ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2018 р. Справа №914/978/16

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Орищин Г.В.

Хабіб М.І.

секретар судового засідання Н.Кишенюк

за участю представників сторін:

від позивача: Тістечко Ю.Я.- представник на підставі довіреності №1692/10/13-70-10 від 12.02.2018, Чижевська І.В.-представник на підставі довіреності №4294/10/13-70-05 від 16.05.18;

від відповідача: Івашків Ю.В.- адвокат (договір про надання правової допомоги № 3/06 від 29.06.2017) ;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові апеляційну скаргу Львівської митниці Державної фіскальної служби, м.Львів, вих. № 585/13-70-10/14 від 02.08.2018,

на рішення Господарського суду Львівської області від 03.07.2018 (суддя Горецька З.В., м.Львів, повний текст рішення складено 16.07.2018)

у справі № 914/978/16

за позовом: Львівської митниці Державної фіскальної служби, м.Львів

до відповідача: Приватного підприємства ,,Гамелія'', м.Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділ Державної виконавчої служби Жовківського районного управління юстиції у Львівської області,м.Львів

про стягнення 564 467,77 грн.

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.10.2016 у справі №914/978/16 позовні вимоги Львівської митниці Державної фіскальної служби до Приватного підприємства ,,Гамелія'', за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділу Державної виконавчої служби Жовківського районного управління юстиції у Львівської області про стягнення 564 467,77 грн.-задоволено повністю.

Відповідачем подано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Львівської області від 12.10.2016.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 рішення Господарського суду Львівської області від 12.10.2016 залишено без змін, апеляційну скаргу Приватного підприємства ,,Гамелія'' - без задоволення.

Відповідачем подано касаційну скаргу на рішення господарського суду Львівської області від 12.10.2016 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 20.02.2017.

Постановою Вищого Господарського суду України від 26.04.2017 у справі № 914/978/16 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 та рішення Господарського суду Львівської області від 12.10.2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області в іншому складі суду.

При цьому Вищий господарський суд України зазначив, що задовольняючи позов та стягуючи з відповідача збитки за нестачу товару, господарські суди належним чином не встановили за яким саме договором відповідального зберігання № 25 від 27.01.2011, № 24 від 03.02.2012, № 28 від 08.02.2013, № 92 від 02.02.2015 був переданий товар, який є нестачею, та не дослідили умов цих договорів, а саме поза увагою господарських судів залишилось те, що згідно з п. 4.1.2 договорів № № 92, 28, 24 та п. 3.1.2 договору № 25 поклажодавець зобов'язаний забрати у зберігача майно до закінчення строку цього договору, а тому необхідно було з'ясувати закінчення строку кожного з договорів та чи було виконано позивачем вищевказані умови договорів. Також суди не дослідили всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності і належним чином не з'ясували чи підтверджується матеріалами інвентаризації, актом оцінки збитків від 25.12.2015 факт наявності у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення за нестачу майна, яке було передане йому за договорами відповідального зберігання № 25 від 27.01.2011, № 24 від 03.02.2012, № 28 від 08.02.2013, № 92 від 02.02.2015.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.07.2018 у справі №914/978/16 позовні вимоги Львівської митниці Державної фіскальної служби до Приватного підприємства Гамелія, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділу Державної виконавчої служби Жовківського районного управління юстиції у Львівської області про стягнення 564 467,77 грн.- відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що переданий на зберігання товар по вищенаведенених договорах і надалі знаходиться в складському приміщенні ПП ,,Гамелія'', виходячи з маркувальних даних, зберігається у вигляді згнившої плодоовочевої продукції та у вигляді форм, упаковок з продукцією тощо. Однак такі зміни були спричинені не протиправною поведінкою відповідача, а лише природніми властивостями майна, та про ризики чого, відповідно до умов п.2.2. укладених Договорів зберігання, відповідач повідомляв поклажодавця.

Оскільки у даному випадку відсутня протиправна поведінка відповідача, а отже відсутні три із загальних умов відповідальності, а, саме, протиправна поведінка відповідача, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, та відсутня вина відповідача, що виключає можливість відповідальності у виді відшкодування майнової шкоди.

Не погоджуючись з даним рішення, позивач подав до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 03.07.2018 у справі № 914/978/16 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю, посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесене з порушенням норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Підставами для скасування оскаржуваного рішення скаржник вважає наступні:

Судом першої інстанції взято до уваги висновок експерта № 4471 від 19.02.2018, який є неналежним у звязку з тим, що експерт не дав чіткої відповіді на поставлені питання, ідентифікація майна здійснювалась лише по ярликах.

Суд першої інстанції не врахував, що згідно п.5.2 договорів, укладених між сторонами, зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність майна з моменту передання майна на зберігання і до моменту його повернення поклажодавцеві. Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодження майна, відшкодовуються зберігачем: а) у разі втрати (нестачі) речі-у розмірі її вартості: б) у разі пошкодження речі -у розмірі суми , на яку знизилась її вартість.

Тобто, відповідач, отримавши товар відновідно до вищенаведених договорів, взяв на себе відповідальність за їх схоронність та несе відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження майна поклажодавця переданого на зберігання, що безпідставно не взято до уваги судом першої інстанці.

Окрім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги лист ПП ,,Гамелія'' від 30.05.2014 № 65, оскільки такий лист не має жодного відношення до розгляду даної справи. У даному листі відсутні будь які кваліфікуючі ознаки які дозволяють пов'язати даний лист із предметом позову/втраченим майном.

Апелянт також зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції неправомірно вказав на відсутність повного складу цивільного правопорушення.

Наводить скаржник і інші доводи, що є ,на його думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2018 справу №914/978/16 призначено судді-доповідачу Плотніцькому Б.Д., суддям Малех І.Б. та Матущаку О.І..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.08.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської митниці Державної фіскальної служби на рішення Господарського суду Львівської області від 03.07.2018 у справі №914/978/16 та надано строк для надання відзивів на апеляційну скаргу.

Ухвалою суду від 27.08.2018 призначено справу №914/978/16 до розгляду у судовому засіданні на 12.09.2018.

В матеріалах справи міститься повідомлення від 12.09.2018, в якому зазначено, що у зв'язку із перебуванням у відпустці члена колегії- Матущака О.І. та з урахуванням Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26.11.2010 розгляд вищевказаної справи 12.09.2018 не відбувся.

Ухвалою суду від 26.09.2018 розгляд справи призначено на 17.10.2018.

Указом Президента України від 29.12.2017 №454/2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" ліквідовано Львівський апеляційний господарський суд та утворено Західний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську та Чернівецьку області, з місцезнаходженням у місті Львові.

Згідно з ч.6 ст.147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України від 28.09.2018 №295/2018 суддів Львівського апеляційного господарського суду переведено на роботу на посадах суддів Західного апеляційного господарського суду.

03.10.2018 в газеті "Голос України" №185 (6940) було опубліковано повідомлення про початок роботи Західного апеляційного господарського суду.

Відповідно до ч.5 ст.31 Господарського процесуального кодексу України у разі ліквідації суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом.

Автоматизованим розподілом (протокол автоматизованого розподілу від 11.10.2018) справу №914/978/16 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Галушко Н.А., суддів Орищин Г.В. та Хабіб М.І..

Ухвалою суду від 12.10.2018 прийнято справу № 914/978/16 до провадження Західного апеляційного господарського суду у складі колегії суддів головуючого судді Галушко Н.А., суддів Орищин Н.А. та Хабіб М.І., призначено розгляд апеляційної скарги Львівської митниці Державної фіскальної служби в судовому засіданні 30.10.2018.

В судовому засіданні 30.10.2018 оголошено перерву до 13.11.2018.

В матеріалах справи міститься повідомлення, в якому зазначено, що у зв'язку із перебуванням головуючого судді Галушко Н.А. у відрядженні 13-14.11.2018, та з урахуванням положень абз.2 пп.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 21 від 03.03.2016 розгляд вищевказаної справи відбудеться 19.11.2018.

Згідно ч.1 статті 222 ГПК України суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео-та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Відводів складу суду та секретаря судового засідання в порядку ст.ст.35,37 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось.

В судове засідання 19.11.18 представник відповідача з'явився, проти апеляційної скарги заперечив, рішення суду від 03.07.2018 вважає законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Представник апелянта в судове засідання з'явився, апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, надав усні пояснення по суті спору.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без участі повноважного представника.(вих. № 1076 від 03.08.2018)

Відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 19.11.2018 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Західного апеляційного господарського суду.

Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне:

за встановленими судом першої інстанції та неоспореними обставинами вбачається, що 27.01.2011 між ПП "Гамелія" (зберігач) та Львівською митницею (поклажодавець) укладено договір відповідального зберігання № 25, за умовами якого поклажодавець передає в порядку та на умовах, визначених цим договором, а зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку дії договору вантаж, що передається (майно) згідно з актом приймання-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. п. 1.2., 1.3. договору майно зберігається та перебуває під митним контролем, використання та випуск якого може бути з дозволу поклажодавця. Відповідальне зберігання за цим договором є безоплатним. Поклажодавець не зобов'язується відшкодовувати зберігачеві витрати, понесені ним у зв'язку із зберіганням майна.

Зберігач зобов'язаний вживати всіх необхідних заходів для забезпечення схоронності майна протягом строку зберігання; зберігати майно окремо від інших речей, з дотриманням усіх необхідних умов, які забезпечують збереження майна поклажодавця, нести відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження майна поклажодавця, переданого на зберігання зберігачеві, у відповідності із цим договором та чинним в Україні законодавством з моменту одержання майна від поклажодавця та до моменту його повернення поклажодавцеві; повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього (п. 2.1. договору).

За п. 3.1.2. договору, поклажодавець зобов'язаний забрати у зберігача майно до закінчення строку цього договору.

03.02.2012 між сторонами було укладено договір відповідального зберігання № 24, а 08.02.2013 - договір відповідального зберігання № 28, а також додаткові угоди № 1 від 19.06.2013 та № 2 від 25.02.2014 до цього договору.

02.02.2015 між сторонами було підписано договір відповідального зберігання № 92 на таких самих умовах як і договір відповідального зберігання № 28 від 08.02.2013 (за винятком п. 2.1., в якому сторони погодили, що розмір річної плати за зберігання становить 0,83 грн за рік, крім того ПДВ 0,17 грн, всього 1,00 грн за рік). До договору № 92 від 02.02.2015 було укладено додаткову угоду № 1 від 27.05.2015.

На виконання умов договорів Львівською митницею було передано, а ПП "Гамелія" -прийнято на зберігання відповідне майно.

Згідно з наказом Львівської митниці Державної фіскальної служби № 620 від 23.10.2015 "Про проведення річної інвентаризації" (із змінами), позивачем проведено річну інвентаризацію, під час якої комісією виявлено нестачу майна, що передано ПП "Гамелія" на виконання зазначених вище договорів на загальну суму 426 526,01 грн.

За актом оцінки збитків, які завдано Львівській митниці ДФС від 25.12.2015, проіндексована вартість майна, що передана позивачем на зберігання відповідачу, становить 564 467,77 грн, а загальна вартість збитків - 737 118,08 грн.

29.12.2015 ПП "Левковичі" було складено рецензію на акт оцінки збитків, які завдано суб'єкту господарювання, за якою встановлено, що акт в цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна.

05.02.2016 Львівська митниця ДФС звернулась до ПП "Гамелія" з листом № 1426/10/13-70-05/29, яким повідомила останнє про виявлену нестачу переданого йому на зберігання майна та необхідність сплатити заборгованість в розмірі 737 118,08 грн. відповідно до акту оцінки збитків від 25.12.2015 і направила матеріали проведеної інвентаризації станом на 01.11.2015.

Підставою звернення Львівської митниці Державної фіскальної служби до місцевого господарського суду з даним позовом слугувала нестача майна, переданого відповідачу за договорами відповідального зберігання № 25 від 27.01.2011, № 24 від 03.02.2012, № 28 від 08.02.2013, № 92 від 02.02.2015, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (зокрема, актом оцінки збитків від 25.12.2015, рецензією ПП "Левковичі" від 29.12.2015 на акт оцінки збитків), у зв'язку із чим відповідачем було порушено умови договорів та вимоги ст. 942 ЦК України та завдано позивачу збитків в розмірі 564 467,77 грн, які становлять проіндексовану вартість втраченого відповідачем майна.

При прийнятті постанови колегія суддів керувалася наступним.

Згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 ЦК), сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (стаття 627 ЦК).

Загальні положення про зберігання врегульовано главою 66 ЦК України.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Встановивши факт існування між сторонами зобов'язальних відносин щодо відповідального зберігання товару на підставі вищенаведених договорів, суд першої інстанції проаналізував умови зазначених договорів та надав їм правильної юридичної оцінки.

Згідно зі ст. 949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Пунктом 4.1.2 договорів № № 92, 28, 24 та п. 3.1.2 договору № 25 сторони погодили, що поклажодавець зобов'язаний забрати у зберігача майно до закінчення строку цього договору.

Відповідно до п.2.2. договорів відповідального зберігання від 27.01.2011р. №25, від 03.02.2012р. №24, від 08.02.2013р. №28, від 02.02.2015р. №92: «якщо при прийманні зберігачем майна, що передається поклажодавцем на зберігання, в цьому майні виявляться пошкодження або недоліки, котрі можуть бути виявлені при поверхневому огляді, а також у випадку спричинення будь-ким пошкоджень майна поклажодавця, зберігач зобов"язаний вжити заходів щодо охорони прав поклажодавця зібрати необхідні докази і повідомити поклажодавця про такі порушення. Якщо зберігач своєчасно не повідомить про це поклажодавця, він несе відповідальність за збитки, завдані поклажодавцеві через таке неповідомлення».

На виконання умов п.2.2. вищевказаних договорів, ПП «Гамелія», як зберігач майна, неодноразово повідомляв позивача, як поклажодавця, про можливі ризики того, що дане майно має обмежений термін зберігання згідно ДСТУ, та просив позивача вирішити питання щодо розпорядження майном, що підтверджується листами ПП «Гамелія» від 09.07.2015 року №91, 90, 89, 88, 87, 86, 85, 84, від 30.05.2014 року №56 до Львівської митниці, як до розпорядника майна, про вчинення відповідних дій, адже, дані продукти є швидкопсуючими.

Посилання апелянта на те, що лист №56 від 30.05.2014 не має жодного відношення до розгляду даної справи, оскільки в ньому відсутні будь-які кваліфікуючі ознаки, які дозволили б пов'язати даний лист із предметом даного позову/втраченим майном, не заслуговують на увагу, оскільки неналежність такого листа не спростовує факту багаторазових повідомлень відповідача про можливі ризики того, що дане майно має обмежений термін зберігання згідно ДСТУ, що підтверджується іншими вищенаведеними листами, які знаходяться в матеріалах справи.

Отже, вищевказане майно, що було передано Львівською митницею ДФС, здебільшого є продуктами харчування, тобто товарами з обмеженим терміном зберігання.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивач в порушення умов договорів відповідального зберігання від 27.01.2011р. №25, від 03.02.2012р. №24, від 08.02.2013р. №28, від 02.02.2015р. №92, постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.1998р. №1340 "Про порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним", Закону України "Про якість та безпеку харчових продуктів і продовольчої сировини", не реагував та не приймав жодних рішень на вищезазначені повідомлення. Єдиною відповіддю позивача на частину вищевказаних повідомлень був лист від 16.08.2016 року, в якому позивач вказав, що дане майно перебувало в статусі конфіскованого майна, а розпорядження ним здійснює виконавча служба.

З метою встановлення максимально можливого терміну зберігання вищевказаного майна ПП «Гамелія» звернулось із запитом №24 від 26.04.2016 року до ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», у відповідь на який отримало лист від 28.04.2016 року з інформацією про те, що строк (термін) придатності продукції встановлює виробник на підставі відповідних чинних нормативних документів із зазначенням умов зберігання, а також про те що для визначення строку придатності продукції слід керуватись ДСТУ.

Враховуючи, що передане майно було без жодної сертифікації, отже виробник такої продукції не відомий, як і встановлений ним термін (строк) придатності, тому відповідач керувався строком (терміном) придатності встановленим ДСТУ.

Згідно ДСТУ (витяги з яких наявні в матеріалах справи) термін придатності майна, про недостачу якого вказано позивачем, давно закінчився, оскільки сягав для різного виду продукції від 15 днів до 6 місяців.

Судом першої інстанції з врахуванням вимог постанови Вищого господарського суду України від 26.04.17 підставно було призначено судову експертизу, де судовий експерт у своєму висновку №4471 зазначив, що в складському приміщенні ПП «Гамелія» передане поклажодавцем майно, виходячи з маркувальних даних, зберігається у вигляді згнившої плодоовочевої продукції та у вигляді форм, упаковок з продукцією тощо. Також зазначив, що станом на момент проведення експертизи та виходячи з маркувальних даних майно імовірно є в насявності у різному вигляді. На запитання №3, поставлене ухвалою суду про призначення експертизи, експерт зазначив, що встановити чи було наявне вищезазначене майно на складі ПП «Гамелія» на момент проведення річної інвентаризації у 2015 році експертним шляхом не представляється за можливе.

У поданій апеляційній скарзі апелянт наголошує на тому, що судовий експерт не дав чіткої відповіді на питання, посталені судом щодо кількості та інших властивостей майна. Однак колегія суддів наголошує, що майно, яке було передано Львівською митницею ДФС, здебільшого є продуктами харчування, тобто товарами з обмеженим терміном зберігання, а отже встановити наявністю товару у тому вигляді в якому він був переданий за вищенаведеними договорами є неможливим. Окрім того, дана судова експертиза спростовує твердження позивача про те, що у складських приміщеннях ПП ,,Гамелія'' відсутній товар, переданий за договороми відповідального зберігання, оскільки експерт встановив, що майно залишило сліди у матеріальному світі та існує у вигляді згнившої та непридатної продукції.

Посилання апелянта на те, що ідентифікація майна здійснювалась виключно по ярликах, спростовується висновком експерта № 4471, з якого вбачається, що одним з основних етапів експертного товарознавчого дослідження є огляд об'єктів, з допомогою безпосереднього сприйняття зовнішніх ознак і стану об'єктів на основі органолептичного методу, згідно якого встановлюється перелік товару. Таким чином наявність майна встановлюється шляхом його огляду, а в подальшому порівнюється з ярликами.

За ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 вказаної статті у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата збитків.

Отже, в даному випадку при новому розгляді даної справи суд першої інстанції повинен був з'ясувати чи існували вищевказані умови відповідальності для відшкодування збитків.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом ст. ст. 224, 225 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов'язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема у виді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника.

За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у виді відшкодування майнової шкоди не настає.

Беручи до уваги вищенаведені норми законодавства, а також враховуючи вищевказані факти, колегія суддів вважає, що передане поклажодавцем майно було знищене, та знаходиться у зберігача лише у вигляді згнившої продукції, однак такі зміни були спричинені не протиправною поведінкою відповідача, а лише природніми властивостями майна та про ризики чого, відповідно до умов п.2.2. укладених Договорів зберігання, відповідач повідомляв поклажодавця.

Отже, суд першої інстанції підставно зазначив про те, в даному випадку відсутні три із загальних умов відповідальності, а, саме, відсутня протиправна поведінка відповідача, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, та відсутня вина відповідача, що виключає можливість відповідальності відповідача у вигляді відшкодування майнової шкоди.

Враховуючи вищевказані обставини, суд першої інстанції дійшов підставного висновку, що передане поклажодавцем майно знаходилось та знаходиться у зберігача, однак, в згнившому стані, внаслідок природніх властивостей, а не внаслідок протиправних дій відповідача чи його вини, що виключає можливість застосування відповідальності до ПП «Гамелія» у вигляді відшкодування збитків.

Суд апеляційної інстанції на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об»єктивно не залежали від нього.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 03.07.2018 у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 277 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення господарського суду Львівської області від 03.07.2018 у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 129 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282-284 ГПК України,-

Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 03.07.2018 у справі № 914/978/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Львівської митниці Державної фіскальної служби без задоволення.

2. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287,288 ГПК України.

Повний текст постанови складено і підписано 26 листопада 2018 року

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.

суддя Хабіб М.І.