ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року Справа № 903/644/16

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Луцького міського центру зайнятості на ухвалу Господарського суду Волинської області (скарга Луцького міського центру зайнятості на дії відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області), постановлену 15 серпня 2018 року в справі № 903/644/16

час та місце ухвалення: 15 серпня 2018 року; м. Луцьк, проспект Волі, 54а; вступна і резолютивна частина проголошена о 12:26 год; повний текст ухвали складено 17 серпня 2018 року

за позовом (заявою) Першого заступника керівника Луцької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради

до відповідачів:

1) Луцького міського голови

2) Виконавчого комітету Луцької міської ради

3) Луцького міського центру зайнятості

про скасування розпорядження та частково рішення виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів

за участю представників сторін:

від Прокурора - Ващишина І.В.;

від Позивача - не з'явився;

від Відповідача 1 - не з'явився;

від Відповідача 2 - не з'явився;

від Відповідача 3 - ОСОБА_1;

від Органу виконання - не з'явився.

Заяв про відвід (самовідвід) судді (суддів) та секретаря судового засідання, з підстав, визначених статтями 35-37 Господарського процесуального кодексу України не надходило. Клопотань про роз'яснення прав та обов'язків, відповідно до статті 205 Господарського процесуального кодексу України, не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Луцької місцевої прокуратури (надалі Прокурор) в інтересах держави в особі Луцької міської ради (надалі Позивач) звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Луцького міського голови (надалі Відповідач 1), Виконавчого комітету Луцької міської ради (надалі Відповідач 2) та Луцького міського центру зайнятості (надалі Відповідач 3), в якому просив:

· визнати недійсним та скасувати розпорядження Відповідача 2 № 376-рв від 11 серпня 1997 року "Про передачу приміщення дошкільного закладу № 23, що по вул. Ярощука, 2 міському центру зайнятості";

· визнати недійсним та скасувати рішення Відповідача 2 № 8/3 від 23 вересня 1997 року в частині затвердження розпорядження Відповідача 1 № 376-рв від 11 серпня 1997 року "Про передачу приміщення дошкільного закладу № 23, що по вул. Ярощука, 2 міському центру зайнятості";

· зобов`язати Відповідача 3 передати приміщення дошкільного закладу № 23, що по вул. Ярощука, 2 в м. Луцьку Позивачу на підставі акту прийому-передачі.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 7 листопада 2016 року затверджено мирову угоду в справі № 903/644/16, укладену 7 листопада 2016 року між Позивачем та Відповідачем 3 (том 1, а.с. 82-83).

У зв`язку із невиконанням Відповідачем 3 умов мирової угоди Позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області із заявою про примусове виконання ухвали Господарського суду Волинської області від 7 листопада 2016 року в справі № 903/644/16 про затвердження мирової угоди.

29 листопада 2017 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області: винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за № 55270495 по виконанню ухвали Господарського суду Волинської області від 7 листопада 2016 року в справі № 903/644/16; зобов`язано Відповідача 3 передати Позивачу приміщення по вул. Ярощука, 2 в м. Луцьку; вказано, що Відповідачу 3 необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів; стягнуто з Відповідача 3 виконавчий збір у розмірі 12 800 грн (том 1, а.с 94-95).

18 грудня 2017 року на адресу Господарського суду Волинської області надійшла скарга Відповідача 3 на постанову про відкриття виконавчого провадження головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 29 листопада 2017 року (том 1, а.с. 88-91).

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 28 грудня 2017 року скаргу Відповідача 3 на постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження № 55170495, з підстав, наведених у даній ухвалі, залишено без задоволення (том 1, а.с. 126-128).

31 січня 2018 року Відповідач 3 подав заяву про відстрочення виконання ухвали Господарського суду Волинської області від 7 листопада 2016 року на термін до забезпечення приміщенням Відповідача 3 але не менше як на рік з дня ухвалення рішення (том 1, а.с. 133-136).

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 12 лютого 2018 року в задоволенні заяви Відповідача 3 про відстрочку виконання рішення суду в справі № 903/644/16, з підстав, зазначених у даній ухвалі, було відмовлено (том 1, а.с. 180-183).

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції 28 грудня 2017 року, Відповідач 3 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 55170495 від 29 листопада 2017 року (том 1, а.с. 199-202).

Водночас, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 12 лютого 2018 року, Відповідач 3 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відстрочити виконання ухвали Господарського суду Волинської області від 7 листопада 2016 року по справі № 903/644/16 на термін до забезпечення приміщенням Відповідача 3 але не менше як на рік з дня ухвалення рішення (том 2, а.с. 5-11).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 20 березня 2018 року (том 2, а.с. 81-87), з підстав, зазначених в даній ухвалі, апеляційну скаргу Відповідача 3 на ухвалу Господарського суду Волинської області від 12 лютого 2018 року (про відмову у відстрочці виконання ухвали суду) залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 20 березня 2018 року (том 2, а.с. 89-95), з підстав, зазначених у даній ухвалі апеляційну скаргу Відповідача 3 на ухвалу Господарського суду Волинської області від 12 лютого 2018 року (про відмову в задоволенні скарги на дії органу виконання щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відповідач 3 не погоджуючись із винесеною ухвалою місцевого господарського суду від 28 грудня 2017 року (про скасування постанови органу виконання про відкриття виконавчого провадження) та постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 20 березня 2018 року в справі № 903/644/16, звернувся з касаційного скаргою до Верховного Суду, в котрій просив, скасувати дані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження за № 55170495 від 29 листопада 2017 року (том 3, а.с. 9-15).

Постановою Верховного Суду від 3 липня 2018 року в справі № 903/644/16 касаційну скаргу Відповідача 3 залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду Волинської області від 28 грудня 2017 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20 березня 2018 року залишено без змін (том 3, а.с 125-136).

26 квітня 2018 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області у виконавчому провадженні за № 55270495 було винесено Постанову про накладення штрафу в розмірі 5100 грн (том 2, а.с. 201-202).

Відповідач 3 не погоджуючись з даною постановою органу виконання, звернувся в Господарський суд Волинської області з скаргою на постанову про накладення штрафу, в котрій просить суд визнати незаконною та скасувати постанову про накладення штрафу головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 від 26 квітня 2018 року (том 2, а.с. 168-173).

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 15 серпня 2018 року, з підстав, наведених в даній ухвалі, в задоволенні скарги Відповідача 3 на постанову про накладення штрафу було відмовлено (том 3, а.с. 150 152).

Мотивуючи дану ухвалу, місцевий господарський суд виходив, зокрема, з того, що відповідно до змісту Закону України «Про виконавче провадження» винесення постанови про накладення штрафу у разі невиконання рішення є обов'язком державного виконавця. Зі змісту постанови про відкриття виконавчого провадження від 26 квітня 2018 року вбачається, що державним виконавцем було зазначено про необхідність виконання боржником рішення у 10-денний строк. Матеріали справи не містять доказів виконання скаржником ухвали Господарського суду Волинської області від 7 листопада 2016 року у встановлений Законом України «Про виконавче провадження» строк. Суд відхилив доводи скаржника щодо об'єктивних причин неможливості виконати ухвалу суду , з огляду на невиконання Позивачем своїх зобов'язань по пошуку приміщення, так як вбачається з листа-відповіді Позивача від 27 січня 2017 року № 11-24/498 для Відповідача 3 були запропоновані наявні вільні приміщення. Скаржником при цьому, не надано доказів, які б свідчили про виконання ним рішення суду, що вказує на те, що дії державного виконавця з винесення постанови про накладення штрафу відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Водночас, суд першої інстанції також зазначив, що статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений обов'язок державного виконавця щодо перевірки виконання рішення суду боржником, а строк для винесення постанови про накладення штрафу не встановлений.

Не погодившись із винесеною ухвалою, Відповідач 3 звернувся із апеляційною скаргою (том 3, а.с. 164-167), в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Волинської області від 15 серпня 2018 року в справі № 903/644/16 та прийняти нове рішення, яким визнати незаконною та скасувати постанову про накладення штрафу Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішення у Волинській області від 26 квітня 2018 року.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Відповідач 3 звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що 4 грудня 2017 року постанова про відкриття виконавчого провадження надійшла на адресу Відповідача 3. Отже, як зауважує апелянт, десятиденний строк, встановлений в постанові сплив ще 18 грудня 2017 року. Водночас, Боржник також вказав, що судом першої інстанції залишено поза увагою пункт 2 статті 63 Закону України "Про виконавче провадження", а саме щодо того, що визначальною умовою для застосування до боржника у виконавчому провадженні відповідальності у вигляді штрафу є невиконання рішення суду саме без поважних причин. Також, на переконання Боржника, він не міг виконати рішення суду з обєктивних та незалежних від нього причин, тобто, як зазначає апелянт, з поважних причин, у встановлений державним виконавцем строк до 18 грудня 2017 року, саме у звязку із відсутністю приміщення для можливого його розміщення.

Крім того, Відповідач 3 у поданій апеляційній скарзі також звертає увагу апеляційного господарського суду і на те, що відповідно до Постанови Верховного Суду від 24 січня 2018 року № 0670/4378/12 спори про оскарження постанов державних виконавців про накладення штрафів відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 24 вересня 2018 року (том 3, а.с. 194-196) апеляційну скаргу Відповідача 3 залишено без руху, та зобов'язано Відповідача 3 протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки та подати суду - докази надсилання копії апеляційної скарги і доданих до неї документів учасникам справи (Відповідачу 1 та Відповідачу 2) листом з описом вкладення; мотивоване клопотання про поновлення строків на оскарження ухвали Господарського суду Волинської області від 15 серпня 2018 року.

Дана справа розглядалася Рівненським апеляційним господарським судом та на момент надходження витребуваних доказів та клопотання про поновлення пропущеного строку переглядається створеним Указом Президента України № 454/2017 від 29 грудня 2017 року Північно-західним апеляційним господарським судом в апеляційному окрузі (що включає Вінницьку, Волинську, Житомирську, Рівненську та Хмельницьку області, з місцезнаходженням у місті Рівному).

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 23 жовтня 2018 року прийнято справу № 903/644/16 до провадження суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б.. Також даною ухвалою відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 3 (том 4, а.с. 18-19).

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 5 листопада 2018 року призначено справу № 903/644/16 до розгляду на 21 листопада 2018 року об 15 годині 10 хвилин.

Органом виконання було подано відзив на апеляційну скаргу Відповідача 3 (том 3, а.с. 31-32), в котрому, з підстав, зазначених у даному відзиві Орган виконання просив залишити дану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому, Орган виконання зазначив, що зважаючи на те, що станом на 26 квітня 2018 року рішення суду Відповідачем 3 не виконано, ним було винесено постанову про накладення на боржника штрафу в розмірі 5100 грн та зобовязано Відповідача 3 виконати рішення суду протягом десяти робочих днів.

В судове засідання від 21 листопада 2018 року представники Позивача, Відповідача 1, Відповідача 2 та Органу виконання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили.

Водночас, з наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що сторони були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання (том 4, а.с. 36-37).

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання судом вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 ГПК України, що вказує на те, що ухвалою суду від 5 листопада 2018 року явка сторін обов'язковою не визнавалась.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників Позивача, Відповідача 1 та Відповідача 2, оскільки останні не скористались своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні від 21 листопада 2018 року представник Відповідача 3 підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній, просить суд її задоволити, оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким скасувати постанову Органу виконання про накладення штрафу в розмірі 5100 грн.

В судовому засіданні від 21 листопада 2018 року Прокурор заперечив проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, з підстав, наведених у відзиві, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення представника Відповідача 3 та Прокурора, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду доходить висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржувану ухвалу слід залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як вже вказувалося вище в даній судовій постанові, ухвалою Господарського суду Волинської області від 7 листопада 2016 року по справі № 903/644/16 затверджено мирову угоду, укладену між Відповідачем 3 та Позивачем 7 листопада 2016 року, а провадження у справі припинено (том 1, а.с. 82-83).

Пунктами 4-6 даної ухвали визначено, що: ухвала є виконавчим документом, який набирає законної сили з 7 листопада 2016 року і дійсний для предявлення до 7 листопада 2019 року; стягувачем за виконавчим документом є Позивач; боржником Відповідач 3.

Згідно з пункту 2.1 Мирової угоди, що визначено в пункті 2 ухвали: Позивач зобов'язався забезпечити (за умови наявності вільних приміщень в комунальній власності) та/або сприяти в забезпеченні протягом одного року аналогічним приміщенням Відповідача 3 для розміщення Відповідача 3; під аналогічним приміщенням сторони розуміють - приміщення аналогічне по технічних характеристиках, в тому числі площі, транспортній доступності (том 1, а.с. 69, 83).

Відповідно до пункту 2.2 Мирової угоди, що визначено в пункті 2 ухвали місцевого господарського суду: Відповідач 3 зобов'язався передати приміщення по вул. Ярощука, 2 в м. Луцьку Позивачу на підставі акту прийому-передачі, протягом одного року з дня набрання чинності Мировою угодою.

Відповідно до умов пункту 2.6 Мирової угоди, що визначено в пункті 2 ухвали: дана Мирова угода набирає чинності з моменту її затвердження Господарським судом Волинської області (7 листопада 2016 року); діє до повного виконання зобов'язань, передбачених цією Мировою угодою.

Отже, зважаючи на умови пункту 2.6 Мирової угоди, строк виконання зобовязань за нею, в тому числі щодо зобов'язання Відповідача 3 передати приміщення, встановлений до 7 листопада 2017 року.

У зв`язку із невиконанням Відповідачем 3 умов Мирової угоди, затвердженої судом, Позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (надалі Орган виконання) із заявою про примусове виконання ухвали Господарського суду Волинської області від 7 листопада 2016 року в справ і № 903/644/16 (котрою затверджено мирову угоду).

29 листопада 2017 року Органом виконання за заявою Позивача було відкрито виконавче провадження за № 55270495 (том 1, а.с. 94-95).

Постановою про відкриття виконавчого провадження Відповідача 3 зобовязано передати Позивачу приміщення по вул. Ярощука, 2 в м. Луцьку протягом 10 робочих днів.

Разом з тим, як встановлено апеляційним господарським судом, Відповідач 3 не звертався до органів Державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання ухвали Господарського суду Волинської області по справі № 903/644/16 від 7 листопада 2016 року, щодо виконання Позивачем пункту 2.1 Мирової угоди, затвердженої даним судовим рішенням у вигляді ухвали.

Водночас, з огляду на невиконання Відповідачем 3 постанови державного виконавця та рішення суду (щодо передачі приміщенні Позивачу), 26 квітня 2018 року Органом виконання було винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 5 100 грн (том 2, а.с. 201-202). Як зазначено у даній Постанові, штраф накладено саме за невиконання рішення суду (відповідно до статтей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідач 3, не погоджуючись із винесеною Органом виконання Постановою, звернувся до суду із скаргою в котрій просив скасувати дану постанову, посилаючись на те, що невиконання рішення суду зумовлено поважними обставинами, а саме невиконанням свого обовязку зі сторони Позивача щодо забезпечення Відповідача 3 вільним приміщенням.

Досліджуючи дані правовідносини на предмет їх нормативно правового регулювання в процесі виконання судового рішення, колегія суду приймає до уваги наступні положення діючого законодавства України.

Статтею 1291 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до статей 18, 326 Господарського процесуального кодексу України: судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 339 Господарського процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України "Про виконавче провадження" .

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» , виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 2 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено обов'язок виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як вбачається зі змісту скарги Боржника, останній вважає, що всупереч вимогам чинного законодавства Органом виконання не взято до уваги пункт 2 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» котрим унормовано, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення суду, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначається вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність.

А саме, на думку апелянта, Органом виконання не враховано, що ключове значення в даному випадку має саме поважність причин невиконання рішення суду, тобто визначальною умовою для застосування до боржника у виконавчому провадженні відповідальності у вигляді накладення штрафу є невиконання рішення суду без поважних причин.

Проте, апеляційний господарський суд не погоджується з такими доводами апелянта.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»: виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як підтверджено матеріалами справи Відповідач 3 неодноразово звертався до суду зі скаргою на дії Органу виконання як щодо відкриття виконавчого провадження, так і з заявою про відстрочку виконання ухвали, проте, ухвалою Господарського суду Волинської області від 28 грудня 2017 року, залишеною без змін постановами Рівненського апеляційного господарського суду від 20 березня 2018 року (том 2, а. с. 89-95), Верховного Суду від 3 липня 2018 року (том 3 а. с. 125-136) відмовлено у задоволенні скарг Відповідача 3. Ухвалою від 12 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 20 березня 2018 року (том 2, а. с. 81-87) у задоволенні заяви про відстрочку виконання ухвали відмовлено. У відкритті касаційного провадження (на дану ухвалу та постанову Рівненського апеляційного господарського суду) відмовлено ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (том 2, а. с. 108-110).

При цьому Рівненський апеляційний господарський суд у постанові від 20 березня 2018 року (том 2, а. с. 89-95), залишаючи без змін ухвалу господарського суду від 28 грудня 2017 року зазначив, що: обов`язок Позивача, передбачений пунктом 2.1 Мирової угоди щодо забезпечення (за умови наявності вільних приміщень в комунальній власності) та/або сприяти в забезпеченні протягом одного року аналогічним приміщенням Відповідача 3 не кореспондується із обов`язком Відповідача 3, передбаченим пунктом 2.2 мирової угоди щодо передачі Позивачу приміщення по вул. Ярощука, 2 в м. Луцьку. Таким чином, сторони самостійно мають відповідати за своїми зобов`язаннями, взятими за умовами мирової угоди, а доводи заявника про те, що ним з вини Позивача не виконано умови мирової угоди є безпідставними, оскільки суду не надано доказів, що Позивачем створювались Відповідачу 3 перешкоди у виконанні її умов. При цьому, матеріалами справи підтверджується, що Позивач вчиняв дії щодо сприяння у забезпеченні приміщенням Відповідача 3.

Постановляючи постанову від 3 липня 2018 року (том 3, а.с. 125-126) Верховний Суд погодився з таким висновком Рівненського апеляційного господарського суду, залишаючи дану постанову апеляційного суду без змін, а касаційну скаргу Відповідача 3 без задоволення.

Окрім того, колегія суду ще раз звертає увагу на те, що апелянт як підставу невиконання своїх зобовязань по Мировій угоді, зазначає зустрічне невиконання Позивачем своїх зобовязань щодо надання йому належного приміщення. Водночас, зважаючи на таке, як зазначає Відповідач 3, порушення з боку Позивача, на переконання Північно-західного апеляційного господарського суду апелянт мав би сам звернутися до Органу виконання з вимогою щодо примусового виконання Позивачем зобов язання по Мировій угоді (за пунктом 2.1 Мирової угоди). Однак представник Відповідача 3 в судовому засіданні вказав, що Відповідач 3 з відповідною заявою до Органів виконання не звертався.

З огляду ж на відсутність факту примусового виконання за пунктом 2.1 Мирової угоди, суд констатує безпідставність тверджень Відповідача 3, щодо того, що Орган виконання мав би врахувати його при винесенні Органом виконання оспорюваної постанови про накладення штрафу.

Окрім того, апелянт в своїй апеляційній скарзі зауважує, що 4 грудня 2017 року постанова про відкриття виконавчого провадження надійшла на адресу Відповідача 3. Отже, як зауважує Відповідач 3, десятиденний строк, встановлений в постанові сплив ще 18 грудня 2017 року. Оскільки, постанова Органу виконання про накладення на Боржника штрафу винесена 26 квітня 2018 року, що на переконання Боржника, є порушенням пунктів 1, 2 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», а саме строку її постановлення.

Оцінивши такий довод Відповідача 3 суд констатує, що статтею 63 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно розглядаючи дані правовідносини саме в правовому полі норм діючого законодавства України (котре направлене на врегулювання діяльності Органу виконання під час здійснення виконавчого провадження) вбачається, що винесення постанови про накладення штрафу у разі невиконання рішення є обов'язком державного виконавця.

Як вбачається зі змісту постанови про відкриття виконавчого провадження від 26 квітня 2018 року, державним виконавцем було зазначено про необхідність виконання Відповідачем 3 рішення у 10-денний строк.

При цьому, Відповідачем 3 не подано суду, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про виконання ним рішення суду в добровільному порядку, що вказує на те (з огляду на безпосередній обовязок Органу виконання, що унормований статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження»), що дії державного виконавця з винесення постанови про накладення штрафу відповідають вимогам Закону України, зокрема статті 63.

Що ж до посилання скаржника, в своїй апеляційній скарзі, щодо винесення постанови з пропуском строку апеляційний суд вважає безпідставним та необґрунтованими з огляду на наступне.

З огляду на описане вище в даній судовій постанові, колегія суддів звертає увагу апелянта, що рішення виконавця про накладення штрафу вважається таким, що пред'явлено до виконання у день прийняття такого рішення. Подальші дії державного виконавця щодо здійсненння виконавчого провадження не змінює тієї обставини, що рішення виконавця про накладення штрафу вважається таким, що вже пред'явлено до виконання.

Відповідно постанову про накладення штрафу № 55270495 від 26 квітня 2018 року необхідно вважати пред'явленою до виконання цією ж датою 26 квітня 2018 року.

Колегія суду звертає увагу, що рішення суду не виконане Відповідачем 3 і на день розгляду даної скарги в суді, при цьому статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений обов'язок державного виконавця щодо перевірки виконання рішення суду боржником.

При цьому, колегія суду констатує, що статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» строк для винесення постанови про накладення штрафу не встановлений. Відтак, Органом виконання не було порушено вимог щодо додержання строку винесення постанови про накладення штрафу.

Враховуючи усе описане вище в даній судовій постанові колегія судді резюмує, що посилання скаржника на несвоєчасне винесення Органом виконання постанови про накладення штрафу не впливає на правомірність її винесення, оскільки за приписами абзацу третього частини 5 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Також, судова колегія відхиляє доводи апелянта щодо об'єктивних причин неможливості виконати ухвалу суду, а саме, невиконанням Позивачем своїх зобов'язань по пошуку приміщення, оскільки, як вбачається з доказів долучених до матеріалів справи (том 1, а.с. 172, том 2, а.с. 190-191), та зокрема, з листа-відповіді від 27 січня 2017 року № 11-24/498 вільні приміщення були запропоновані Відповідачу 3. Крім того, суд звертає увагу, що строк для добровільного виконання рішення суду сплив ще 18 грудня 2017 року, ухвала суду про затвердження мирової угоди набрала чинності ще 7 листопада 2016 року, відтак Відповідач 3 мав достатньо часу для виконання рішення суду. Разом з тим суд ще раз вказує на відсутність факту примусового виконання пункту 2.1 Мирової угоди Органом виконання - судового рішення саме за заявою Відповідача 3.

Посилання ж Відповідача 3 на постанову Верховного Суду у справі № 21-1907а16 від 22 листопада 2016 року та відсутність на 2018 рік статті фінансування для виконання рішення суду є безпідставним, оскільки, зазначена постанова стосується невиконання рішення суду саме про стягнення коштів.

Також, не заслуговують посилання Скаржника на Постанову Верховного Суду від 24 січня 2018 року № 0670/4378/12, оскільки мова у даній постанові йде про зведене виконавче провадження, в котрому було обєднано рішення декількох судів щодо одного боржника, а тому таке виконання (за зведеним виконавчим провадженням) і оскарження дій за ним підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Водночас, виконавче провадження № 55170495 виконується на підставі судового рішення в господарській справі № 903/644/16 та не знаходиться в рамках зведеного виконавчого провадження. Усе вищевказане спростовує доводи апеляційної скарги.

Водночас суд наголошує, що в силу дії статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини": суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року в справі "Христов проти України", одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії"; пункт 61).

У рішенні Єропейського суду з прав людини від 26 липня 2012 року у справі №38773/05 (Савіцький проти України) зазначено, що: "право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок".

Суд констатує, що принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Таким чином, апеляційний господарський суд приходить висновку, що постанова про накладення штрафу за № 55270495 від 26 квітня 2018 року винесена відповідно до закону та в межах повноважень державного виконавця, право заявника порушено не було, тому скарга про визнання незаконною та скасування постанови про накладенню штрафу від 26 квітня 2018 року задоволенню не підлягає

З огляду на усе вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність відмови Відповідачу 3 в задоволенні його скарги щодо скасування постанови Органу виконання про накладення штрафу.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак апеляційний господарський суд залишає оспорювану ухвалу без змін з огляду на її законність і обгрунтованість, а також те, що при прийнятті даної постанови, Північно західним апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даної ухвали (в розумінні частини 4 статті 269 ГПК України).

Відтак, виносячи дану судову постанову та враховуючи те, що апеляційним господарським судом залишено без задоволення апеляційну скаргу Боржника, апеляційний господарський суд, відповідно статті 129 ГПК України, залишає судовий збір за розгляд апеляційної скарги за Боржником.

Керуючись статтями 129, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Луцького міського центру зайнятості на ухвалу Господарського суду Волинської області від 15 серпня 2018 року в справі № 903/644/16 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Волинської області від 15 серпня 2018 року в справі № 903/644/16 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу № 903/644/16 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови виготовлено 22 листопада 2018 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.