунків. Таким чином, на думку Відповідача, ПАТ ДТЕК Добропільська ЦЗФ не порушило зобовязання з оплати за продукцію.

У судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до Договору № 2753-ЦД-УМТС, Позивач здійснив поставку Відповідачу продукції на загальну суму 15234,86 грн., що підтверджується видатковими накладними РН-100110 від 10.01.2017, № 100111 від 10.01.2017, № РН-027015 від 27.01.2017, № РН-170234 від 17.02.2017, № 06041 від 06.04.2017 та № РН-27048 від 27.04.2017, підписаними обома сторонами та скріпленими їх печатками.

В матеріалах справи містяться копії довіреностей ПАТ ДТЕК Добропільська ЦЗФ виданих уповноваженій особі на отримання цінностей № 5 від 10.01.2017р., № 45 від 27.01.2017, № 97 від 17.02.2017, № 200 від 05.04.2017 та № 258 від 26.04.2017, відповідно до вищевказаних видаткових накладних.

Таким чином, факт поставки продукції підтверджується підписаними обома сторонами, в тому числі і Відповідачем, видатковими накладними, довіреностями на отримання цінностей, наданих представником Відповідача Позивачу.

На підтвердження факту поставки продукції, вказаної у товаросупровідних документах, також є той факт, що Позивачем із посиланням на Договір та на суми, що відповідають сумам у видаткових накладних, було видано податкові накладні на суму 15234,86 грн., які Відповідачем, згідно пояснень TOB «ТК «Спецзапчасть», повернуті не були.

Щодо доводів Відповідача про невиконання Позивачем п. 4.8 Договору, суд зазначає, що згідно із п. 4.4 Договору, у випадку надходження продукції без товаросупровідної документації, що призведе до неможливості приймання за кількістю, якістю, асортименту, комплектності, Покупець має право відмовитись від приймання такої продукції. В такому випадку, повернення здійснюється в порядку, передбаченому в п. 2.5 Договору.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про повернення Позивачу спірної партії товару, отриманого за вищевказаними видатковими накладними.

Таким чином, з системного аналізу всіх наявних у справі доказів, підтверджується висновок здійснення поставки Позивачем Відповідачу продукції на суму 15234,86 грн. у спірний період за вищезазначеними товаросупровідними документами та невиконання зобовязання з оплати отриманої продукції протягом тривалого часу.

Окрім вищевказаного, посилання Відповідача на відсутність у товаросупровідних документах дати приймання продукції Покупцем, як дати поставки згідно умов п.4.7. Договору, не приймається судом як доказ, оскільки за відсутності у товаросупровідних документах зазначеної покупцем дати прийняття продукції, виходячи із загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів, датою поставки слід вважати дату складання товаросупровідних документів.

З огляду на зазначене суд вважає, що відповідно до наданих видаткових накладних, виписаних на виконання Договору, датою поставки продукції є дата складання відповідних видаткових накладних.

Крім того, Відповідач не надав суду доказів, які свідчать про іншу дату отримання спірної партії товару за Договором № 2753-ЦД-УМТС.

Наявні у справі видаткові та товарно-транспортні накладні містять підпис уповноваженої особи відповідача про отримання цієї продукції та штампи ПАТ ДТЕК Добропільська ЦЗФ. Наполягаючи на тому, що датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на товаросупровідних документах, саме Відповідач повинен контролювати проставлення цієї дати уповноваженими ним представниками ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» на документах.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що доводи ТОВ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ», зазначені в запереченнях на позов TOB «ТК «Спецзапчасть» про стягнення заборгованості за договором поставки № 2753-ЦД-УМТС від 24.06.2016 року, є помилковими, такими, що не ґрунтуються на нормах права та суперечать наявним у справі доказам.

Відповідно до ст.13Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст.129 Конституції України та статтей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову повністю.

Щодо вимоги представника позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11850 грн. суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із ст.126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126).

У п.6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України зазначено, що відшкодування витрат позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З метою отримання правової допомоги щодо складання позовної заяви у даній справі та представництва інтересів ТОВ «ТК «Спецзапчасть» в суді першої інстанції, позивачем було укладено додаток № 2 від 01.07.2018 до договору про надання правової допомоги № 0106-01 від 01.06.2018 із адвокатом ОСОБА_1. На підтвердження сплати адвокатського гонорару за додатком № 2 від 01.07.2018 до договору №0106-01 від 01.06.2018 р. позивач додає до позову наступні документи:

- копію договору про надання правової допомоги № 0106-01 від 01.06.2018 із додатком № 2 від 01.07.2018;

- копію додаткової угоди від 01.06.2018 до договору № 0106-01 від 01.06.2018;

- копію додатку № 2 від 01.07.2018р. до договору № 0106-01 від 01.06.2018 р.;

- копію рахунку на оплату юридичних послуг № 20 від 01.07.2018 на суму 8 000,00 грн.;

- копію платіжного доручення № 761 від 02.08.2018 на підтвердження оплати юридичних послуг;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 2863 від 31.10.2014р.

- Ордер серія ДП № 1500/000028 від 27.08.2018 року.

Позивач просить стягнути з відповідача витрати повязані з розглядом справи на професійну правничу допомогу, які складаються:

- з аналізу документів, складання позовної заяви про стягнення боргу, підготовка додатків та розрахунок штрафних санкцій ( 8 годин роботи адвоката) у розмірі 4000 грн.;

- підготовка та подача відповіді на відзив (8 годин роботи адвоката) у розмірі 4000 грн.;

- витрати на відправлення поштової кореспонденції у розмірі 250 грн.;

- орієнтовна кількість судових засідань за позовом про стягнення боргу з урахуванням витрат на відрядження вартістю 1200 грн./ засідання 3 засідання у розмірі 3600 грн.

Згідно із додатку №2 до Договору №0106-01 від 01.06.2018 зазначено, що загальна вартість послуг становить 8000 грн. (підготовка та подання до господарського суду Донецької області позовної заяви про стягнення заборгованості за договором поставки №2756-ЦО-УМТС від 24.06.2016, підготовка та подання до господарського суду Донецької області позовної заяви про стягнення заборгованості за договором поставки №2753-ЦД-УМТС від 24.06.2016).

Копією платіжного доручення №761 від 02.08.2018 підтверджено факт оплати позивачем послуг правової допомоги за двома договорами.

Предметом розгляду зазначеної справи є договір поставки №2753-ЦД-УМТС від 24.06.2016, отже суд приходить до висновку про задоволення вимоги щодо витрат на правову допомогу у розмірі 4000 грн.

Докази щодо оплати інших вимог заявника в матеріалах справи відсутні та за таких обставин суд залишає вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7850 грн. без розгляду, оскільки представником позивача жодними доказами не підтверджено понесені ним витрати у розумінні ст.126 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у сумі 1762 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р I Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія Спецзапчасть до Публічного акціонерного товариства ДТЕК Добропільська ЦЗФ про стягнення за договором поставки на суму 18220 грн. 92 коп. - задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» (85003, Донецька область, м.Добропілля, вул.Київська, буд.1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Спецзапчасть» (69089, Запорізька область, м.Василівка, вул. Ліхачова, буд.2, ) заборгованість у розмірі 18220 (вісімнадцять тисяч двісті двадцять) грн. 92 коп., з яких:

- 15234 (п'ятнадцять тисяч двісті тридцять чотири) грн. 86 коп. - основний борг;

- 403 (чотириста три) грн. 89 коп. - пеня;

- 642 (шістсот сорок дві) грн. 90 коп. - 3% річних;

- 1939 (одна тисяча девятсот тридцять девять) грн. 27 коп. - інфляційні втрати.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» (85003, Донецька область, м.Добропілля, вул.Київська, буд.1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Спецзапчасть» (69089, Запорізька область, м.Василівка, вул. Ліхачова, буд.2, ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн.

Рішення прийняте у нарадчій кімнаті, його вступну та резолютивну частини проголошено у судовому засіданні 21 листопада 2018 року.

Повний текст рішення складено та підписано 22 листопада 2018 року.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ у встановленому порядку.

Рішення господарського суду Донецької області набирає законної сили за правилами, встановленими статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому главою 1 розділу ІV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Е.В. Зекунов