ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. ОдесаСправа № 916/538/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Бендерук Є.О.

за участю представників учасників справи:

від позивача: Марченко І.А. - особисто, паспорт; Петров Є.В., ордер;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Іваненко Дениса Миколайовича

на рішення Господарського суду Одеської області від 20.06.2018, постановлене суддею Погребною К.Ф. у м. Одесі, повний текст якого складено 02.07.2018

у справі № 916/538/18

за позовом: Фізичної особи - підприємця Марченко Ірини Анатоліївни

до відповідача: Фізичної особи - Іваненко Дениса Миколайовича

про: розірвання договору та стягнення 149 990, 55 грн.

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року Фізична особа-підприємець Марченко Ірина Анатоліївна звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Іваненко Дениса Миколайовича про розірвання договору оренди автозаправочної станції як цілісного майнового комплексу №1 від 15.09.2015 та стягнення заборгованості в розмірі 149 990,55грн., яка складається з основного боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 20 517,40 грн., 3% річних у розмірі 683,15 грн. та пені у сумі 128 790грн., з підстав неналежного виконання умов договору щодо сплати орендних платежів.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.06.2018 позов Фізичної особи - підприємця Марченко Ірини Анатоліївни задоволено частково: розірвано договір оренди АЗС як цілісного майнового комплексу №1 від 15.09.2015, укладеного між Фізичною особою-підприємцем Марченко Іриною Анатоліївною та Фізичною особою - підприємцем Іваненко Денисом Миколайовичем; стягнуто з Фізичної особи - підприємця Іваненко Дениса Миколайовича на користь Фізичної особи - підприємця Марченко Ірини Анатоліївни 17 400 грн. основного боргу з орендної плати, 3 117, 40 грн. інфляційних витрат, 683, 15 грн. 3% річних, 1 114, 74 грн. пені та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2076, 98 грн. решті позову відмовлено;

Часткова відмова в задоволенні позовних вимог мотивована необґрунтованістю заявленого до стягнення розміру пені, оскільки такий розмір відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» обмежується подвійною обліковою ставкою НБУ.

Не погодившись з означеним рішенням суду, Фізична особа - підприємець Іваненко Денис Миколайович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду Одеської області від 20.08.2018 у справі № 916/538/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Фізичної особи - підприємця Марченко Ірини Анатоліївни.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, скаржник посилається на порушення норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, зазначаючи, що матеріали справи не містять: доказів направлення позивачем повідомлень від 12.12.2017 та від 25.01.2018 щодо наміру розірвати договір та сплату заборгованості, а відтак суд мав би критично ставитись до таких доказів, оскільки вони не відповідають вимогам належності та не підтверджують освідченість відповідача про їх існування; доказів на підтвердження наявності у відповідача заборгованості з грошового зобов'язання за договором оренди, що свідчить про недоведеність відповідачем позовних вимог. Наведене, на думку скаржника, свідчить про необґрунтованість висновків місцевого господарського суду щодо наявності законних підстав для розірвання договору оренди з підстав, передбачених ст. 651 Цивільного кодексу України, адже судом достеменно не встановлено протягом яких конкретно місяців орендар взагалі не вносив орендну плату чи вносив її частково, чи мало місце невнесення орендарем орендної плати протягом трьох місяців підряд, що є підставою для розірвання договору.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 30.07.2018 вказану апеляційну скаргу залишено без руху; ухвалою від 14.08.2018 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою від 21.08.2018 розгляд справи №916/538/18 призначено на 01.10.2018 о 10:30 год.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» №454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Одеський апеляційний господарський суд та утворено Південно-західний апеляційний господарський суд.

Згідно з частиною шостою статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» опубліковано повідомлення про початок роботи Південного-західного апеляційного господарського суду.

На виконання вимог положень частини шостої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частини п'ятої статті 31 Господарського процесуального кодексу України, Одеським апеляційним господарським судом матеріали справи №916/538/18 передано до Південно-західного апеляційного господарського суду.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 22.10.2018 для розгляду апеляційної скарги по справі №916/538/18 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Богацька Н.С., судді: Принцевська Н.М., Ярош А.І.

Ухвалою від 26.10.2018 справа №916/538/18 прийнята до провадження вищевказаним складом суду, розгляд справи №916/538/18 призначено на 28.11.2018 о 14:30.

Позивач згідно поданого відзиву на апеляційну скаргу просив оскаржуване рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення, зазначаючи, що факт отримання відповідачем листа про розірвання договору підтверджується відповіддю останнього від 05.02.2018 та змістом поданого до суду першої інстанції відзиву, в якому такий факт визнається. В свою чергу, обставини невиконання відповідачем грошових зобов'язань з орендної плати підтверджуються матеріалами справи та відповідачем у встановленому порядку не спростовані.

В судовому засіданні позивач, його представник висловились на підтримку власних доводів та заперечень, які викладені письмово.

Відповідач наданими процесуальними правами на участь в судовому засіданні не скористався, що, за висновком судової колегії, враховуючи повідомлення його належним чином та достатність матеріалів справи, не перешкоджає розгляду справи по суті, враховуючи строки апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15.09.2015 між Фізичною особою - підприємцем Марченко Іриною Анатоліївною (Орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем Іваненко Денисом Миколайовичем (Орендар) укладено договір оренди автозаправочної станції як цілісного майнового комплексу №1, за умовами якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування наступну споруду: автозаправочну станцію як цілісний майновий комплекс. Об'єкт, що орендується, являє собою будівлю автозаправочної станції з обладнанням для роздрібної торгівлі паливно-мастильними матеріалами, з підсобними (допоміжними) спорудами, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Гайворонський район, с. Березівка вул. Леніна 123, загальною площею будівлі АЗС - 36 кв.м.

Положеннями пунктів 4.1, 4.2 Договору передбачено, що розмір орендної плати за весь об'єкт, що орендується, у цілому складає 600 гривень за місяць, що оплачується Орендарем Орендодавцю щомісячно в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Орендодавця не пізніше 10 числа кожного місяця.

Відповідно до п. 3.1 Договору термін оренди складає 11 місяців з моменту прийняття об'єкта, що орендується.

За змістом п. 3.3 Договору після закінчення строку Договору, орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі, якщо жодна сторона в термін 10 днів до закінчення даного Договору письмово не повідомить про намір його розірвати, даний договір автоматично пролонгується на термін зазначений в п.3.1. і укладання додаткової або іншої угоди не потребує.

Згідно з п. 5.5 Договору при передачі об'єкта, що орендується, складається акт здачі-приймання, який підписується сторонами.

Пунктом 10.3 договору оренди передбачено, що дострокове розірвання Договору можливе лише за письмовою згодою Сторін, якщо інше не встановлено Договором або законодавством України, за винятком випадків, коли одна із сторін систематично порушує умови даного Договору та свої зобов'язання.

Умовами п. 8.1, 8.2, 8.3 Договору встановлено, що повернення Орендодавцю об'єкта, що орендується, здійснюється сторонами протягом наступного дня з моменту закінчення терміну оренди, Орендар зобов'язаний виїхати з об'єкта, що орендується та передати Орендодавцю.

15.09.2015 між сторонами договору оренди було підписано акт приймання-передачі, з якого вбачається, що Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування автозаправну станцію як цілісний майновий комплекс з обладнанням для роздрібної торгівлі паливно-мастильними матеріалами, з підсобними спорудами, що знаходяться за адресою: Кіровоградська область, Гайворонський район, с. Березівка, вул. Леніна 123.

Як зазначає позивач, у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору щодо внесення орендної плати, ним на адресу позивача направлені повідомленням від 12.12.2017 про намір розірвати договір оренди автозаправної станції та від 25.01.2018 про сплату боргу за договором оренди та намір розірвати договір, які залишені останнім без задоволення.

Неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором оренди автозаправочної станції як цілісного майнового комплексу №1 від 15.09.2015 щодо внесення орендної плати, стало підставою звернення позивача до суду з відповідним позовом щодо стягнення суми боргу та нарахованими відповідно до положень підпункту 9.1.1 пункту 9.1 Договору та ст. 625 Цивільного кодексу України штрафними санкціями, 3% річних та інфляційними, а також вимогами щодо розірвання договору.

Відповідач, заперечуючи проти позову зазначав, що за усною домовленістю між сторонами, ним в рахунок орендних платежів відшкодувалась плата за землю. Крім того, між сторонами були досягнуті попередні домовленості щодо продажу автозаправоної станції.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з довденості факту невиконання відповідачем обов'язків, передбачених Договором щодо сплати орендної плати за період з жовтня 2015 року по березень 2018 року, внаслідок чого виникла стягувана заборгованість.

Відповідно до розрахунку заборгованості та штрафних санкцій за прострочення платежів по орендній платі (наведеного в позовній заяві) загальний розмір заборгованості за Договором становить 149 990,55грн., яка складається з 20 517,40 грн. - основного боргу з урахуванням індексу інфляції, 683,15 грн. - 3% річних та 128 790грн. - пені, яка наразі не сплачена.

Між тим, враховуючи обмеження, встановлені ст. 343 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", судом визнано обґрунтованими вимоги щодо стягнення з відповідача - 17 400, 00 грн. основного боргу з орендної плати, - 3 117, 40 грн. інфляційних витрат, - 683, 15 грн. 3% річних та - 1 114, 74 грн. пені.

Наявність невиконаного грошового зобов'язання, за висновком суду, свідчить про наявність істотного у розумінні ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України порушення умов договору з боку орендаря, внаслідок чого вимоги позивача в частині розірвання договору також були визнані обґрунтованими.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 цього Кодексу визначає право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 2 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Враховуючи правову природу та зміст, укладеного між сторонами договору оренди АЗС як цілісного майнового комплексу №1 від 15.09.2015, який у розумінні ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України та ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов'язків, спірні правовідносини регламентуються, насамперед, нормами законодавства про оренду (найм).

В силу ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Як вірно було встановлено місцевим господарським судом, з боку відповідача вбачається наявність порушення грошових зобов'язань у розумінні ст.610 Цивільного кодексу України, а сам Відповідач згідно із ч.1 ст.612 цього Кодексу вважається таким, що прострочив виконання таких зобов'язань, що зумовлює правомірність задоволення позовних вимог щодо стягнення з останнього 17 400, 00 грн. заборгованості з орендної плати з жовтня 2015 року по березень 2018 року.

В свою чергу, доводи, викладені в апеляційній скарзі, сутність яких зводиться до відсутності документального підтвердження факту наявної заборгованості, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки:

по-перше, сплата орендних платежів як в силу положень укладеного між сторонами Договору, так і вимог ч.1 ст.283, ч.3 ст.285 Господарського кодексу України, ч.1 ст.759, ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України є обов'язком орендаря. Такий обов'язок підлягає виконанню за весь період користування майном, а наявний в матеріалах справи акт приймання-передачі доводить факт отримання майна в оренду. Тож за відсутності доказів повернення об'єкту оренди, або встановлених обставин неможливості його використання, обов'язок орендаря по сплаті орендних платежів підлягає належному виконанню;

по-друге, належних у розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів припинення означеного грошового зобов'язання виконанням, або у будь-яких інших визначений діючим законодавством спосіб відповідачем до матеріалів справи всупереч ст.ст. 74 вказаного Кодексу не представлено;

Одним з наслідків порушення зобов'язань за договором згідно із ст.611 Цивільного кодексу України є його розірвання. Оскільки внесення орендної плати за змістом ч.1 ст.283, ч.3 ст.285 Господарського кодексу України, ч.1 ст.759, ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України як зобов'язання Орендаря визначає природу цього договору і отримання орендної плати є метою Орендодавця, на досягнення якої він розраховував, остільки факт наявності заборгованості з орендної плати, визначений у якості підстави позову, вказують про наявність істотного порушення як достатньої підстави у розумінні ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України для розірвання спірного договору у судовому порядку, що також знайшло своє відображення в п. 10.3 Договору.

Отже, колегія апеляційного суду погоджується із висновком місцевого суду стосовно правомірності задоволення позовних вимог про розірвання спірного договору.

Доводи скаржника щодо неотримання вимоги про сплату заборгованості та розірвання договору не впливають на правомірність висновків, зазначених судом, адже згідно з рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002(справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. А отже, позивач не позбавляється права на безпосереднє звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди без дотримання порядку досудового врегулювання спору, що також відповідає змісту положень ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, відповідно до ст.ст.549, 611, 625 Цивільного кодексу України та ст.ст.216-218 Господарського кодексу України наслідком прострочення виконання грошового зобов'язання є право кредитора вимагати, зокрема, сплати заборгованості, з нарахованими впродовж періоду прострочення на неї 3% річних, інфляційної індексації та пені, передбаченої п.п. 9.1.1 п. 9.1 Договору.

Перевіривши розрахунок суду першої інстанції, враховуючи приписи ст. 343 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1,3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», апеляційний суд погоджується з правомірністю стягнення з відповідача - 3 117, 40 грн. інфляційних витрат, - 683, 15 грн. 3% річних та - 1 114, 74 грн. пені.

За таких обставин, враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку ч.4 ст.269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Іваненко Дениса Миколайовича залишається без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 20.06.2018 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов'язані з апеляційним переглядом підлягають віднесенню на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Іваненко Дениса Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 20.06.2018 у справі № 916/538/18 залишити без змін.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 03.12.2018.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Н.М. Принцевська

А.І. Ярош