ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2018м. ДніпроСправа № 904/4256/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Бондарєв Е.М. за участю секретаря судового засідання Найдьонова Є.О.

за позовом Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Леніна, буд. 24)

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Капитал Нафта" (87500, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Миру, буд. 151)

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Синтез" (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Адміральська, буд. 71)

про визнання договору поставки нафтопродуктів №НКН-700020 від 20.07.2017 недійсним

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність №01-14/975 від 15.11.2018

ОСОБА_2В довіреність №01-14/849 від 25.09.2018

Від відповідача-1: не з'явився

Від відповідача-2: ОСОБА_3, довіреність №01/04/Н від 17.04.2018

ОСОБА_4, довіреність №01/04/А від 17.04.2018

СУТЬ СПОРУ:

Дочірнє підприємство "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою №б/н від 20.09.2018 про визнання договору поставки нафтопродуктів №НКН-700020 від 20.07.2017 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Капитал Нафта" та Дочірнім підприємством "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладеним договором було порушено ст. 7 та ч. 3 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме: оспорюваний договір було укладено в обхід процедури, встановленої Законом України "Про публічні закупівлі", внаслідок чого договір є таким, що суперечить інтересам держави і суспільства (ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України), що є підставою його недійсності (ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 207 Господарського кодекс України, ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України). Також при укладенні оспорюваного правочину сторони, всупереч вимогам ст.ст. 638,655,691,712 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 180, ст. 265 Господарського кодексу України, не погодили між собою всі істотні умови договору поставки - сторонами не було узгоджено в належній формі обов'язкової істотної умови договору - ціни. Крім того, договір порушує ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме, сторонами при укладенні договору було порушено вимоги статті 61 Конституції України, та передбачено подвійне застосування до покупця штрафних санкцій одного виду за одне правопорушення. Це є підставою для визнання договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Також позивач зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Капитал Нафта" на підставі договору про відступлення права вимоги №20/20/2018 від 20.02.2018 було відступлено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Синтез" право вимоги за оспорюваним договором поставки нафтопродуктів, і визнання такого договору недійсним безпосередньо торкнеться законних прав, свобод та інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Синтез" як нового кредитора, для повного, всебічного та об'єктивного з'ясування всіх обставин по справі позивач вважає за доцільне залучити Товариство з обмеженою відповідальністю "Альянс Синтез" до участі у справі у якості співвідповідача.

Разом з позовною заявою позивач подав клопотання про виклик у судове засідання та допит у якості свідків:

- громадянина України ОСОБА_5, який був колишнім директором Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", від імені якого було укладено та підписано оскаржуваний договір;

- громадянку України ОСОБА_6, яка була директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Капитал Нафта", від імені якого було укладено та підписано оскаржуваний договір.

Ухвалою господарського суду від 26.09.2018 відкрито провадження у справі №904/4256/18, ухвалено її розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 25.10.2018.

Відповідач-2 проти задоволення позовних вимог заперечує та зазначає, що позивач не відповідає критеріям замовника, зазначеним у п. 9 ст. 1 Закону України "Про публічні закупівлі", позивач не належить до органу державної влади, місцевого самоврядування чи соціального страхування, здійснює свою діяльність на комерційній основі, а тому посилання на порушення порядку проведення закупівель є необґрунтованими та безпідставними. Відповідно до п. 2.5 Статуту позивача, підприємство здійснює матеріально-технічне забезпечення власного виробництва і капітального будівництва через систему прямих угод, договорів. Отже, позивачу надано безпосереднє право на укладення прямих договорів без дотримання порядку проведення закупівель. Наказом №157 від 01.08.2017 ПАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" з 01.08.2017 зобов'язало дочірні підприємства здійснювати закупівлі в електронній системі, з метою відкритості та підконтрольності закупівель. Спірний договір укладений 20.07.2017, до введення в дію вищевказаного наказу. Отже, Договір поставки нафтопродуктів №НКН-70020 від 20.07.2017 є дійсним та таким, що не порушує законодавства у сфері здійснення державних та публічних закупівель.

Також відповідач-2 заперечує проти задоволення клопотання про виклик та допит свідків посилаючись на те, що передумовою для виклику свідка в судове засідання є його заява, в якій викладені обставини, що суперечать іншим доказом у справі, проте в матеріалах доданих до позовної заяви відсутні заява громадянина ОСОБА_5 та заява громадянки ОСОБА_6, поданих в порядку ст. 88 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 25.10.2018 розгляд справи відкладено до 05.11.2018.

Позивачем 05.11.2018 надано відповідь на відзив, згідно якої останній не погоджується з обставинами, викладеними відповідачем у відзиві та просить позов задовольнити. Відповідачем не надано жодного доказу, який підтверджував би узгодження сторонами в належній формі ціни за договором. В наданому акті звірки взаєморозрахунків, підписаних директором первісного кредитора, ціна на товар визначена у розмірі зазначеному в видаткових накладних, без всякого її збільшення.

У судовому засіданні 05.11.2018 розгляд справи відкладено до 20.11.2018.

Відповідач-2 надані до суду 15.11.2018 додаткові пояснення де вказує, що часткова оплата позивачем поставленого товару, факт отримання товару позивачем відповідно до товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів, відображення відповідачем-1 в податковому обліку зобов'язань з ПДВ за зазначеними господарськими операціями, підписання з боку позивача з відповідачем-1 акту звіряння взаєморозрахунків від 17.01.2018 в сукупності свідчать про погодження позивачем отримання товару за спірними накладними, а отже і правочин щодо прийняття товару є схваленим позивачем у повному обсязі.

Також 20.11.2018 відповідачем-2 подані до суду додаткові пояснення де зазначає, що враховуючи приписи п.3.8 договору кожна із сторін зобов'язується протягом 3 робочих днів з дати отримання від другої сторони за договором акту звірки взаєморозрахунків, підписати його і направити іншій стороні, або протягом того ж терміну направити свої мотивовані зауваження до акту звірки взаєморозрахунків, останнім днем підписання акту або вмотивованого зауваження до такого акту - є 19.11.2017. Станом на 20.11.2018 відповідач-2 не отримував від позивача ані підписаного ОСОБА_4 звірки взаєморозрахунків станом на 12.11.2018, ані мотивовані зауваження до ОСОБА_4 звірки взаєморозрахунків. Отже, з урахуванням положень договору, ОСОБА_4 звірки взаєморозрахунків станом на 12.11.2018, вважається підписаним обома сторонами, що як наслідок є допустимим доказом підтвердження схвальності позивачем у повному обсязі правочину щодо прийняття товару від відповідача-1 та сплати заборгованості відповідачу-2. Крім того, відповідач-2 повідомив суд, що 03.11.2018 на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Синтез" надійшов лист №2510/18 від позивача щодо помилкового зазначення реквізитів призначення платежу від 23.04.2018 здійсненого Дочірнім підприємством "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Синтез".

У судовому засіданні 20.11.2018 розгляд справи відкладено до 26.11.2018.

Позивач 26.11.2018 звернувся до суду із клопотанням про долучення до матеріалів справи копії письмового доказу у вигляді листа від Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" від 20.11.2018 вих.№01-14/996-1, за підписом головного бухгалтера підприємства, складений у відповідь на лист Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Синтез" від 12.11.2018 вих.№12/11-а, яким позивач повідомляє відповідача-2 про відмову визнання заборгованості за договором поставки нафтопродуктів №НКН-70020 від 20.07.2017 відповідно до наданого Товариством з обмеженою відповідальністю "Альянс Синтез" акту звірки взаєморозрахунків від 12.11.2018. Також позивач зазначає, що даний доказ з об'єктивних причин не міг бути долучений позивачем до суду разом з поданням позовної заяви, адже був складений у відповідь на лист Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Синтез" лише 20.11.2018.

Також позивач звернувся до суду із клопотанням про витребування від відповідача-2 оригіналів письмових доказів, а саме: листа від 14.08.2017, листа від 15.09.2017 №01-14/1306, листа від 09.10.2017, листа від 10.10.2017 для їх огляду в судовому засіданні. Клопотання обґрунтоване тим, що позивачем ніколи не оформлювалися та відповідно не надсилалися відповідачу-1 заявки на поставку бітуму за договором поставки нафтопродуктів, а на надані відповідачем-2 копії заявок колишнім керівником позивача ніколи не підписувалися, а підпис, який міститься на поданих відповідачем-2 копіях, не належить колишньому керівнику позивача ОСОБА_7

Позивач вважає, що вирішення питання про належність/неналежність на заявках-замовленнях підпису колишнього керівника позивача ОСОБА_5 має істотне значення для вирішення справи по суті, адже відповідач-2 посилається на дану обставину як на одну із підстав своїх заперечень проти визнання договору поставки нафтопродуктів недійсним, в той час як сторона позивача не визнає ці обставини та вважає, що підписи на листах колишньому керівнику позивача ОСОБА_5 не належать, постачання товару за спірним договором ніколи позивачем не замовлялося, а тому, дані обставини підлягають з'ясуванню судом в будь-якому випадку. На підставі зазначеного, позивач просить суд призначити по справі №904/4256/18 судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України та на вирішення експертизи поставити наступні питання:

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_5 в листах-заявках Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на поставку бітуму від 14.08.2017, від 15.09.2017 за №01-14/1306, від 09.10.2017, від 10.10.2017, в графі "Директор", тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_5 в листах-заявках Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на поставку бітуму від 14.08.2017, від 15.09.2017 за №01-14/1306, від 09.10.2017, від 10.10.2017, в графі "Директор", під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)?

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_5 в листах-заявках Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на поставку бітуму від 14.08.2017, від 15.09.2017 за №01-14/1306, від 09.10.2017, від 10.10.2017, в графі "Директор", навмисно зміненим почерком?

У судовому засіданні 26.11.2018 представник відповідача-2, оскільки подані останнім документи викликають сумнів з приводу їх достовірності, просив суд виключити їх з числа доказів, а саме: копію листа від 14.08.2017, копію листа від 15.09.2017 №01-14/1306, копію листа від 09.10.2017, копію листа від 10.10.2017, і розглядати справу на підставі інших доказів.

За змістом ч. 11 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно приписів ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, звернутися до суду з заявою про виключення документу з числа доказів може лише та особа, яка його подала, що свідчить про те, що відповідач-2 є належним суб'єктом подання такого клопотання, оскільки копії вказаних листів були надані саме відповідачем-2. Крім цього, обов'язковою умовою для звернення до суду з заявою у порядку ч. 11 статті 80 Господарського процесуального кодексу України є наявність сумнівів з приводу його достовірності або підроблення. Так позивачем у судовому засіданні зазначено про наявність сумнівів з приводу достовірності наданих відповідачем-2 копії листів. Отже, враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання відповідача-2 про виключення копії листів від 14.08.2017, від 15.09.2017 №01-14/1306, від 09.10.2017, від 10.10.2017, і розглядати справу на підставі інших доказів.

Представник відповідача-1 не з'явився у судове засідання, документи не надав. Про день, час та місце судового засідання відповідач-1 повідомлявся належним чином.

Ухвали суду, які направлялися за адресою відповідача-1, повернулися до суду з поштовою відміткою "за закінченням терміну зберігання".

За визначенням п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За загальними вимогами п. 91 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2009 № 270 (далі Правила), поштові відправлення, поштові перекази доставляються оператором поштового зв'язку адресатам на поштову адресу або видаються/виплачуються в об'єкті поштового зв'язку. Рекомендовані поштові відправлення підлягають доставки до дому (п. 92. Правил). Вручення рекомендованих листів з позначкою "Судова повістка" в об'єкті поштового зв'язку не передбачено (п. 102 Правил).

У разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин, рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п'ять календарних днів з дня надходження листа до об'єкта поштового зв'язку місця призначення із зазначенням причини невручення (п. 116 Правил).

Здійснення зберігання рекомендованих листів із позначкою "Судова повістка", які не вручені під час доставки до дому із причин відсутності адресата, Правилами не передбачено, а отже, повернення такого повідомлення із зазначенням причини невручення "закінчення встановленого строку зберігання", суперечить вимогам Правил, та фактично відповідає причині повернення "у зв'язку з відсутністю адресата".

Аналізуючи зазначені вище положення Правил надання послуг поштового зв'язку, слід дійти висновку, що повернення судового рішення із проставленням у поштовому повідомленні відмітки про закінчення строку зберігання поштового відправлення, є підтвердженням відсутності особи - адресата за адресою, а отже, день проставлення такої відмітки в поштовому повідомленні, слід вважати днем вручення судового рішення в порядку, п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням вищенаведених обставин, суд дійшов висновку щодо належного повідомлення відповідача-1 про час розгляду справи.

В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні 26.11.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Дочірнім підприємством "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Капитал Нафта" (далі відповідач-1) 20 липня 2017 року було укладено Договір поставки нафтопродуктів № НКН-700020 (далі - договір).

Ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст.180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Приписами статті 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1.1. договору відповідач-1 (далі - постачальник) був зобовязаний передати в погоджені строки, а позивач (далі - покупець) - прийняти і оплатити на умовах, викладених в договорі, нафтопродукти бітум нафтовий дорожній вязкий БНД 60/90, бітум дорожній марки 70/100 (далі - товар), найменування, кількість, ціна яких вказується в накладних документах на товар, які оформлюються на кожну окрему партію товару.

Згідно з п.1.2 договору, номенклатура товару, його кількість, ціна, встановлюються сторонами за спільною згодою на основі заявки позивача й зазначаються в розрахункових документах (рахунках-фактурах) та/чи в відвантажувальних документах (видаткових накладних) на товар, котрі являються специфікацією в розумінні ст. 266 Господарського кодексу України та складають невідємну частину Договору.

Загальна ціна цього договору визначається кількістю отриманого товару покупцем протягом всього строку дії договору. Вартість кожної окремої партії товару визначається постачальником в рахунках-фактурах та видаткових накладних. Ціна цього договору може змінюватися, у випадку, встановленому цим договором. Загальна вартість (ціна) товару за цим договором складається з вартості кожної партії товару, поставленої в межах строку дії цього договору (п. 3.1. договору).

П. 2.1. договору передбачено, що товар поставляється погодженими партіями, у відповідності з письмовими заявками покупця на постачання тої чи іншої партії товару. Заявка вважається оформленою покупцем належним чином, якщо вона була надіслана письмово (факсом або електронною поштою). Постачання товару підтверджується накладними документами на товар (видатковими накладними та/або актами приймання-передачі), як підписані представниками обох сторін.

У випадку якщо поставка товару була проведена без дотримання заявлених (згідно даних, відображених в заявці) покупцем даних про обсяг, дату поставки і т.д., однак сторонами були підписані накладні документи на товар (видаткові накладні та/або акти приймання-передачі), поставка товару вважається погодженою між сторонами і такою, що відповідає умовам цього договору (п. 2.13. договору).

П. 6.1. договору встановлено, що цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до 31 грудня 2017 року, а в частині розрахунків до повного їх проведення. У разі відсутності письмової заяви жодної із сторін про припинення дії цього договору, поданої до моменту припинення дії договору, останній вважається продовженим на один календарний рік. Кількість разів продовження дії цього договору необмежена.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що укладеним договором було порушено ст. 7 та ч. 3 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме: оспорюваний договір було укладено в обхід процедури, встановленої Законом України "Про публічні закупівлі", внаслідок чого договір є таким, що суперечить інтересам держави і суспільства (ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України), що є підставою його недійсності (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 207 Господарського кодекс України, ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 06.07.2016 у справі № 910/1891/14, від 21.09.2016 у справі № 902/841/15).

Згідно із положеннями статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлено статтею 215 ЦК України.

Так, пунктом 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В силу статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ст. 2 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що даний Закон застосовується: до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень; до замовників, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень.

Тобто, визначений порядок публічних закупівель є обов'язковим для юридичних осіб, що є замовниками, в розумінні цього Закону, якщо вартість закупівель дорівнює або перевищує суму, визначену у ч. 1 ст. 2 Закону України "Про публічні закупівлі".

П. 9. ст. 1 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що замовниками можуть бути органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

Дочірнє підприємство "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі - підприємство) створене відповідно до наказу Державної служби автомобільних доріг України від 09.04.2002 № 156 на власності Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (п. 1.1. Статуту позивача).

Позивач не є замовником торгів у розумінні п. 9. ст. 1 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки використовує для закупівель власні кошти підприємства та здійснює діяльність на промисловій та комерційній основі (працює на конкретному ринку), а отже не підпадає під дію Закону.

Вказане також підтверджується листом-роз'ясненням Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 23.05.2014 за № 3302-05/16629-03 "Щодо Закону України "Про здійснення державних закупівель, в якому зазначається, що важливим елементом для розуміння поняття "замовник" у контексті цього Закону є спосіб, у який органи місцевого самоврядування забезпечують свої потреби. Діяльність не є комерційною чи промисловою у разі якщо держава, підконтрольні їй організації при забезпеченні певної державної потреби керуються іншими мотивами, ніж прибутковість, водночас така діяльність не залежить від економічних ризиків і витрат на неї (оскільки держава визначила мету організації саме для здійснення такої діяльності та нормативно встановила спосіб, умови, ціни, тарифи тощо). Натомість діяльність здійснюється на комерційній основі у випадках, коли потреби держави та територіальної громади забезпечуються на конкурентному ринку.

Різниця в забезпеченні потреб у вищеперелічених випадках полягає в тому, що в першому випадку контрольовані державою інституції (організації) виконують публічні функції та зобов'язання перед державою чи громадою, установлені нормативно-правовими актами, розпорядчими рішеннями, статутами юридичних осіб, а не здійснюють таку діяльність на комерційній основі, де прибутковість є основною мотивацією.

Аналогічна позиція також викладена в розясненні Міністерства економічного розвитку і торгівлі України вих. № 3302-06/12875-06 від 29.04.2016.

Таким чином, суд відхиляє доводи позивача щодо порушення при укладанні оспорюваного договору положень ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки позивач не відноситься до замовників торгів відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі", відповідно до нього не застосовується Закон України "Про публічні закупівлі".

Також позивач в обґрунтування позову зазначає, що при укладенні оспорюваного правочину сторони, всупереч вимогам ст.ст. 638, 655, 691, 712 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 180, ст. 265 Господарського кодексу України, не погодили між собою всі істотні умови договору поставки - сторонами не було узгоджено в належній формі обов'язкової істотної умови договору - ціни.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору (ч. 2 4 ст. 632 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, позивач та відповідач-1 в договорі постачання нафтопродуктів від 20.07.2018 передбачили, що найменування, кількість та ціна кожної партії товару, визначається сторонами в рахунках-фактурах на товар та в видаткових накладних на кожну партію товару (п. 1.1., 1.2., 3.1. договору).

Відповідно до матеріалів справи відповідачем-1 за оспорюваним договором була здійснена поставка позивачеві товару на загальну суму загальну суму 6 028 548,66 грн., що підтверджується наступними документами:

- видатковою накладною № НКН-03083 від 03.08.2017 на суму 284 761,30 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700510 від 03.08.2017, довіреністю № 113 від 02.08.2017, рахунком-фактурою № НКН-700489 від 03.08.2017;

- видатковою накладною № НКН-04086 від 04.08.2017 на суму 286 318,40 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700520 від 04.08.2017, рахунком-фактурою № НКН-700501 від 04.08.2017;

- видатковою накладною № НКН-14083 від 14.08.2017 на суму 281 204,00 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700562 від 14.08.2017, рахунком-фактурою № НКН-700540 від 14.08.2017;

- видатковою накладною № НКН-15082 від 15.08.2017 на суму 268 640,00 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700567 від 15.08.2017, рахунком-фактурою № НКН-700548 від 15.08.2017;

- видатковою накладною № НКН-15083 від 15.08.2017 на суму 284 422,40 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700568 від 15.08.2017, довіреністю № 122 від 14.08.2017, рахунком-фактурою № НКН-700549 від 15.08.2017;

- видатковою накладною № НКН-16087 від 16.08.2017 на суму 277 610,00 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700580 від 16.08.2017, довіреністю № 275 від 16.08.2017, рахунком-фактурою № НКН-700560 від 16.08.2017;

- видатковою накладною № НКН-17085 від 17.08.2017 на суму 277 049,20 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700584 від 17.08.2017, рахунком-фактурою № НКН-700562 від 17.08.2017;

- видатковою накладною № НКН-18088 від 18.08.2017 на суму 276 749,20 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700596 від 18.08.2017, довіреністю № 291 від 14.08.2017, рахунком-фактурою № НКН-700573 від 18.08.2017;

- видатковою накладною № НКН-19086 від 19.08.2017 на суму 278 415,20 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700599 від 19.08.2017, рахунком-фактурою № НКН-700579 від 19.08.2017;

- видатковою накладною № НКН-23085 від 23.08.2017 на суму 275 860,40 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700624 від 23.08.2017, довіреністю № 148 від 16.08.2017, рахунком-фактурою № НКН-700602 від 23.08.2017;

- видатковою накладною № НКН-25084 від 25.08.2017 на суму 276 920,00 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700630 від 25.08.2017, довіреністю № 169 від 25.08.2017, рахунком-фактурою № НКН-700605 від 25.08.2017;

- видатковою накладною № НКН-28082 від 28.08.2017 на суму 289 692,00 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700641 від 28.08.2017, довіреністю № 296 від 25.08.2017, рахунком-фактурою № НКН-700616 від 28.08.2017;

- видатковою накладною № НКН-30082 від 30.08.2017 на суму 286 416,00 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700651 від 30.08.2017, довіреністю № 296 від 25.08.2017, рахунком-фактурою № НКН-700625 від 30.08.2017;

- видатковою накладною № НКН-05094 від 05.09.2017 на суму 288 156,00 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700672 від 05.09.2017, довіреністю № 311 від 05.09.2017, рахунком-фактурою № НКН-700644 від 05.09.2017;

- видатковою накладною № НКН-06095 від 06.09.2017 на суму 273 052,00 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700677 від 06.09.2017, довіреністю № 321 від 05.09.2017, рахунком-фактурою № НКН-700649 від 06.09.2017;

- видатковою накладною № НКН-18091 від 18.09.2017 на суму 295 099,20 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700726 від 18.09.2017, рахунком-фактурою № НКН-700699 від 18.09.2017;

- видатковою накладною № НКН-21092 від 21.09.2017 на суму 301 629,30 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700744 від 21.09.2017, довіреністю № 141 від 21.09.2017, рахунком-фактурою № НКН-700720 від 21.09.2017;

- видатковою накладною № НКН-09104 від 09.10.2017 на суму 304 384,00 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700813 від 09.10.2017, довіреністю № 376 від 09.10.2017, рахунком-фактурою № НКН-700779 від 09.10.2017;

- видатковою накладною № НКН-10106 від 10.10.2017 на суму 308 567,00 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700823 від 10.10.2017, довіреністю № 140/10 від 10.10.2017, рахунком-фактурою № НКН-700785 від 10.10.2017;

- видатковою накладною № НКН-13105 від 13.10.2017 на суму 300 500,00 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700830 від 13.10.2017, довіреністю № 350 від 13.10.2017, рахунком-фактурою № НКН-700795 від 13.10.2017;

- видатковою накладною № НКН-13114 від 13.11.2017 на суму 316 152,26 грн., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № НКН-700955 від 13.11.2017, довіреністю № 177 від 13.11.2017, рахунком-фактурою № НКН-700914 від 13.11.2017.

Таким чином, судом встановлено, що при укладанні договору поставки нафтопродуктів від 20.07.2017 позивач та відповідач-1 узгодили усі суттєві умови договору, у тому числі й ціну на товар, що підтверджується матеріалами справи, поясненнями відповідача-2, у звязку з чим судом відхиляються доводи позивача про те, що ціну на товар сторонами договору не було погоджено.

Окрім того, на позивач зазначив, що оспорюваний договір порушує ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме, сторонами при укладенні договору було порушено вимоги статті 61 Конституції України, та передбачено подвійне застосування до покупця штрафних санкцій одного виду за одне правопорушення. Це є підставою для визнання договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Ст. 61 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (ч.ч.1, 2 ст. 632 Цивільного кодексу України).

Згідно з п.3.1 договору загальна ціна договору визначається кількістю отриманого товару покупцем протягом всього строку дії Договору. Вартість кожної окремої партії товару визначається постачальником в рахунках-фактурах та видаткових накладних.

Ціна договору може змінюватися у випадках, встановлених п.п.3.4., 3.5 цього договору (п. 3.2 договору).

Покупець зобовязується оплатити повну вартість (в розмірі 100%) товару (в тому числі ПДВ), відображену в рахунках-фактурах, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки товару.

Згідно з п. 3.4 договору у випадку оплати товару з простроченням строку оплати, встановленого п. 3.3 договору, ціна за одиницю товару становить:

- у випадку прострочення оплати за товар більше ніж на 10 (десять) календарних днів ціна за одиницю товару починаючи з 11 (одинадцятого) дня прострочення до 60 (шістдесятого) дня включно щодня збільшується на 10 грн/т, у тому числі ПДВ 1,67 грн. (п. 3.4.1 договору);

- у випадку прострочення оплати за товар більше ніж на 60 (шістдесят) днів за одиницю товару починаючи з 61 (шістдесят першого) дня прострочення збільшується на 60 % від ціни за одиницю товару, визначену станом на 60 (шістдесятий) день прострочення, відповідно до п. 3.4.1 договору.

За рішенням продавця може бути збільшено ціну (вартість) товару (партії товару), який був поставлений (переданий) покупцю (після підписання видаткової накладної або акта приймання-передачі товару), у випадках встановлених договором (п. 3.5 договору).

Таким чином, сторонами правомірно передбачено в договорі збільшення ціни за поставлений товар, в залежності від строку оплати за нього з боку позивача.

За Договором № 20/02/2018 про відступлення права вимоги від 20.02.2018 відповідач-1 відступив відповідачу-2, а відповідач-2 набув право вимоги, належне первісному кредиторові у відповідності до основного договору - Договору поставки нафтопродуктів № НКН-70020 від 20.07.2017, укладеного між первісним кредитором і боржником - Дочірнім підприємством "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", включаючи право вимоги від боржника сплати основної суми заборгованості за поставлений товар, з урахуванням положень щодо зміни ціни за товар, передбачених пунктами 3.2., 3.4. основного договору, 3% річних та штрафів за несвоєчасну оплату товару, передбачених п. 4.3 основного договору (п.1 договору про відступлення права вимоги).

Позивачем було частково оплачено відповідачу-2 заборгованість за договором про відступлення права вимоги № 20/02/2018 від 20.02.2018 у урахуванням збільшеної ціни на товар, яка відбулася на підставі п. 3.4. договору поставки нафтопродуктів № НКН-70020 від 20.07.2017.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно частин 1, 2 ст. 217 Господарського кодексу України, господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Отже одним із видів юридичної відповідальності за правопорушення у сфері господарювання є штрафні санкції.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ст. 552 Цивільного кодексу України).

Згідно приписів пункту 4.2 договору у випадку прострочення оплати поставленого товару покупець зобовязаний на вимогу постачальника сплатити йому штраф у розмірі:

- 1,5 % від суми неоплаченого товару при простроченні оплати від одного до десяти календарних днів;

- 3 % від суми неоплаченого товару при простроченні оплати від одинадцяти до шістнадцяти календарних днів;

- 10 % від суми неоплаченого товару при простроченні оплати від шестидесяти одного календарного дня.

Таким чином, при укладанні оспорюваного договору, сторонами погоджено збільшення ціни товару у відповідності до термінів прострочення оплати вартості товару згідно приписів пп. 3.4.1, 3.4.2 договору, а також збільшення розміру штрафу у відповідності до термінів прострочення оплати вартості товару, згідно положень п. 4.2 договору, що не суперечить Конституції України та загальним засадам цивільного законодавства, а тому доводи позивача щодо недійсності договору у звязку з притягненням його до подвійної відповідальності відхиляються судом.

Щодо наданого позивачем клопотання про виклик свідків суд зазначає наступне.

Ч. 1 ст. 88 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що показання свідка викладаються ним письмово в заяві свідка.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Господарського процесуального кодексу України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти. Таким чином, передумовою подання клопотання про виклик свідка є подання до суду заяви свідка, в порядку, передбаченому ст. 88 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, оскільки до суду позивачем не було подано заяви свідків, суд позбавлений можливості оцінити наявність передумов для виклику свідків, окрім того, відповідно до ч. 9 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження свідки не викликаються, у звязку з чим клопотання позивача про виклик свідків відхиляється судом.

Щодо клопотань позивача про витребування оригіналів письмових доказів та проведення судової експертизи суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

У разі необхідності до позовної заяви додається клопотання про призначення експертизи, витребування доказів тощо (ч. 3 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Крім того, докази, які позивач просить витребувати та щодо яких призначити почеркознавчу експертизу, судом виключені з числа доказів і справу розглянуто на підставі інших доказів.

Таким чином, господарський суд залишає вказані клопотання позивача без задоволення.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999 року в справі "ОСОБА_8 проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та ОСОБА_9 (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ст. 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Ч. 1 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для визнання недійсним договору поставки нафтопродуктів № НКН- 70020 від 20.07.2017, вимоги ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 73-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Капитал Нафта" та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Синтез" про визнання договору поставки нафтопродуктів № НКН-700020 від 20.07.2017 недійсним відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення - 30.11.2018.

Суддя Е.М. Бондарєв