ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2018 р.м. ХарківСправа № 922/2220/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

секретар судового засідання Каюков Ю.В.

за участю представників:

прокурора: Набекало М.М., посвідчення від 25.06.2018 р.

1 позивача: не з'явився

2 позивача: ОСОБА_1, довіреність № 01 від 03.09.2018 р.

відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 3 від 05.01.2018 р.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом військової прокуратури Харківського гарнізону, м. Харків в інтересах держави в особі Державного концерну "Укроборонпром", м. КИїв; Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків, до Приватного акціонерного товариства "Харківський завод траснпортного устаткування", м. Харків, про стягення коштів

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно - апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/2220/18

ВСТАНОВИВ:

Військова прокуратура Харківського гарнізону в інтересах держави в особі державного концерну "Укроборонпром" та державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування" звернулася до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування", про стягнення 809 342,39 грн. основного боргу; 130 964,71 грн. інфляційних втрат; 34 990,20 грн. 3% річних; 80 934,24 грн. пені та 56 653,97 грн. штрафу. Також прокурор просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13 серпня 2018 року позовну заяву військової прокуратури Харківського гарнізону залишено без руху, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 162 та ч. 2 ст. 164 ГПК України. Ухвалою господарського суду Харківської області від 20 серпня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/2220/18 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11 вересня 2018 року. Протокольними ухвалами суду від 11 вересня 2018 року судом долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву, на підставі ст.ст. 42, 165, 169, 170, 232 ГПК України; встановлено строк прокуратурі на подання відповіді на відзив до 21 вересня 2018 року, відповідачу на подання заперечень до 02 жовтня 2018 року. 09 жовтня 2018 року, протокольною ухвалою суду, залучено до матеріалів справи відповідь на відзив з боку прокуратури та першого позивача, на підставі ст.ст. 42, 169, 170, 232 ГПК України. При цьому, відповідь прокурора на відзив залишена судом без розгляду, з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. 4 ст. 166 ГПК України, відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Як вбачається з протоколу підготовчого засідання від 11 вересня 2018 року (арк. спр. 96-97), судом протокольною ухвалою встановлено прокуророві строк на подання відповіді на відзив до 21 вересня 2018 року. Втім, вказану відповідь на відзив було подано до суду 02 жовтня 2018 року. Тобто, поза межами строку, встановленого судом. Відповідно до приписів ст. 118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду. Враховуючи вище викладене, а саме подання прокурором відповіді на відзив з пропуском строку, встановленого судом та без жодного обґрунтування поважності причин такого пропуску, відповідь на відзив прокурора (вх. № 28680 від 02 жовтня 2018 року) залишається судом без розгляду. Ухвалою суду від 17 жовтня 2018 року відмовлено прокурору в задоволенні клопотання про визнання поважними причин та у продовженні процесуального строку; відмовлено відповідачу в задоволенні клопотання на відновлення на подання заперечень. Протокольною ухвалою суду від 17 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18 жовтня 2018 року, підставі п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України. 18 жовтня 2018 року судом розпочато розгляд справи по суті та протокольними ухвалами суду від 18 жовтня 2018 року долучено до матеріалів справи заяви другого позивача та відповідача про відкладення розгляду справи, в зв'язку з перемовинами щодо мирного врегулювання спору, на підставі ст. ст. 42, 232 ГПК України; відкладено розгляд справи до 30 жовтня 2018 року. В судовому засіданні 30 жовтня 2018 року судом оголошено перерву до 13 листопада 2018 року, на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України внаслідок подання суду на затвердження мирової угоди. 13 листопада 2018 року розгляд справи, відповідно ч. 6 ст. 216 ГПК України, продовжено зі стадії, на якій було оголошено перерву. Ухвалами суду від 13 листопада 2018 року відмовлено в задоволені заяви (вх. № 30853 від 30 жовтня 2018 року) про затвердження мирової угоди; оголошено попередження представнику приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування" - ОСОБА_2, протокольними ухвалами від 13 листопада 2018 року судом долучено до матеріалів справи пакет документів, який надійшов до суду від першого позивача, на підставі ч. 5 ст. 161, 169, 170, 232 ГПК України; залучено до матеріалів справи клопотання відповідача з додатками, втім вказані документи останнього (клопотання з додатками) залишаються судом без розгляду, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ГПК України, суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом. Як зазначено вище в даному рішенні суду, 17 жовтня 2018 року, в судовому засіданні закрито підготовче провадження та розпочато розгляд справи по суті. Відповідач, не надав/не навів жодних поважних причин не подання вказаних документів у встановлений законом строк, а сторони зобов'язані добросовісно користуватися своїми правами та дотримуватися вимог чинного ГПК України, зокрема щодо встановлених строків. В судовому засіданні прокурор та представник другого позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово прокурора, представника другого позивача та відповідача, з'ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів сторін фактичним обставинам справи, судом встановлено наступне.

11 квітня 2018 року між другим позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) було укладено договір № 25/6-16 на створення і передачу науково-технічної продукції. Відповідно до п. 2.1 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 01 вересня 2016 року), замовник доручає, а виконавець зобов'язується виконати зумовлену технічним завданням (додаток № 1) та переліком РКД (додаток № 3) розробку РКД підйомної установки УПА-70/80ПХ, розробку технічної пропозиції підйомної установки УПА-80/100 та корегування РКД пересувних парогенераторних установок УПП-1600/100-260-01 та насосних установок УНП-1600х40 стосовно переводу на шасі КрАЗ Євро-5. Склад робіт, а також строки виконання встановлені "Календарним планом робіт" (п. 2.2 договору). Вартість робіт договірна, встановлюється протоколом погодження договірної ціни (додаток № 4) у сумі 1 420 804,66 грн., в тому числі ПДВ 236 800,78 грн. (п. 4.1 договору в редакції додаткової угоди № 1 від 01 вересня 2018 року). Після закінчення кожного етапу та закінчення роботи в цілому виконавець надає замовнику акт здачі-приймання виконаних робіт, який повинен бути підписаний замовником протягом 10 календарних днів з дати отримання або надання мотивованої письмової відмови від його підписання в такий же строк. Якщо протягом 10 календарних днів акт здачі-приймання не підписаний та не надана мотивована відмові від підписання, то акт вважається таким, що підписаний. Для виконання робіт по договору замовник в строк протягом 60 банківських днів після підписання договору перераховує на рахунок виконавця аванс у розмірі 40% від вартості робіт по договору. Сума отриманого авансу зараховується в загальну суму оплати за виконані роботи по договору. Остаточний розрахунок за надані за цим договором послуги замовник здійснює шляхом перерахування грошових коштів протягом десяти банківських днів з моменту підписання обома сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт. Розрахунок здійснюється у національній валюті України у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку замовника на поточний рахунок виконавця (п.п. 4.2, 4.3.1, 4.3.2, 4.4 договору). У випадку несвоєчасного остаточного розрахунку замовник виплачує виконавцю пеню в розмірі 0,3% від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день невиконання/затримки, але не більше 10% від суми грошового зобов'язання. Відповідальність сторін у частині, що неврегульована даним договором, регулюється чинним законодавством України (п.п. 6.3, 6.5 договору). Відповідно до п. 9.7 договору, даний договір набуває чинності з дня його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2016 року, а в частині виконання зобов'язань - до повного їх виконання. Як вбачається з матеріалів справи, другий позивач в повному обсязі виконав взяті на себе зобов'язання за договором № 25/1-16 на створення і передачу науково-технічної продукції від 11 квітня 2016 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі виконаних робіт від 31 жовтня 2016 року на суму 500 000,44 грн.; від 30 листопада 2016 року на суму 443 093,76 грн.; від 30 грудня 2016 року на суму 443 093,76 грн., втім відповідачем лише частково сплачено вартість виконаних робіт на загальну суму 576 845,57 грн. Як вказує прокурор у позовній заяві, пред'явлення вказаного позову прокурором в інтересах держави в особі позивачів викладене саме необхідністю захисту інтересів держави у суді, оскільки тривале непогашення відповідачем існуючої заборгованості негативно впливає на фінансове становище другого позивача, як учасника першого позивача та, як наслідок, негативно впливає на можливість функціонування та розвитку оборонно-промислового комплексу Держави України. Другим позивачем не вживаються дії, направлені на захист інтересів держави, що підтверджується фактом наявності непогашеної кредиторської заборгованості протягом терміну, що перевищує два роки. Також прокурор вказує на те, що у другого позивача відсутні кошти на сплату судового збору, а перший позивач не надає відповідні кошти. Викладені вище обставини, й стали підставою для звернення прокурора з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст. 173 Господарського кодексу України. Матеріали справи свідчать про те, що між другим позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору підряду, до якого повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов'язання, а також положення параграфу 1 та 3 глави 61 Цивільного кодексу України. В силу приписів ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Враховуючи вище викладене, беручи до уваги те, що відповідачем, в порушення умов договору № 25/1-16 на створення і передачу науково-технічної продукції від 11 квітня 2018 року, не сплачено вартість виконаних робіт своєчасно та в повному обсязі, позовні вимоги прокурора про стягнення з відповідача на користь другого позивача 809 345,39 грн. заборгованості за договором № 25/1-16 на створення і передачу науково-технічної продукції від 11 квітня 2016 року є обґрунтованими, підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню.

Щодо тверджень відповідача про те, що позовна заява подана прокурором з перевищенням визначених Законом України "Про прокуратуру" та ГПК України повноважень, є необґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює: підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. Так, частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов'язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об'єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції. Частиною 4 статті 53 ГПК України встановлено, що прокурор для представництва інтересів держави в господарському суді повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви (заяви, скарги) у порядку, встановленому статтею 174 цього Кодексу. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" до об'єктів управління державної власності в оборонно-промисловому комплексі належать: майно державних підприємств оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенних підприємств, які входять до складу Державного концерну "Укроборонпром". Статтею 3 Закону України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" встановлено, що суб'єктами управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі є: Кабінет Міністрів України та Державний концерн "Укроборонпром". Відповідно до ст. 4 Закону України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" Державний концерн "Укроборонпром" є уповноваженим суб'єктом господарювання з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. До складу Концерну входять державні підприємства оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенні підприємства (далі - учасники Концерну), на основі фінансової залежності від одного або групи учасників Концерну, який виконує функції із забезпечення науково-технічного і виробничого розвитку, а також провадить інвестиційну, фінансову, зовнішньоекономічну та інші види діяльності. Учасники Концерну не перебувають в управлінні органів виконавчої влади. Концерн діє на підставі цього Закону та Статуту, який затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням Наглядової ради Концерну. Постановою Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2011 року за № 993 затверджено Статут Державного концерну "Укроборонпром". В додатку до статуту також затверджено Перелік державних підприємств - учасників Державного концерну "Укроборонпром". Відповідно до пункту 1 Статуту Державного концерну "Укроборонпром", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2011 року № 993 та зареєстрованого Державним реєстратором 07 жовтня 2011 року, номер запису 0040740, встановлено, що Державний концерн "Укроборонпром" є державним господарським об'єднанням, утвореним відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року № 1221 "Про утворення Державного концерну "Укроборонпром". Функції з управління Концерном та контроль за його діяльністю здійснює Кабінет Міністрів України. Права та обов'язки Концерну в процесі управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, яке здійснює Концерн, передбачені статтею 7 Закону України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі". Поряд із зазначеними повноваженнями, визначеними Законом України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі", Державний концерн "Укроборонпром" наділений статутними повноваженнями. Пунктом 17 Статуту Концерну визначений перелік основних (однак не вичерпних) предметів діяльності Концерну відповідно до покладених на нього завдань. В силу зазначеного, Державний концерн "Укроборонпром" може як самостійно здійснювати господарську діяльність, так і залучати до статутної діяльності інших учасників Концерну для виготовлення продукції. Одночасно Державний концерн "Укроборонпром" може здійснювати управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. Саме ці повноваження є делегованими повноваженнями держави у сфері ефективного управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. Здійснюючи повноваження з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, Державний концерн "Укроборонпром" є суб'єктом Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 20 травня 2016 року, введеного в дію Указом Президента України від 2 серпня 2016 року № 323/2016 "Про заходи з розвитку оборонно-промислового комплексу України". У свою чергу, державне підприємство "Харківський завод транспортного устаткування" як підприємство, яке входить до переліку державних підприємств, що включені до переліку ДК "Укроборонпром", відповідно до додатку до постанови КМУ від 29 грудня 2010 року № 1221, є безспірним учасником оборонно-промислового комплексу, а його господарська діяльність безпосередньо впливає на інтереси держави у відповідній сфері. Відповідно, саме пред'явлення позову прокурором в інтересах держави в особі позивачів викликано саме захистом інтересів держави у суді, оскільки другим позивачем не вжито заходів щодо стягнення в судовому порядку заборгованості, що є предметом даного спору. Дана правова позиція повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеного у постанові № 918/376/17 від 08 травня 2018 року.

Більш того, суд вважає за необхідне зазначити, що необхідність втручання прокурора у правовідносини, що склалися між другим позивачем та відповідачем, підтверджується й діями вказаних осіб, які мали місце під час розгляду даної справи, та свідчили про наявність можливої домовленості між вказаними особами, направленої на уникнення відповідачем сплати наявної та обґрунтованої заборгованості. Лише в останньому судовому засіданні представник другого позивача наполягав на задоволені позовних вимог і цей факт мав місце (зі слів прокурора та представника другого позивача) після відповідного реагування прокурора та першого позивача та зміни керівництва підприємства другого позивача.

Твердження відповідача, про те, що між другим позивачем та відповідачем не досягнуто згоду з усіх істотних умов договору, а саме не визначено ціну договору, є необґрунтованим та спростовується п. 4.1 договору № 25/1-16 на створення і передачу науково-технічної продукції від 11 квітня 2016 року, в редакції додаткової угоди № 1 від 01 вересня 2016 року, яка (додаткова угода) підписана представниками другого позивача та відповідача, та скріплена печатками вказаних підприємств. Більш того, в матеріалах справи наявні акти передачі-приймання виконаних робіт, з посиланням з на спірний договір, які також, підписано та скріплено печаткою, зокрема, підприємства відповідача.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 34 990,20 грн. 3% річних та 130 964,71 грн. інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як свідчать матеріали справи, період нарахування прокурором заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних за розрахунком визначено вірно, згідно діючого законодавства, однак при перевірці розрахунку розміру 3% річних за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт" Закон 9.1.3", судом встановлено, що загальний розмір 3% річних становить 34 923,68 грн. За таких обставин, позов в частині стягнення на користь позивача з відповідача 3% річних у розмірі 34 923,68 та інфляційних втрат у розмірі 130 964,71 грн. є обґрунтованим, правомірним. Частина позовних вимог про стягнення з відповідача 66,52 грн. 3% річних є необґрунтованою та безпідставно заявленою.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 80 934,24 грн. пені, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, одним з наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Норма ст. 546 ЦК України встановлює, що виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Невиконання зобов'язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), визнається згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання, в результаті чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 Цивільного кодексу України). Пунктом 6.3 договору другим позивачем та відповідачем передбачено відповідальність, у разі несвоєчасної оплати вартості виконаних робіт, у вигляді пені.

Водночас, з огляду на те, що прокурором взагалі не надано розрахунку проведення нарахування пені (не визначено ні початку, ні кінця проведення нарахування), а лише зазначено термін, протягом якого тривало порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань, неможливість суду самостійно визначити період нарахування пені, оскільки при розгляді справи суд не зобов'язаний здійснювати "перерахунок" замість прокурора розрахованої останнім суми пені, а повинен перевірити обґрунтування і правильність здійсненого прокурором нарахування такої суми, скороченість строків на нарахування та предявлення до стягнення пені, виходячи з її правової природи, вищевказане є підставою задля відмови в задоволенні цієї частини вимог.

Розглянувши позовну вимогу про стягнення 56 653,97 грн. штрафу, нарахованого прокурором на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України, суд виходить з наступного.

Пунктом 2 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач порушив умови договору № 25/1-16 на створення і передачу науково-технічної продукції від 11 квітня 2016 року, в частині оплати вартості виконаних робіт. Тобто, відповідачем допущено прострочення саме грошового зобов'язання (оплата вартості виконаних робіт), що унеможливлює в даному випадку застосування припису ч. 2 ст. 231 ГК України. Дана правова позиція повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові № 915/507/17 від 11 липня 2018 року, та Верховного суду України, викладеною у постанові №3-1гс14 від 04 лютого 2014 року.

Враховуючи вище викладене, суд відмовляє в задоволені позовних вимог прокурора про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 56 653,97 грн., як в необґрунтованих та безпідставних.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у розмірі 14 628,46 грн. покладається на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.1-5, 10, 11, 12, 20, 41-46, 49, 53, 73-80, 86, 123, ст. 129, ст.ст. 194, 195, 196, 201, 207, 208-210, 216-220, п. 4 ч. 1 ст. 226, ст.ст. 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування" (61035, м. Харків, вул. Каштанова, 14, ) на користь державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування" (61102, м. Харків, вул. Достоєвського, 3, м. Харків, ) 809 342,39 грн. основної заборгованості, 130 964,71 грн. інфляційних втрат та 34 923,68 грн. 3% річних.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування" (61035, м. Харків, вул. Каштанова, 14, ) на користь Військової прокуратури об'єднаних сил (84333, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Маяковського, буд. 21, ) 14 628,46 грн. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 ГПК України та з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено 22.11.2018 р.

Суддя ОСОБА_3

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Справа № 922/2220/18