СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2018 р. Справа № 922/4371/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Склярук О.І. , суддя Гетьман Р.А.

при секретарі Мальченко О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Ральцева І.М.

адвокат Біловус Р.В.

відповідача - Петриненко І.О. - довіреність № 007.1ДР-69-0318 від 19.03.2018

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - ПАТ "Харківміськгаз" (вх. №428 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 03.09.18 у справі № 922/4371/17 (повний текст якого складено 05.09.2018 в приміщенні зазначеного суду суддею Присяжнюком О.О.)

за позовом ФОП Ральцевої Ірини Миколаївни, м. Харків

до ПАТ "Харківміськгаз", м. Харків

про визнання недійсним правочину

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа - підприємець Ральцева Ірина Миколаївна звернулась до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз", в якій просила суд визнати технічну угоду від 27.01.2014 року між ПАТ "Харківміськагаз" та ФОП Ральцевою І.М. про порядок організації обліку природного газу при його транспортуванні газорозподільчими мережами №10604 від 27.01.2014 року - недійсною.

Рішенням господарського суду Харківської області від 03.09.2018 позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано технічну угоду від 27.01.2014, укладену між ПАТ "Харківміськагаз" та ФОП Ральцевою І.М., про порядок організації обліку природного газу при його транспортуванні газорозподільчими мережами №10604 від 27.01.2014 - недійсною.

Стягнуто з ПАТ "Харківміськгаз" на користь ФОП Ральцевої Ірини Миколаївни витрати по сплаті судового збору в сумі 1600,0грн., витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 9 295,00 грн.

Рішення суду з посиланням на статті 203, 204, 215 ЦК України мотивовано тим, що згідно висновку Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса підпис від імені Ральцевої І.М. в Технічній угоді № 10604 від 27.01.2014 про порядок організації обліку природного газу при його транспортуванні газорозподільними мережами, виконаний не Ральцевою Іриною Миколаївною, а іншою особою. Отже, в розумінні вимог ч.1, 3 ст. 203 ЦК України, вказана Технічна угода суперечить вимогам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі щодо укладення вказаної Технічної угоди, що в свою чергу дає підстави для визнання оспорюваної угоди недійсною.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ПАТ "Харківміськгаз" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що він в процесі розгляду справи у суді першої інстанції надавав пояснення щодо укладання та виконання позивачем умов Технічної угоди. Однак, на його думку, судом були прийняти до ували лише висновки експертизи. Відповідач вказує на те, що позивач був повідомлений про Технічну угоду, оскільки у п. 3.2 Договору про постачання природного газу від 20.12.2012 року №2013/ТП-ПР сторони погодили, що облік природного газу, крім іншого, здійснюється на підставі укладеної між постачальником та споживачем Технічної угоди. Також скаржник вважає, що подальше схвалення Технічної угоди позивачем підтверджується підписаними сторонами в період з лютого 2014 по січень 2015 Актами приймання-передачі природного газу. З цих підстав відповідач вважає Технічну угоду від 27.01.2014 року про порядок організації обліку природного газу при його транспортуванні газорозподільчими мережами № 10604 укладеною.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.10.2018 у даній справі відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою, встановлено строк позивачу для надання суду відзиву на апеляційну скаргу.

Позивачем 07.11.2018 за вх. № 785 надано оформлений у відповідності до вимог процесуального законодавства, відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти доводів відповідача заперечує, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 03.09.2018 у справі № 922/4371/17 залишити без змін.

В обґрунтування своїх заперечень вказує на те, що Технічна угода суперечить вимогам ч.1,3 ст. 203 ЦК України, оскільки Ральцева І.М. не отримувала пропозицію її укладання та не підписувала її як сторона, а про її існування дізналася лише під час розгляду по суті господарської справи №922/4692/16. При цьому, позивачем не заперечується факт наявності Договору про постачання природного газу від 20.12.2012 року №2013/ТП-ПР та необхідність підписання відповідної Технічної угоди, однак у спосіб і порядку, передбаченому чинним законодавством. Також позивач вказує на те, що підписання Актів приймання-передачі відбувалось в межах саме Договору про постачання природного газу від 20.12.2012 року №2013/ТП-ПР, а не спірної Технічної угоди.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.11.2018 дану справу призначено до розгляду на 28.11.2018 о 12-45.

Присутні у судовому засіданні 28.11.2018 представники сторін підтримали доводи, викладені у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 20.12.2012 між ПАТ "Харківміськгаз" (постачальник) та ФОП Ральцева І.М. (споживач) укладено договір на постачання природного газу за регульованим тарифом № 2013/ТП-ПР-10604, відповідно до якого постачальник протягом 2013 року здійснює споживачу постачання природного газу в обсягах і в порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором (п. 1.1 договору).

Пунктом 2.6. договору передбачено, що послуги з постачання газу документально оформлюються підписаним сторонами актом приймання-передачі газу, що оформлюється згідно з даними вузлів обліку, визначених в додатку 1 до договору.

Згідно з 2.9 договору, акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником .

Відповідно до п. п. 10.1, 10.1.1 договору, цей договір набуває чинності з дати підписання та, відповідно до ч. 3 статті 631 Цивільного кодексу України, поширює свою дію на відносини, що склались між сторонами з 01 січня 2013 року та діє до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

У позовній заяві позивач вказує на те, що між ним та відповідачем існує спір щодо стягнення заборгованості за вказаним Договором (справа № 922/4692/16) і під час розгляду вказаної справи йому стало відомо про існування укладеної 27.01.2014 між ним та ПАТ "Харківміськгаз" Технічної угоди про порядок організації обліку природного газу при його транспортуванні газорозподільчими мережами №10604.

Так, відповідно до п.1.1. Технічної угоди ПАТ Харківміськгаз зобов'язується здійснювати транспортування природного газу газорозподільними мережами до місця передачі Ральцевій І.М. на вході у газову мережу, а Ральцева І.М. зобов'язується прийняти природний газ та виконувати інші обов'язки, передбачені цією технічною угодою (угоди)

Посилаючись на п.п. 3.3.9 та 3,3.9.1 вказаної Технічної угоди, ПАТ «Харківмісьюгаз» було здійснено нарахування за проектною номінальною потужністю неопломбованого газового обладнання об'ємів газу, поставлених відповідачу в період з 01.02.2015 по 26.02.2015, у розмірі 6,857 тис. м. куб. на загальну суму 51328,76 грн., що є предметом позову у справі 922/4692/16.

ФОП Ральцева І.М. вказує на те, що вона не підписувала Технічної угоди про порядок організації обліку природного газу при його транспортуванні газорозподільчими мережами №10604 і будь-якої особи від свого імені не уповноважувала на її підписання.

З цих підстав вважає, що Технічна угода суперечить вимогам чинного законодавства та просить визнати її недійсною.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків договори та інші правочини.

Згідно приписів ч.І ст. 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

У ст.ст. 626, 627, 628 Цивільного кодексу України зазначено, що договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Керуючись ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

У ст. 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, в силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України зазначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, статтею 181 Господарського кодексу України передбачено загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема зазначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Враховуючи, що позивач заперечує свій підпис на Технічній угоді, для вирішення даного спору господарським суд обґрунтовано вважав необхідним дослідження справжності виконаного на Технічній угоді підпису ФОП Ральцевої І.М., у зв'язку з чим було призначено у справі №922/4371/17 судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса .

На розгляд експерта ставились наступні питання:

- Чи належить Ральцевій Ірині Миколаївні підпис, яким було підписано Технічну угоду від 27.01.2014 № 10604 між ПАТ "Харківміськгаз" та ФОП Ральцева І.М. про порядок організації обліку природного газу при його транспортуванні газорозподільчими мережами зі сторони ФОП Ральцева І.М.?

З матеріалів справи вбачається, що 01.08.2018 від Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса надійшов Висновок судово-почеркознавчої експертизи № 4389/12482, яким встановлено наступне:

Підпис від імені Ральцевої І.М. в Технічній угоді № 10604 від 27.01.2014 про порядок організації обліку природного газу при його транспортуванні газорозподільними мережами, укладеній між ПАТ Харківміськгаз та ФОП Ральцева І.М., розташований на зворотній стороні четвертого аркуша документа, у розділі 10 «Юридичні адреси сторін та реквізити, у рядку «підпис», - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не Ральцевою Ірин Миколаївною, а іншою особою.

Рукописний запис: Ральцева в Технічній угоді № 10604 від 27.01.2014року про порядок організації обліку природного газу при його транспортуванні газорозподільними мережами, укладеній між ПАТ Міськгаз та ФОП Ральцева І.М., розташований на зворотній стороні четвертого аркуша документа, у розділі 10 «Юридичні адреси сторін та реквізити», у рядку «підпис», виконаний не Ральцевою Іриною Миколаївною, а іншою особою.

Згідно із ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У відповідності до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що Висновок судово-почеркознавчої експертизи № 4389/12482 обґрунтований, містить докладний опис проведених досліджень, чіткі висновки з поставлених перед експертами питань, містить підписи судових експертів про їх попередження щодо кримінальної відповідальності за надання завідомо неправдивого висновку та за відмову від надання висновку за ст.ст. 384, 385 Кримінального кодексу України, а будь-яких обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність Висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи учасниками справи не наведено, судом не встановлено.

Відтак, наданий Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса висновок є належним та допустимим в розумінні ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказом у справі.

Приймаючи до уваги, що підпис на Технічній угоді виконаний не Ральцевою І.М., а іншою особою, суд вважає, що сторони не досягли будь-якої згоди щодо умов Технічної угоди і в розумінні вимог ч.1,3 ст. 203 ЦК України це означає, що вказана Технічна угода суперечить вимогам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також, що волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі щодо укладення вказаної Технічної угоди.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі та усних поясненнях вказує на те, що в процесі розгляду справи у суді першої інстанції він надавав пояснення щодо укладання та виконання позивачем умов Технічної угоди. Однак, на його думку судом були прийняти до ували лише висновки експертизи.

Колегія суддів відкидає це заперечення відповідача, опираючись на наступне.

Так, в обґрунтування своїх заперечень відповідач вказує на те, що Технічна угода є укладеною, оскільки позивач був повідомлений про Технічну угоду, оскільки у п. 3.2 Договору про постачання природного газу від 20.12.2012 року №2013/ТП-ПР сторони погодили, що облік природного газу, крім іншого, здійснюється на підставі укладеної між постачальником та споживачем Технічної угоди.

В цій частині колегія суддів зазначає, що позивачем не заперечувався факт наявності Договору про постачання природного газу від 20.12.2012 року №2013/ТП-ПР та необхідність підписання відповідної Технічної угоди. Проте, вказані обставини не свідчать про погодження позивачем Технічної угоди у спосіб і порядок, передбачений чинним законодавством.

Так, зміст п. 3.2. договору не містить твердження про те, що укладання Технічної угоди вже відбулось, а позивач у своїх поясненнях суду послідовно стверджував, що він тлумачив зміст даного пункту як зобов'язання підписати Технічну угоду у майбутньому.

Також колегія суддів відноситься критично до тверджень відповідача про те, що позивачем «здійснювалось виконання Технічної угоди», адже відповідач не наводить об'єктивних фактів виконання даної угоди позивачем, а посилається на акти приймання - передачі газу, підписані позивачем.

Між тим, в ході дослідження цих Актів приймання-передачі природного газу колегія суддів встановила, що зазначені акти за період з лютого 2014 по січень 2015, які залучені до матеріалів справи, складені і підписані саме в рамках Договору про постачання природного газу від 20.12.2012 року №2013/ТП-ПР, а не спірної Технічної угоди. Вони взагалі не містять посилань на Технічну угоду.

Крім того, слід зазначити, що в апеляційній скарзі відповідач невірно трактує ст 241 ЦК України, оскільки цитує лише друге речення ч. 1 ст. 241 ЦК України, і не зазначає, що перше речення ч. 1 даної статті визначає, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Тобто, положення даної статті стосуються питання представництва особи представником з перевищенням своїх повноважень. Однак ФОП Ральцева І.М. на укладення спірної Технічної угоди нікого не уповноважувала і наступного схвалення спірного правочину від неї не було.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, спір у справі стосується законності угоди. Тому посилання відповідача на начебто вчинення якихось дії позивачем не може підміняти вимоги щодо законності її укладення, при тому, що предмет спору не стосується питання виконання чи не виконання умов певного правочину.

Таким чином, приймаючи до уваги, що підпис від імені Ральцевої І.М. в Технічній угоді № 10604 від 27.01.2014 про порядок організації обліку природного газу при його транспортуванні газорозподільними мережами, виконаний не Ральцевою Іриною Миколаївною, а іншою особою, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Ральцевої Ірини Миколаївни про визнання технічної угоди від 27.01.2014 року, укладеної між ПАТ "Харківміськагаз" та ФОП Ральцевою І.М. про порядок організації обліку природного газу при його транспортуванні газорозподільчими мережами №10604 від 27.01.2014 року є обґрунтованими, підтверджені відповідними доказами і підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частина 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях і не доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі з'ясовані та правильно оцінені обставини у справі та ухвалене ним рішення є законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ "Харківміськгаз" на рішення господарського суду Харківської області від 03.09.2018 у справі № 922/4371/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 03.09.2018 у справі № 922/4371/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 03.12.2018.

Постанова суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя О.І. Склярук

Суддя Р.А. Гетьман