ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року Справа № 923/608/18

Господарський суд Херсонської області у складі судді Сулімовської М.Б., за участю секретаря судового засідання Мальцевої О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: ОСОБА_1 сільської ради Чаплинського району Херсонської області

до відповідача: ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал- Инвест", м.Херсон

про визнання недійсними договорів оренди та зобов'язання повернути майно

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився,

від відповідача - ОСОБА_3, адвокат, посвідчення ХС №000156 від 08.05.2018р., ордер серії ХС №146527 від 02.10.2018р., договір №27 від 02.10.2018р.;

від третьої особи - ОСОБА_4 (НОМЕР_1, виданий Суворовським РВ у м.Херсоні УДМС України в Херсонській області 21.10.2014р.), представник, довіреність № 10/03-23 від 25.10.2018р.

Позивач ОСОБА_1 сільська рада, с.Хрестівка Чаплинського району Херсонської області звернувся до Господарського суду Херсонської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест", м.Херсон, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Екофарм-Агро", с.Надеждівка, Чаплинського району Херсонської області про визнання недійсними договорів оренди та зобов'язання повернути майно.

Позовна заява обґрунтована тим, що договори оренди індивідуально визначеного майна від 15.05.2010р. укладені з порушенням вимог діючого законодавства, що є підставою для визнання їх недійсними.

Ухвалою суду від 08.08.2018р. відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 04.10.2018р. та встановлено сторонам строк для подання ними документів на підтвердження своєї правової позиції в даному спорі, залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Екофарм-Агро".

30.08.2018 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву.

04.09.2018р. третьою особою подано пояснення щодо заявленого позову.

05.09.2018р. від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 сільської ради.

У підготовче засідання 04.10.2018р. позивач, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, з клопотанням про відкладення підготовчого засідання до суду не звертався.

У підготовчому засіданні представники відповідача та третьої особи зазначили, що повідомили про всі обставини справи, які їм відомі, а також надали всі докази, на які посилаються, а також зазначили, що заяв та клопотань, пов'язаних з розглядом справи немає.

З огляду на те, що судом було остаточно з'ясовано предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи; визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази; вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд ухвалою від 04.10.2018р. закрив підготовче провадження по справі, призначив справу до судового розгляду по суті в засіданні на 25.10.2018р.

В судовому засіданні 25.10.2018р. розпочато розгляд справи по суті. Після оголошення судом про перехід до з'ясування обставин та дослідження доказів представник позивача ОСОБА_1 сільської ради звернувся до суду з усним клопотанням про оголошення перерви в судовому засіданні для можливості вивчення матеріалів справи, оскільки не обізнаний з матеріалами, доданими до позовної заяви, так як позовну заяву готувала інша особа.

За клопотанням представника позивача в судовому засіданні 25.10.2018р. було оголошено перерву до 11 год. 30 хв. 20.11.2018р., про що представники позивача, відповідача та третьої особи були повідомлені під розписку.

До початку судового засідання 20.11.2018р. на електронну пошту господарського суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи у зв'язку із неможливістю прибути в засідання через хворобу.

В судове засідання представники відповідача та третьої особи з'явились

Представники відповідача та третьої особи заперечили проти відкладення розгляду справи, зауважили, що вважають за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши означене клопотання суд зазначає, що, як слідує з акту, складеного відповідальною особою канцелярії Господарського суду Херсонської області, останнє надійшло до суду без електронного цифрового підпису.

Відповідно до п.1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі.

Враховуючи, що станом на час проведення судового засідання оригінал даного клопотання до господарського суду не надходив, останнє не може бути враховано судом при розгляді справи.

Крім цього, судом враховано, що відповідно до статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

З огляду на належне повідомлення сторін про час, дату та місце розгляду справи, суд приходить до висновку про розгляд справи за відсутністю представника позивача.

Представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю, крім цього, звернулась до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Представник третьої особи вимоги позивача вважає безпідставними, просить відмовити в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 20.11.2018р., на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

в с т а н о в и в:

Як встановлено господарським судом та слідує з матеріалів справи, рішенням Надеждівської сільської ради Чаплинського району № 363 від 12 березня 2010 року "Про взяття на баланс внутрішньогосподарських зрошувальних систем" (а.с.23) прийнято в комунальну власність Надеждівської сільської громади внутрішньогосподарську зрошувальну систему від станції 4а каналу Р-2-1 та внутрішньогосподарську зрошувальну систему Р-4-Х-3.

Рішенням Надеждівської сільської ради Чаплинського району від 15.05.2010р. №368 "Про надання дозволу на передачу в оренду зрошувальної системи та встановлення ставки орендної плати" (а.с.24), надано дозвіл на передачу в оренду ТОВ "Глобал-Инвест" трубопроводу внутрішньогосподарської зрошувальної системи від насосної станції 4а каналу Р-2-1, загальною довжиною 13476,2 м. та встановлено орендну плату в розмірі 8% від залишкової вартості; та внутрішньогосподарської зрошувальної системи від каналу Р-4-Х-3, загальною довжиною 9119 м. та встановлено орендну плату в розмірі 10% від залишкової балансової вартості.

15.05.2010р., між Надеждівською сільською радою та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест" укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності Надеждівської сільської ради (а.с.16-21), відповідно до п. 1.1 якого передбачено, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно комунальної власності, а саме: об'єкти внутрішньогосподарської меліоративної системи, розташованої на території Надеждівської сільської ради від насосної станції №4а каналу Р-2-1, проектна площа зрошення 643 га, залишковою балансовою вартістю 237940,00 грн.

Також 15.05.2010р., між Надеждівською сільською радою та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест" укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності Надеждівської сільської ради (а.с.26-31), відповідно до п. 1.1 якого передбачено, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно комунальної власності, а саме: об'єкти внутрішньогосподарської меліоративної системи від каналу Р-4-Х-3, розташованої на території Надеждівської сільської ради, проектна площа зрошення 272 га, залишковою балансовою вартістю 35600,00 грн.

Згідно актів приймання-передавання майна №№1, 2 від 15.10.2010р. (а.с.22, 32) означене майно передано орендарю.

Відповідно до п. 2.3 вищевказаних договорів передбачено, що передача майна здійснюється за балансовою залишковою вартістю.

Пунктом 3.1 договорів встановлено, що орендна плата за користування Майном відповідно до рішення Надеждівської сільської ради від 15 травня 2010 року № 368 складає 19035,00 грн. та 3560 грн., відповідно, на рік, що становило 8% від залишкової балансової вартості майна на момент укладання означених договорів.

10.02.2012 року та 02.01.2014 року було укладено додаткові договори (а.с.33, 35) до договору оренди внутрішньогосподарської меліоративної системи від насосної станції №4а каналу Р-2-1 від 15.05.2010р., за умовами яких розмір орендної плати збільшився у 2012 році до 10%, а у 2014 році до 15% від залишкової балансової вартості орендованого майна.

Відповідно до п. 10.1 договорів, останні укладено та діють строком з 15.05.2010р. до закінчення строку дії договорів оренди земельних ділянок на площі зрошення.

Як зазначає позивач, на момент звернення до суду оскаржувані договори є діючими; факт вчинення та виконання вказаних правочинів підтверджується актами приймання - передачі майна від 15 травня 2010 року (а.с.22, 32), довідками про сплату орендної плати за використання комунального майна (а.с.50, 51).

Крім того, 22.05.2017р. між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест" та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Екофарм-Агро" укладено договір суборенди індивідуально визначеного майна (а.с.43-44), згідно якого зрошувальні мережі передано в суборенду.

Як стверджує позивач, передача майна в суборенду здійснювалась без згоди орендодавця. При цьому, згідно п. 6.2 оспорюваних договорів, орендар має право передати майно в суборенду без додаткових письмових погоджень із орендодавцем при умові надання копії договору суборенди. В свою чергу, як стверджує позивач, на час підготовки позову до суду копія договору суборенди сільській раді не надавалась. Про укладання договору суборенди стало відомо під час вивчення питання оренди комунального майна та встановлено, що ТОВ "Екофарм-Агро" орендує земельні ділянки в адміністративних межах с. Надеждівка та здійснювало зрошення сільськогосподарських культур у 2017 році. На запит сільської ради ТОВ "Екофарм-Агро" надіслало копію договору суборенди індивідуально визначеного майна, про укладання якого орендодавець навіть не був повідомлений.

15.06.2016р. Надеждівською сільською радою Чаплинського району Херсонської області прийнято рішення №73 "Про добровільне об'єднання територіальних громад" (а.с.63), на підставі якого вирішено об'єднатися з територіальними громадами сіл Хрестівка та Світле ОСОБА_1 сільської ради, села Долинське Долинської сільської ради, сіл Шевченка, Маячинка, Рогачинка Шевченківської сільської ради, сіл Новонаталівка та Наталівка Новонаталівської сільської ради в ОСОБА_1 територіальну громаду з центром у с.Хрестівка Чаплинського району Херсонської області.

Пунктом 4 означеного рішення ухвалено правонаступником активів і пасивів (зобов'язань) Надеждівської сільської ради визначити ОСОБА_1 сільську раду, утворену внаслідок добровільного об'єднання.

23.12.2016р. на підставі рішення ОСОБА_1 сільської ради Чаплинського району Херсонської області №16 "Про реорганізацію Надеждівської сільської ради" (а.с.52-54) розпочато процедуру реорганізації юридичної особи Надеждівської сільської ради шляхом приєднання до ОСОБА_1 сільської ради.

В п.2 рішення визначено, що ОСОБА_1 сільська рада є правонаступником прав та обов'язків Надеждівської сільської ради з дня набуття повноважень ОСОБА_1 сільською радою.

Відповідно до положень Закону України "Про добровільне об'єднання територіальних громад" було утворено ОСОБА_1 спроможну об'єднану територіальну громаду з центром у с. Хрестівка Чаплинського району Херсонської області. До складу новоутвореної громади увійшли 5 населених пунктів Чаплинського району: с. Хрестівка, с. Долинське, с. Надеждівка, с. Новонаталівка, с. Шевченка. Органом місцевого самоврядування об'єднаної громади є ОСОБА_1 сільська рада Чаплинського району Херсонської області.

За актом приймання-передачі основних засобів від 24.03.2017р. (а.с. 64-65) Надеждівською сільською радою передано із комунальної власності територіальної громади села Надеждівка до спільної (комунальної власності) ОТГ с.Хрестівка ОСОБА_1 сільської ради майно, в т.ч. внутрішньогосподарську зрошувальну мережу від насосної станції 4а каналу Р-2-1 та внутрішньогосподарську зрошувальну мережу від каналу Р-4-х-3.

Отже, позивач ОСОБА_1 сільська рада є розпорядником майна об'єднаної громади, в тому числі майна, що є предметом спірних договорів оренди.

Як стверджує позивач ОСОБА_1 сільська рада, укладення вищевказаних договорів оренди комунального майна здійснено з порушеннями вимог діючого законодавства, що є підставою для визнання останніх недійсними.

Так позивач зазначає, що згідно статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України, істотними умовами договору є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено вичерпний перелік істотних умов договору оренди комунального майна, серед яких: об'єкт оренди; термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок нарахування амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Частина 2 статті 284 ГК України передбачає, що оцінка об'єкта оренди здійснюється за відновною вартістю, крім об'єктів оренди державної та комунальної власності, оцінка яких здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 11 ЗУ "Про оренду державного і комунального майна" та абзацу 2 п. 2 Методики, затвердженої постановою КМУ № 629 від 10.08.1995р. "Про затвердження Методики оцінки об'єктів оренди. Порядку викупу орендарем оборотних матеріальних засобів та Порядку надання в кредит орендареві коштів та цінних паперів", оцінка обов'язково проводиться перед укладенням договору оренди та перед продовженням (поновленням) договору оренди у разі, коли на момент продовження дії такого договору остання оцінка об'єкта оренди була проведена більш як три роки тому.

Пунктом 1 Методики оцінки об'єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 629 від 10.08.1995р., передбачено, що відповідно до цієї Методики проводиться оцінка майна державних підприємств, установ та організацій, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, що передається в оренду.

Пунктом 2 вказаної Методики встановлено, що оцінка об'єктів оренди проводиться з метою визначення вартості таких об'єктів згідно з положеннями (національними стандартами) оцінки майна та цією ОСОБА_6 з урахуванням положень (стандартів) бухгалтерського обліку для відображення її в договорі оренди та використання під час розрахунку орендної плати.

Оцінка обов'язково проводиться перед укладенням договору оренди та перед продовженням (поновленням) договору оренди у разі, коли на момент продовження дії такого договору остання оцінка об'єкта оренди була проведена більш як три роки тому; передбачені цією ОСОБА_6 послуги з проведення незалежної оцінки об'єкта оренди (активів, що входять до складу об'єкта оренди) та аудиторської перевірки об'єкта оренди оплачує орендар.

Згідно з пунктом 19 Методики у разі оренди нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного майна здійснюється його незалежна оцінка.

Однак, як стверджує позивач, перед укладанням договорів оренди між Надеждівською сільською радою та ТОВ "Глобал-Инвест" від 15 травня 2010 року незалежна оцінка об'єктів оренди з метою визначення вартості майна для відображення її в спірних договорах оренди та використання під час розрахунку орендної платні не проводилася.

Крім того, відповідно до п. 29 Додатку № 2 до Методики "Орендні ставки за використання нерухомого державного майна" передбачено, що за використання іншого нерухомого майна, орендна ставка встановлюється в розмірі 15 % вартості майна за результатами незалежної оцінки.

Однак, пунктом 3.1 договорів встановлено, що орендна плата за користування майном складає 5340 грн. та 35691 грн. на рік, що становить 15% від залишкової балансової вартості майна.

Таким чином, як зазначає позивач, ставки орендної плати встановлено всупереч вимогам законодавства, що регулює відносини даного виду, а також інтересам держави й суспільства, оскільки вона є значно нижчою від нормативно визначеного мінімуму, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України. У зв'язку з тим, що орендна плата за спірними договорами вираховується у відсотках від залишкової балансової вартості майна, а не від вартості майна за результатами незалежної оцінки, місцевий бюджет ОСОБА_1 сільської ради недоотримує близько 150000 грн., що є досить суттєвим об'ємом дохідної частини бюджету сільської ради.

Також позивач зауважує, що передача меліоративної мережі в цілому ТОВ "Глобал-Инвест" порушує права інших орендарів та землевласників, оскільки позбавляє можливості скористатися мережею для зрошення сільськогосподарських культур та ефективно використовувати земельні ділянки, що є ще однією підставою для визнання договору недійсним.

Та обставина, що договір оренди укладено з 15.05.2010р. до закінчення строку дії договорів оренди земельних ділянок на площі зрошення, фактично визначає цей договір як безстроковий, що порушує одну з істотних умов договорів оренди комунального майна та позбавляє ОСОБА_1 сільську раду можливості зміни договорів оренди, що в свою чергу позбавляє громаду ОТГ можливості ефективно використовувати комунальне майно.

За наведених обставин позивач, з посиланням на приписи ст.ст. 203, 204, 215 ЦК України, зазначає, що спірні договори оренди суперечать вимогам законодавства України, інтересам держави та суспільства, в тому числі Закону України "Про оренду державного і комунального майна", Господарському кодексу України, що, свою, чергу, є підставою для визнання їх недійсними.

Крім цього, з огляду на положення ст.785 ЦК України та п.5.8 спірних правочинів, позивач просить зобов'язати відповідача повернути ОСОБА_1 сільській раді індивідуально визначене майно - об'єкти внутрішньогосподарської меліоративної системи, розташовані на території ОСОБА_1 сільської ради Чаплинського району Херсонської області - 5407,20 м. господарського трубопроводу та 8069 м. польового трубопроводу: від насосної станції № 4а каналу Р-2-1, залишковою балансовою вартістю 690600 грн., Канали: Р-4-Х-3 довжиною 6220 м.; Р-4-Х-3-1, довжиною 542 м.; Р-4-Х-3-2, довжиною 382 м.; Р-4-Х-3-3, довжиною 1801 м.; Р-4-Х-3-3, довжиною 174 м., залишковою балансовою вартістю 44900 грн., згідно договорів оренди № б/н індивідуально визначеного майна від 15 травня 2010 року, укладених Надеждівською сільською радою Чаплинського району Херсонської області з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест", шляхом підписання акту прийому - передачі.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест" та його представник в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи свою позицію відповідач зауважує, що дійсно, між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест" та Надеждівською сільською радою на підставі рішення XXXIV сесії V скликання № 368 від 15.05.2010 року укладено договори оренди індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності Надеждівської сільської ради, а саме: Договір оренди індивідуально визначеного майна об'єктів внутрішньогосподарської меліоративної системи, розташованих на території Надеждівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області - 5407,20 м. господарського трубопроводу та 8069 м. польового трубопроводу: від насосної станції № 4а каналу Р-2-1, залишковою балансовою вартістю 690600 грн., № б/н, укладений 15.05.2010 року та Договір оренди індивідуально визначеного майна - об'єктів внутрішньогосподарської меліоративної системи, розташованих на території Надеждівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області - Канали: Р-4-Х-3 довжиною 6220 м.; Р-4-Х-3-1, довжиною 542м.; Р-4-Х-3-2, довжиною 382 м.; Р-4-Х-3-3, довжиною 174 м., залишковою балансовою вартістю 44900 грн., № б/н, укладений 15.05.2010 року.

Протягом 8 років ТОВ "Глобал-Инвест" виконувало усі покладені на нього зобов'язання, визначені договорами оренди, однак, ОСОБА_1 сільська рада без будь-яких вмотивованих та законних підстав звернулася до суду з вимогою про визнання укладених договорів недійсними.

Так, позивач в позові посилається на ст. 215 ЦК України, яка зазначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Однак, оскаржувані позивачем правочини жодним чином не порушували вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, в момент укладання оскаржуваних договорів оренди а саме - 15.05.2010р.

Крім того, позивач посилається на той факт, що правочини, укладені 15.05.2010р. порушують абз.2 п.2 Методики, затвердженої постановою КМУ №629 від 10.08.1995р. "Про затвердження методики оцінки об'єктів оренди", однак редакція зазначеної Методики, що була чинна станом на 15.05.2010р., взагалі не містила абз.2 п.2, таким чином посилання на це положення Методики не є можливим та/або обґрунтованим.

Пункт 19 Методики, чинної на момент укладення оскаржуваних правочинів, на який також посилається позивач, не містить відомостей, зазначених у позові.

Також, позивач зазначає: відповідно до п.29 Додатку №2 до Методики "Орендні ставки за використання нерухомого державного майна", передбачено, що за використання іншого нерухомого майна, оренда встановлюється в розмірі 15% вартості майна за результатами незалежної оцінки.

Однак, як зауважує відповідач, Методика "Орендні ставки за використання нерухомого державного майна", затверджена постановою КМУ від 04.10.95р. № 786, визначає орендні ставки саме на державне майно. Предметом оскаржуваних договорів оренди є комунальне майно, а не державне, що унеможливлює обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 сільської ради нормативними актами, що не мають відношення до предмету спору.

На думку відповідача, оскаржувані правочини в повній мірі відповідають вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ГК України.

Крім цього, відповідач звертає увагу на те, що проект укладених договорів готувався саме Надеждівської сільською радою, ТОВ "Глобал-Инвест" не вносило жодних правок в проекти цих договорів, таким чином безпідставною є вимога ОСОБА_1 сільської ради про стягнення саме з ТОВ "Глобал-Инвест" судового збору, адже сама Надеждівська сільська рада наполягала саме на таких умовах, на яких правочини були укладені.

Крім того, за 8 років чинності оскаржуваних договорів оренди ані Надеждівська сільська рада, ані ОСОБА_1 сільська рада жодного разу не зверталися до ТОВ "Глобал-Инвест" з проектом додаткової угоди про внесення змін в укладені договори.

На думку товариства, оскаржувані позивачем правочини повністю відповідають вимогам, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, у зв'язку з чим доводи позову та обставини, викладені позивачем, є безпідставними, необґрунтованими та незаконними.

Крім цього, відповідачем ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест", в порядку статті 267 ЦК України, заявлено про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 сільської ради з огляду на те, що спірні договори були укладені в 2010 році, позивач звернувся до суду з даним позовом поза межами строку позовної давності; крім цього, позивач, як сторона договорів, пропонував укладати договори саме на таких умовах, на яких вони укладені, та в повній мірі був обізнаний про вчинювані ним самим правочини.

Третя особа ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Екофарм-Агро" у письмово викладених поясненнях щодо позовної заяви та представник в судовому засіданні підтримує позицію відповідача, позовні вимоги вважає необґрунтованими та просить відмовити в їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 сільської ради, з огляду на наступне.

Так предметом даного спору є визнання недійсними договорів оренди індивідуально визначеного майна, а саме: об'єктів внутрішньогосподарської меліоративної системи, розташованої на території Надеждівської сільської ради від насосної станції №4а каналу Р-2-1, проектна площа зрошення 643 га, залишковою балансовою вартістю 237940,00 грн. та об'єктів внутрішньогосподарської меліоративної системи від каналу Р-4-Х-3, розташованої на території Надеждівської сільської ради, проектна площа зрошення 272 га, залишковою балансовою вартістю 35600,00 грн., укладених 15.05.2010р. між Надеждівською сільською радою (Орендодавець) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест" (Орендар); а також зобов'язання відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест" повернути ОСОБА_1 сільській раді індивідуально визначене майно - об'єкти внутрішньогосподарської меліоративної системи, розташовані на території ОСОБА_1 сільської ради Чаплинського району Херсонської області - 5407,20 м. господарського трубопроводу та 8069 м. польового трубопроводу: від насосної станції № 4а каналу Р-2-1, залишковою балансовою вартістю 690600 грн., Канали: Р-4-Х-3 довжиною 6220 м.; Р-4-Х-3-1, довжиною 542 м.; Р-4-Х-3-2, довжиною 382 м.; Р-4-Х-3-3, довжиною 1801 м.; Р-4-Х-3-3, довжиною 174 м., залишковою балансовою вартістю 44900 грн., згідно договорів оренди № б/н індивідуально визначеного майна від 15 травня 2010 року, укладених Надеждівською сільською радою Чаплинського району Херсонської області з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест", шляхом підписання акту прийому - передачі.

Загальні вимоги, недодержання яких є підставою недійсності правочину, встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України.

Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із статтею 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до частини 3 статті 207 Господарського кодексу України, виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

У пункті 2.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення. Якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, господарським судам слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до статті 216 ЦК України та частини другої статті 208 ГК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що спірні правочини оренди комунального майна було укладено без проведення незалежної оцінки; всупереч вимогам п.29 Додатку №2 до Методики "Орендні ставки за використання нерухомого державного майна", яка визначає, що за використання іншого нерухомого майна орендна ставка встановлюється в розмірі 15% вартості майна за результатами незалежної оцінки; орендна плата встановлена в розмірі 15% від залишкової балансової вартості майна; передача меліоративної системи порушує права інших орендарів та землевласників; договори оренди укладено до закінчення строку дії договорів оренди земельних ділянок, тобто без встановлення строку договорів.

За приписами ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч. 7 ст. 79 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, істотними умовами договору є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ст.10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів), істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації; термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування.

За згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у відповідність з цим Законом) законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря.

Статтею 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у відповідній редакції) визначено, що оцінка об'єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди.

Так постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995р. №629 затверджено Методику оцінки вартості об'єктів оренди, Порядок викупу орендарем оборотних матеріальних засобів та Порядок надання в кредит орендареві коштів та цінних паперів.

При цьому суд звертає увагу на безпідставність посилання позивача на положення означеної Методики в редакції, чинній станом на час розгляду справи, оскільки за змістом постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, в даному випадку до спірних правовідносин належить застосовувати законодавство, яке було чинним на час укладання договорів оренди індивідуально визначеного майна, тобто станом на 15.05.2010р.

Згідно до положень п.п.1, 2 Методики (в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів), відповідно до цієї Методики здійснюється оцінка майна державних підприємств та організацій, підприємств, заснованих на майні, яке належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємств), що передається в оренду, а саме:

- цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць);

- нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) та іншого окремого індивідуально визначеного майна підприємств (машин, устаткування, інших облікових одиниць основних засобів, нематеріальних активів та інших цінностей, що виділяються у самостійний об'єкт оренди згідно із законодавством);

- майна, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Оцінка об'єктів оренди проводиться з метою визначення вартості таких об'єктів згідно з положеннями (національними стандартами) оцінки майна та цією ОСОБА_6 з урахуванням положень (стандартів) бухгалтерського обліку для відображення її в договорі оренди та використання під час розрахунку орендної плати.

За умовами п.п.20, 21 Методики, у разі оренди окремого індивідуально визначеного майна (крім нерухомого) за заявою підприємства-орендодавця комісією, що утворюється органом, уповноваженим управляти майном цього підприємства, здійснюється стандартизована оцінка майна на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням всіх передбачених законодавством переоцінок і дооцінок.

За рішенням підприємства-орендодавця може також здійснюватися незалежна оцінка зазначеного майна. Вартість робіт з оцінки оплачується за домовленістю сторін договору оренди.

Стандартизована оцінка нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного майна завершується складанням комісією акта його оцінки (додаток 2), який затверджується органом, який утворив комісію, а незалежна оцінка - складанням звіту про оцінку майна, який підписується оцінювачами, що безпосередньо її здійснювали, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Таким чином, відповідно до положень Методики в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів оренди - 15.05.2010р., передбачалась можливість а не обов'язковість проведення незалежної оцінки майна, що передається в оренду.

При цьому, позивачем не доведено жодними доказами факт того, що під час передачі в оренду індивідуально-визначеного майна орендодавцем не було проведено стандартизованої оцінки майна, як того передбачали наведені вище положення Методики.

Що стосується посилання ОСОБА_1 сільської ради на п.29 Додатку №2 до Методики "Орендні ставки за використання нерухомого державного майна", суд зазначає наступне.

Так означена позивачем ОСОБА_6 була затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. №786 "Про Методику розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна".

Згідно п.1 Методики (в редакції, чинній станом на дату укладання спірних договорів оренди), Методику і порядок розроблено з метою створення єдиного організаційно-економічного механізму справляння плати за оренду цілісного майнового комплексу державного підприємства, організації, їх структурних підрозділів (філії, цеху, дільниці) та окремого індивідуально визначеного майна державного підприємства, організації, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил, інших військових формувань, органами, підрозділами, закладами та установами Держспецзв'язку, рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки), а також майна, що не ввійшло до статутного фонду господарського товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації).

Таким чином, зазначена Методика не стосується правовідносин щодо оренди індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності, а тому посилання позивача на її положення є безпідставними.

З огляду на твердження ОСОБА_1 сільської ради відносно того, що визначена в договорів ставка орендної плати є занадто низькою, у зв'язку з чим місцевий бюджет недоотримує значних коштів, чим порушуються інтереси держави і суспільства, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Так в п.3.3 розділу 3 "Орендна плата" спірних договорів оренди сторони дійшли згоди про те, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни в Методиці відсоткової ставки орендної плати, істотної зміни стану об'єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Таким чином орендодавець Надеждівська сільська рада, правонаступником якої є позивач у даній справі ОСОБА_1 сільська рада, не був позбавлений можливості з метою захисту інтересів громади та наповнення місцевого бюджету вирішити питання щодо перегляду орендної плати. В матеріалах справи відсутні докази вжиття орендодавцем таких заходів.

Що стосується тверджень ОСОБА_1 сільської ради відносно того, що передача меліоративної мережі в цілому ТОВ "Глобал-Инвест" порушує права інших орендарів та землевласників, оскільки позбавляє можливості скористатися мережею для зрошення сільськогосподарських культур та ефективно використовувати земельні ділянки, що, на думку позивача, також є підставою для визнання договору недійсним, суд зауважує наступне.

Відповідно до приписів ч.ч.1-3 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

В даному випадку позивач ОСОБА_1 сільська рада звернулась до господарського суду за захистом своїх порушених прав, а не інших (невизначених позивачем) осіб, тому суд не приймає до уваги доводи позивача щодо порушення спірними договорами прав та інтересів інших орендарів та землевласників.

Більш того, в матеріалах справи міститься договір №22/5-17 від 22.05.2017р., укладений між ТОВ "Глобал-Инвест" та ТОВ "Екофарм-Агро", відповідно до якого відповідач передав в суборенду третій особі індивідуально визначене майно, що є предметом спірних договорів оренди від 15.05.2010р.

Відповідно до п.3 договору суборенди майно передається в суборенду з метою використання для поливу сільськогосподарських культур в межах зрошувальних земель в адміністративних межах Надеждівської сільської ради, що знаходиться у користуванні суборендаря ТОВ "Екофарм-Агро". Наведеним спростовуються доводи позивача відносно порушення прав інших землекористувачів на ефективне використання орендованих земельних ділянок.

Відносно тверджень ОСОБА_1 сільської ради щодо безстроковості укладених договорів оренди, то відповідно до п.10.1 договорів, останні укладено та діють строком з 15.05.2010р. до закінчення строку дії договору оренди земельних ділянок на площі зрошення.

В обґрунтування своєї позиції позивачем не надано до матеріалів справи примірника договору оренди земельних ділянок, які орендуються відповідачем, так само як і не заявлено про витребування такого договору у відповідача в разі його відсутності у ОСОБА_1 сільської ради, тому суд позбавлений можливості визначити строк дії договору оренди землі.

Разом з тим, суд враховує, що відповідно до приписів чинного законодавства України право оренди земельної ділянки не є безстроковим. Відповідно до ст.93 Земельного кодексу України, строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років.

За наведених обставин твердження позивача щодо безстрокової дії спірних договорів оренди індивідуально визначеного майна є необґрунтованими.

За приписами ч.1 ст.1 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до приписів ст. 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 79 ГПК України, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 5 ГПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних та юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Європейський суд з прав людини сформулював у своїй практиці низку розуміння принципів справедливості судового процесу. Сторони процесу повинні мати можливість обґрунтувати свою справу з необхідною ефективністю ("Н.v. Belgium" від 30.11.1987). Зазначене створює право сторони на справедливий судовий розгляд.

Суд зазначає, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України", яке відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави або мотиви, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент сторін. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем ОСОБА_1 сільською радою не доведено належними та допустимими доказами, що укладені між Надеждівською сільською радою та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест" 15.05.2010р. договори оренди індивідуально визначеного майна суперечать приписам чинного законодавства, інтересам держави та суспільства, суд вважає вимоги в частині визнання договорів недійсними необґрунтованими, а тому відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

У зв'язку із відмовою у задоволенні вимог про визнання недійсними договорів оренди, вимога про застосування наслідків недійсності означених договорів, а саме зобов'язання відповідача повернути за актом приймання-передачі індивідуально визначене майно, що є предметом оспорюваних договорів, також не підлягає задоволенню.

Що стосується заяви ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест" про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 сільської ради, суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу повинна бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Відповідно до п.п.2.1 п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 визначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Таким чином, вищенаведена заява відповідача прийнята судом у якості заяви сторони у спорі про застосування позовної давності, зробленої до винесення судом рішення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 наведеної Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі "Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема, згідно частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Наслідки спливу позовної давності визначені в статті 267 ЦК України. Так, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Водночас судом враховані роз'яснення, надані господарським судам у п. 2.2 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10, а саме: за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Беручи до уваги вищезазначене, в позові ОСОБА_1 сільської ради до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест" про визнання недійсними договорів оренди та зобов'язання повернути майно слід відмовити з підстав його необґрунтованості та відсутності порушення прав та інтересів позивача з боку відповідача, а тому суд не вбачає підстав для застосування до позовних вимог строку позовної давності, про що зроблено заяву відповідачем.

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Так в провадженні Господарського суду Херсонської області у складі судді Сулімовської М.Б. перебуває справа №923/278/17 про банкрутство ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Глобал-Инвест".

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії" висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті першому статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

За приписами ч.1 ст.3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень статті 12 ГПК України, господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного).

Господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно з пунктом 8 ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

Відповідно до положень ч.4 ст.10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, тощо.

Системний аналіз положень Закону про банкрутство дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора (частина перша статті 20 Закону); за позовом розпорядника майна (частина дев'ята статті 22 Закону); за заявою комітету кредиторів (частина восьма статті 26 Закону); за заявою керуючого санацією (частина п'ята статті 28 Закону); за заявою ліквідатора (частина друга статті 41 Закону).

Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси в тому числі майна, яке безпідставно вибуло з права власності банкрута, для забезпечення повного або часткового задоволення вимог кредиторів та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Разом з тим, в даному випадку майно, яке є об'єктом оренди за спірними договорами оренди індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності, а саме об'єкти внутрішньогосподарської меліоративної системи, не є власністю боржника, не підлягає включенню до ліквідаційної маси для задоволення вимог кредиторів останнього тощо; позовна заява ОСОБА_1 сільською радою подана не в межах провадження у справі про банкрутство, обґрунтована приписами цивільного законодавства, а не в порядку положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у зв'язку з чим справа №923/608/18 розглянута в окремому позовному провадженні складом суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального Кодексу України, у зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5286,00 грн. покладаються на позивача ОСОБА_1 сільську раду.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

2. Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5286,00 грн. покласти на позивача ОСОБА_1 сільську раду Чаплинського району Херсонської області.

Згідно з ч.1, 2 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (підпункт 17.5 пункту 1 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено

і підписано 30.11.2018р.

Суддя М.Б. Сулімовська