ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2018 р. Справа №921/66/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

ОСОБА_1

секретар судового засідання Кишенюк Н.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2- адвокат;

від відповідача: не з»явився;

розглянувши апеляційну ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_4 ОСОБА_5" б/н, б/д (вх. ЗАГС № 01-05/297/18 від 17.10.2018)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 30.05.2018 (суддя Руденко О.В., повний текст складено 01.06.2018)

у справі № 921/66/18

за позовом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Магістр-Д", м. Тернопіль

до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_4 ОСОБА_5" , м. Тернопіль

про стягнення 112 037, 14 грн.

В С Т А Н О В И В:

ТОВ "Магістр-Д" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до ТОВ "ОСОБА_4 ОСОБА_5" про стягнення заборгованості в сумі 112 037,14 грн., з яких: 82 847,04 грн. - боргу, 1 782,32 грн. - 3% річних, 7 174,18 - інфляційних втрат, 20 233,60 грн. - пені.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 30.05.2018 у справі №921/66/18 (суддя Руденко О.В.) позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 82 847, 04 грн. боргу, 1 775, 79 грн. 3%річних, 5 922, 04 грн. інфляційних втрат, 16 060, 17 грн. пені, 7 117, 33 грн. правової допомоги та 1 676, 57 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що судом задовольняються вимоги про стягнення з відповідача 82 847, 04 грн. - боргу, 1 775,79 грн. - 3% річних, 5 922,04 грн. - інфляційних втрат, 16 060,17 грн. - пені, 7 117,33 грн. - правничої допомоги як таких, що підтверджені матеріалами справи та законодавчими актами, які регламентують спірні правовідносини.

ТОВ "ОСОБА_4 ОСОБА_5" подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, неповним дослідженням доказів, судом не з»ясовано всіх обставин, що мають значення для всебічного та повного розгляду справи.

Зокрема, скаржник вважає, що судом не досліджено, яким чином здійснювалась поставка нафтопродуктів, на яких умовах була проведена така поставка EXW або CPT.

Також, скаржник зазначив, що суд розглянув справу без участі представника скаржника та позбавив права останнього подати клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу адвоката.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник скаржника в судове засідання не з"явився, своїм правом на участь у судовому розгляді не скористався, причин нез"явлення суду не повідомив, хоча належним чином скаржник повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується реєстром вихідної кореспонденції суду від 19.11.2018.

На день розгляду справи в судове засідання 20.11.2018 письмових заяв та клопотань від скаржника про відкладення розгляду справи не надходило.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення скаржника належним чином про розгляд судової справи і забезпечення явки в судове засідання для реалізації права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Явка скаржника в судове засідання не визнавалась обовязковою. Отже, в силу положень ч.12 ст. 270 ГПК України суд вважає за можливе розглянути справу при відсутності відповідача.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши заперечення представника позивача, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, 01 лютого 2017 року між ТОВ "Магістр-Д" (продавець) та ТОВ "ОСОБА_4 ОСОБА_5" (покупець) укладено договір №69 купівлі-продажу нафтопродуктів, відповідно до п.1.1. якого продавець зобов'язався передати у власність покупця нафтопродукти (бензин, дизельне паливо та інші нафтопродукти), мастила, а покупець зобов'язався прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату згідно з умовами цього договору.

Поставка нафтопродукту здійснюється партіями на умовах EXW або CPT згідно з домовленістю з покупцем, на конкретну партію товару (п.4.1 договору).

Відповідно до п.п.5.1, 5.2, 5.3, 5.5 цієї угоди загальна сума договору дорівнює сумарній вартості товару отриманого покупцем згідно накладних. Покупець перераховує грошові кошти, що підлягають оплаті на розрахунковий рахунок продавця, а у випадку готівкового розрахунку - шляхом внесення готівки через касу на АЗС підприємства сторони погодили, що оплата здійснюється з відстроченням платежу, на підставі видаткової накладної протягом семи банківських днів з дати отримання товару. Датою здійснення оплати вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок або в касу продавця.

Ціна товару є договірною й вказується з урахуванням ПДВ в рахунках чи накладних, виписаних продавцем (п.5.5 договору).

Відповідно до п.10.1 договір набуває чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2017, а в частині взаєморозрахунків до повного їх виконання.

В ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що на виконання своїх договірних зобов'язань, товариством поставлено товар покупцю на загальну суму 326 290,36 грн., що підтверджується:

- видатковими накладними №236 від 13.02.2017 на суму 81 391 грн., №1146 від 12.05.2017 на суму 85 318, 32 грн., №1567 від 19.06.2017 на суму 76 734 грн., №2540 від 30.08.2017;

- товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів №170213/1 від 13.02.2017, №170512/13 від 12.05.2017, №170619/6 від 19.06.2017, №170830/8 від 30.08.2017;

- податковою накладною №498 від 30.08.2017;

- рахунками на оплату №102 від 13.02.2017, №438 від 03.05.2017, №719 від 19.06.2017, №1123 від 30.08.2017.

Вищезазначені первинні документи бухгалтерського обігу, а саме видаткові накладні, підписані представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень.

Отже, враховуючи зазначені фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку про доведеність позивачем факту поставки скаржнику матеріальних цінностей на загальну суму 326 290,36 грн.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, за поставлений товар ТОВ "ОСОБА_4 ОСОБА_5" було здійснено лише часткову оплату в сумі 243 443,32 грн., що підтверджується банківськими виписками.

Отже, заборгованість по спірних поставках станом на 22.02.2018 становить 82 847,04 грн.

Вищенаведене стало підставою для звернення позивача з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 112 037,14 грн., з яких: 82 847,04 грн. - боргу, 1 782,32 грн. - 3% річних, 7 174,18 - інфляційних втрат, 20 233,60 грн. - пені.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема із правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Згідно з ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.712 ЦК України, що кореспондується із ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вказана норма Цивільного Кодексу кореспондується із ст. 193 ГК України, відповідно до ч. 1 якої суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Згідно ч.1 ст.691 ЦК України, покупець зобов»язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 та частиною 2 ст.692 ЦК України передбачено, що покупець зобов»язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товарозпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов»язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як зазначалося вище, між позивачем і відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору купівлі продажу.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами укладеного учасниками спору договору передбачено відстроченням платежу, на підставі видаткової накладної протягом семи банківських днів з дати отримання товару, тобто (з врахуванням дати поставки по кожній видатковій накладній) до 22.02.2017, 23.05.2017, 29.06.2017, 07.09.2017 включно.

У відповідності до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи вищенаведене, сума основної заборгованості перед позивачем становить 82 847,04 грн., яка скаржником не спростована, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення як заявлені обґрунтовано та правомірно.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно поданого позивачем розрахунку за неналежне виконання умов договору відповідачу за період з 13.02.201 по 22.02.2018 нараховані 3 % річних в сумі 1 782,32 грн. та за період з 13.02.2017 по 31.01.2018 інфляційні нарахування в сумі 7 174,18 грн.

Суд першої інстанції, перевіривши відповідність здійснених позивачем обчислень з урахуванням дати виникнення зобов'язання та в межах періодів існування заборгованості, суд вваж правомірно прийшов до висновку, що до стягнення підлягають 3% річних у розмірі 1 775,79 грн. та інфляційні нарахування в сумі 5 922, 04 грн. В решті позовних вимог у цій частині суд правомірно відмовив за їх необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Умовами укладеного правочину, зокрема пунктом 7.3., учасники правовідносин погодили, що при порушенні покупцем своїх зобов'язань у частині проведення належних платежів, він сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла на час виникнення прострочення платежу, нараховану на суму простроченого платежу за кожний день такого прострочення.

Згідно поданого розрахунку, позивачем за неналежне виконання умов договору за період з 13.02.2017 по 22.02.2018, нарахована пеня в сумі 20 233,60 грн.

Суд першої інстанції, перевіривши відповідність здійснених позивачем обчислень з урахуванням дати виникнення зобов'язання та в межах періодів існування заборгованості по кожній видатковій накладній окремо, правомірно дійшов висновку, що до стягнення підлягає пеня у розмірі 16 060, 17 грн. В решті позовних вимог у цій частині судом правомірно відмволено за їх необґрунтованістю.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 7 480 грн. витрат, пов'язаних з підготовкою, написанням та поданням позову, очікуваних витрат, що складаються з 2 000 грн. - вартість послуг адвоката, пов'язаних з представництвом позивача в суді та 11 203, 71 грн. - гонорар адвоката після задоволення позову по даній справі, судова колегія зазначає наступне.

За змістом приписів ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Крім того, частинами 4,5 зазначеної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається із матеріалів справи, в обґрунтування вимог щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, позивач надав договір про надання правової допомоги від 19.02.2018, укладений між позивачем та адвокатом ОСОБА_4, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльності №511 від 20.06.2008, Ордер серії ТР №039660 на надання правової допомоги від 22.02.018, Акт приймання-передачі наданих послуг від 22.02.2018, розрахунок вартості правової допомоги від 22.02.2018 а також квитанцію до прибуткового касового ордера №22 від 22.02.2018.

Відповідно до ч. 5 ст. 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 6 ст. 126 ГПК України обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, з огляду на викладене, враховуючи, надані позивачем докази на підтвердження наданої правничої допомоги, факт часткового задоволення позову, а також те, що клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката відповідачем не заявлено, вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню у розмірі 7 117, 33 грн. У стягненні 2 000 грн. - вартості послуг адвоката, пов'язаних з представництвом позивача в суді та 11 203, 71 грн. - гонорар адвоката після задоволення позову по даній справі, слід відмовити за відсутності у справі доказів, які б підтверджували, що ці витрати позивачем були фактично понесені.

Враховуючи наведене та з огляду на наявні матеріали справи судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача 82 847, 04 грн. - боргу, 1 775,79 грн. - 3% річних, 5 922,04 грн. - інфляційних втрат, 16 060,17 грн. - пені, 7 117,33 грн. - правничої допомоги.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Доводи наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, скаржником належними та допустимими доказами не обгрунтовано факту належного виконання зобовязань за договором. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Посилання скаржника на те, що судом не досліджено, яким чином здійснювалась поставка нафтопродуктів, на яких умовах була проведена така поставка EXW або CPT не береться судовою колегією до уваги, оскільки у ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції суд розглядає матеріали справи і подані докази у сукупності, факт поставки скаржнику матеріальних цінностей на загальну суму 326 290,36 грн. підтверджується первинними документи бухгалтерського обігу, а саме видатковими накладними, підписами представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень, обставини документально та нормативно обґрунтовані позивачем та відповідачем не спростовані.

Щодо посилання скаржника, що суд розглянув справу без участі представника скаржника та позбавив права останнього подати клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу адвоката, судова колегія зазначає, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідач у судові засідання не з'являвся, витребуваних судом документів, у тому числі відзиву на позов, не подав, хоча про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Зокрема, рекомендовані повідомлення про вручення суб'єкту господарювання поштових відправлень повернулись на адресу суду із зазначенням причини повернення "інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення - "за не запитом". За таких обставин даний спір вирішувався судом за правилами ч.9 ст.165, ч.2 ст.178 ГПК України, за наявними у справі матеріалами, а відповідач скористався наданими йому процесуальними правами на власний розсуд.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273. 275, 276, 282- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 30.05.2018 у справі №921/66/18 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_4 ОСОБА_5" б/н, б/д (вх. ЗАГС № 01-05/297/18 від 17.10.2018) без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

3. Справу повернути у Господарський суд Тернопільської області.

Повний текст постанови складено 26.11.2018.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М.Б.

суддя Орищин.А. В.