ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
"22" листопада 2018 р.м. Одеса Справа № 916/1379/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф.

при секретарі судового засідання Арзуманян В. А.

розглянувши справу №916/1379/18

за позовом: Міністерства оборони України (03168, м.Київ, просп.Повітрофлотський, 6, )

до відповідачів: Фізичної особи-підприємця Бердічевського Сергія Олексійовича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ); Державного підприємства ТВК (67806, Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул.Базова, 21; )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Концерн Військторгсервіс (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд. 28-А) в особі філії Одеське управління військової торгівлі Концерну Військторгсервіс (65058, м. Одеса, вул.. Армійська, буд. 10-А).

про визнання додаткової угоди недійсною та усунення перешкод у користуванні майном

Представники сторін:

Від позивача: Єрмаков А.В. за довіреністю № 210/410/д від 26.06.2018р.;

Від відповідачів: 1. Синько О.А. за довіреністю від 06.05.2017р., Бердічевський С.О. паспорт

2. не з`явився;

Від третьої особи: Назаровець В.В. за довіреністю №13/18 від 02.01.2018р.

Суть спору: Міністерство оборони України, звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Бердічевського Сергія Олексійовича та до Державного підприємства "ТВК" про визнання Додаткової угоди №2 від 26.11.2010р., укладеної між ДП "ТВК", ФОП Бердічевським С.О. до Договору №53/2009 від 13.05.2009р. про надання права платного користування торговельним місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул.Рожевій, недійсною та про зобов`язання ФОП Бердічевського С.О. та будь-яких інших третіх осіб, усунути перешкоди у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця №3750 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вул.Рожевій на території ТОВ "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул.Базова, 20.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом укладання між відповідачами додаткової угоди №2 від 26.11.2010р. із перевищенням наданих позивачем ДП „ТВК повноважень. В обґрунтування позовних вимог в частині зобов`язання ФОП Бердічевського С.О. та будь-яких третіх осіб усунути Міністерству оборони України перешкоди у користуванні торгівельним місцем позивач посилається на припинення між сторонами договірних відносин у зв`язку з відмовою позивача від договору №53/2009 від 13.05.2009р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.07.2018р. провадження по справі №916/1379/18 було відкрито. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Крім того відповідною ухвалою, в порядку ст. 50 ГПК України, було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: концерн „Військторгсервіс в особі філії „Одеське управління військової торгівлі.

Відповідач-1 надав відзив на позов згідно якого позовні вимоги не визнає вважає їх необґрунтованими безпідставними в зв`язку з чим в задоволені позову просить суд відмовити.

В обґрунтування заперечень посилається на безпідставність доводів позивача щодо припинення дії договору про надання права платного користування торгівельним місцем №53/2009 від 15.06.2009р. Крім того, відповідач наголошує на відсутності порушень положень ст. 203 Цивільного кодексу України при укладанні спірного правочину та відсутності заперечень з боку Міністерства оборони України майже протягом восьми років щодо правомірності його укладення, що, в свою чергу, свідчить про схвалення позивачем додаткової угоди №2 від 26.11.2010р.

12.11.2018р. відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності до позовної вимоги Міністерства оборони України про визнання додаткової угоди №2 від 26.11.2010р. до договору про надання права платного користування торгівельним місцем №53/2009 від 13.05.2009р. недійсною.

Відповідач -2 в судове засідання не зявився, відзив на позов не надав, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом надсилання ухвал суду на офіційну юридичну адресу.

За приписами п.7 ст.120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до частини дев`ятої статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Третя особа Концер „Військторгсервіс в особі філії „Одеське управління військової торгівлі подав до суду письмові пояснення згідно яких позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.. Так, третьою особою було наголошено, що використання ФОП Бердічевським С.О. торгівельного місця, право користування яким останнім було отримано на підставі договору №53/2009 від 13.05.2009р., який припинив свою дію, позбавляє філію „Одеське управління військової торгівлі належним чином виконувати власні зобов`язання за договором доручення, укладеним з Міністерством оборони України, що, в тому числі, має правовим наслідком завдання як позивачу, так і державі в цілому збитків.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.
21.02.2000р. між Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та товариством з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок (далі - Ринок) було укладено договір №181/9-83р, відповідно до п. п. 1.1, 5.1 якого Міністерство оборони України дає згоду на вилучення земельної ділянки площею 4,33 га (з розміщеним на ній асфальтованим майданчиком площею 1,2 га, вартість понесених затрат по його обладнанню становить 264 661 гривень), що розташована на території військового містечка №7 Одеського гарнізону, військова частина НОМЕР_2 , та передає вказану земельну ділянку (з розміщеним на ній асфальтованим майданчиком площею 1,2 га) Авангардівській селищній раді Овідіопольського району Одеської області. Міністерство оборони України має право протягом 99 років з дня підписання цього договору безкоштовного користування на власній розсуд 50 місцями під 20-футові контейнери, що розміщені на території Ринку по вулиці Рожевій, та розташованими на даних місцях контейнерами, а Ринок визнає вказане право та зобов`язується безкоштовно здійснювати охорону, загальне освітлення, прибирання території, забезпечити вільний доступ до вказаних контейнерів.

27 листопада 2008р. між Міністерством оборони України (Довіритель) та ДП МОУ Південь (Повірений) був укладений договір доручення, згідно якого Довіритель доручає, а Повірений приймає на себе доручення та зобов`язується вчиняти від імені Довірителя юридичні дії, пов`язані з укладанням та розірванням договорів з фізичними особами про надання права платного користування 50 місцями для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ Промтоварний ринок по вул.Рожевій, отримання і обліком грошових коштів, стягненням штрафних санкцій та представництвом інтересів сторін у судах та інших юрисдикційних органах з питань, пов`язаних з виконанням цього Договору.

Позивач зазначає, що 13.05.2009р. між Міністерством оборони України (Сторона -1), від імені якого діяло Державне підприємство оборони України Південь відповідно до договору доручення від 27.11.2008р. та довіреності №220/1031/д від 27.11.2008р., та Бердічевським Сергієм Олексійовичем (Сторона -2) був укладений Договір №53/2009 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ Промтоварний ринок по вул.Рожевій, згідно п.1.1. якого Міністерство оборони України надає ОСОБА_1 право платного користування місцем на території ТОВ Промтоварний ринок по вул.Рожева для встановлення 20-футових контейнерів, що йому належить.

Згідно п.2.1 Договору Сторона-1 зобов`язується надати Стороні-2 торгове місце №3750 на території ТОВ Промтоварний ринок по вул.Рожева для встановлення торгових контейнерів.

Сторони домовилися, що Договір набуває чинності з 13.05.2009р. і діє до 13.05.2019р. (п.6.1). У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення дії Договору або внесення змін до нього, після закінчення терміну його дії він автоматично продовжується на три календарних місяці на тих самих умовах, протягом яких сторони повинні укласти договір на новий термін. Після закінчення трьох місяців і не укладення нового Договору, Договір припиняє свою дію. ( п.6.2). Договір розривається в односторонньому порядку при заборгованості по оплаті більше ніж 2 місяці. (п.6.3). Дія Договору припиняється у випадках: закінчення терміну, на який він був укладений; за ініціативою однієї із сторін . Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення Договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці. (п.6.4). Внесення змін до Договору може мати місце за погодженням сторін письмово. (п.6.5).

За умовами розділу 3 Договору вартість одного торгового місця під контейнери встановлюється у розмірі 1800 грн. (з ПДВ) в місяць, оплата проводиться до 5 числа поточного місяця, вартість торгового місця під контейнери може бути змінена Стороною-1. У разі зміни розміру оплати, Сторона-1 повинна попередити по Сторону 2 в 10-денний термін до початку місяця, в якому змінюється розмір оплати.

Позивач зазначає, що згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.06.2009р. № 683-р Про передачу цілісного майнового комплексу Південь до сфери управління Держкомпідприємництва прийнято пропозицію Держкомпідприємництва щодо передачі цілісного майнового комплексу Південь (смт. Авангард Овідіопольського району Одеської області) із сфери управління Міноборони до сфери управління Держкомпідприємництва.

Наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 12.10.2010 р. за № 315 Державне підприємство Південь було перейменовано в Державне підприємство ТВК .

Таким чином, як зазначає позивач, ДП Міністерства оборони Південь вибуло з управління Міністерства оборони України ще у 2009р., а ДП ТВК не наділялося повноваженнями вносити будь-які зміни до договорів шляхом укладання додаткових угод.

14 червня 2016р. між Міністерством оборони України та Концерном Військторгсервіс укладено договір доручення № 1, відповідно до п. 1.1 якого Концерн Військторгсервіс уповноважений діяти від імені Міністерства, а саме: вчиняти юридичні дії пов`язані з укладанням, розірванням, припиненням договорів з фізичними та/або юридичними особами про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнеру (загальна кількість - 50 місць) на території ТОВ Промтоварний ринок по вулиці Рожевій, у тому числі з правом звернення до суду з позовами з питань пов`язаних з виконанням умов цього договору.

В подальшому, 06.03.2018 р. до вказаного договору доручення укладено додаткову угоду № 1, якою змінено мінімальний розмір плати за надання права платного користування торговельним місцем, який становить 16925 грн. 40 коп. (з ПДВ) в місяць, визначено типові умови договору про надання права платного користування, та внесено ряд інших змін.

Пунктом 2.3 договору доручення передбачено, що за виконання доручення за цим договором Концерн з коштів, що надійшли від фізичних та юридичних осіб на виконання умов укладених угод щомісячно отримує винагороду, яка складає 8% (з ПДВ) від загальної суми коштів, отриманих Концерном від фізичних та/або юридичних осіб у відповідному місяці.

В свою чергу, як вказує позивач, Міністерство оброни України довіреністю від 23.03.2018 р. № 220/254/д уповноважило Соловйову О.Є. - начальника філії Одеське управління військової торгівлі Концерну Військторгсервіс на виконання умов договору доручення. Крім цього, довіреністю від 26.04.2018 р. № 220/337/д начальнику філії Одеське управління військової торгівлі Концерну Військторгсервіс надано повноваження на представництво інтересів Міністерства оборони України в судових установах та інших юрисдикційних органах із питань пов`язаних з виконанням умов договору доручення.

27.11.2010р. ДП ТВК (Сторона-1) в особі директора підприємства, що діяв на підставі Статуту, та ОСОБА_1 (Сторона-2) було укладено додаткову угоду №2 до Договору №53/2009 від 13.05.2009р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ Промтоварний ринок по вул.Рожевій. Згідно п.2 цієї Угоди ДП ТВК надає індивідуальні послуги згідно видів діяльності ДП ТВК (93.05.0). Відповідно до п.3 Додаткової угоди за прострочення платежу у розмірі, визначеному п.3.1 Договору, Сторона -2 щомісячно сплачують штраф у розмірі 20% від суми обов`язкового щомісячного платежу. Тариф на право платного користування торговим місцем встановлюється у розмірі 2000 грн. за місяць (з ПДВ), з терміном оплати до 10 числа поточного місяця ( п.5 додаткової угоди). Крім того, у п.4 Додаткової угоди сторони домовилися, що Договір послуг вважається розірваним Стороною-1 у випадках: заборгованості Сторони-2 по оплаті в термін більше 70 календарних дів; закінчення терміну, на який був укладений даний Договір ; в інших випадках, які передбачені чинним законодавством України.

Позивач вважає, що додаткова угода №2 до Договору №53/2009 від 13.05.2009р. має бути визнана судом недійсною, адже ДП ТВК не наділялося повноваженнями вносити будь-які зміни до Договору оренди шляхом укладання додаткової угоди.

В обґрунтування позовної вимоги щодо визнання недійсною додаткової угоди №2 до Договору №53/2009 від 13.05.2009р. позивач посилається на положення ч.1 ст.207 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині, а також на приписи ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 Цивільного кодексу України, ними, зокрема, є те, що : зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Крім того, позивач зазначив, що умови Договору №53/2009 від 13.05.2009р., його зміст та мета вказують на те, що даний Договір є договором найму. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Згідно ч.ч.1,3 ст.651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.188 Господарського кодексу України.

Пунктом 6.4 Договору №53/2009 від 13.05.2009р. встановлено, що дія Договору припиняється у випадках: закінчення терміну, на який він був укладений; за ініціативою однієї із сторін . Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення Договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці.

Позивач зазначив, що на виконання даного пункту Договору ним було направлено відповідачу лист повідомлення від 27.12.2016р. про припинення Договору з проханням звільнити торговельне місце. У зв`язку із не звільненням торговельного місця, листом від 29.03.2018р. №405 /8 відповідача повторно було повідомлено про припинення Договору та необхідність звільнити торговельне місце у найкоротший термін. Але, дану вимогу щодо звільнення торговельного місця відповідач знов не виконав, у зв`язку з чим листами від 24.04.2018р. №548/18, від 22.05.2018р. №689/1 відповідача повторно було повідомлено про необхідність усунення перешкод у користуванні торговельним місцем .

Крім того, позивачем у газеті Одеські вісті, випуск від 09.06.2018р. №44 (5068), на сторінці 11 розміщено оголошення наступного змісту: За ініціативою Міністерства оборони України (МОУ) припинено дію договорів про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій, укладених Міністерством оборони України від імені якого діяло ДП МОУ "Південь" в подальшому ДП "ТВК", а саме: припинено дію договору №53/2009 від 13.05.2009 року, укладеного з МОУ від імені якого діяло ДП МОУ "Південь" та ОСОБА_1 на користування торговельним місцем №3750, на підставі повідомлення від 29.03.2018 року.

Аналогічне за змістом повідомлення щодо припинення дії Договору №53/2009 від 13.05.2009р. було розміщено і на веб-сайті ТОВ "Промтоварний ринок".

Позивач вважає, що сторони у Договорі передбачили саме можливість односторонньої відмови від договору та встановили строк, протягом якого вони, у разі незгоди із таким припиненням, мають право врегулювати розбіжності. Відповідачі ж у встановлений у Договорі строк не вчинили дій щодо врегулювання договірних відносин з Міністерством оборони України шляхом укладання договору ( у новій редакції) .

За таких обставин, враховуючи те, що саме Міністерство оборони України є особою, яка до 2009р. є володільцем, розпорядником та користувачем 50 торговельними місцями ( у тому числі №3750), Міністерство оборони надало повноваження та свою згоду Концерну Військторгсервіс в особі начальника філії укладати договори про надання права платного користування торговельними місцями, задля отримання відповідного прибутку. Однак, Міністерство оборони не може належним чином самостійно реалізувати належне йому право та передати торговельне місце №3750 у користування іншій особі, так як відповідачі та треті особи чинять перешкоди у користуванні та відмовляються звільнити торговельне місце, чим систематично завдають збитки у вигляді упущеної вигоди Міністерству оборони України, щомісячно у розмірі 16 925 грн. 40 коп.

Позивач також зазначив, що відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З урахуванням зазначеного, та із посиланням на ч.2 п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, позивач вважає, що у даному випадку належним способом захисту його прав є зобов`язання відповідачів усунення перешкод Міністерству оборони України у користуванні майном шляхом звільнення торговельного місця №3750 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів по вул.Рожевій на території ТОВ Промтоварний ринок.

Також позивач зазначає, що Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту проведено позаплановий аудит окремих питань фінансово-господарської діяльності філії Одеське управління військової торгівлі за період з 15.12.2016 р. по 11.12.2017 р. в частині перевірки виконання філією договірних зобов`язань за договором доручення № 1 від 14.06.2016 р.

Позивач вказує, що на виконання пропозицій аудиту, внесених до Аудиторського звіту від 26.12.2017 р., комісією із представників філії Одеське управління військової торгівлі проведено інвентаризацію торговельних місць Дільниці № 6 філії на території ТОВ Промтоварний ринок по вулиці Рожевій, за результатами проведення якої складено акт інвентаризації від 10.04.2018 р., яким встановлено, що 14 контрагентів не мають змоги належним чином користуватися торговельними місцями, незважаючи на наявність укладених договорів з Міністерством оборони України, від імені якого діє Концерн в особі начальника філії, перешкоди у користуванні торговельними місцями вчиняються особами (перелік яких визначено у додатку № 3 до акту), який підтверджує те, що перешкоди у користуванні торговельним місцем № 3750 вчиняються безпосередньо відповідачем.

Отже, посилаючись на вищенаведені обставини Міністерство оборони України звернулось до господарського суд Одеської області з відповідним позовом за захистом порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

В силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними господарський суд, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оскільки відсутність повноважень у ДП „ТВК на укладання додаткової угоди №2 від 26.11.2010р. до договору №53/2009 від 13.05.2009р. позивач обґрунтовує фактом вибуттям державного підприємства зі сфери управління позивача та укладання такої угоди після закінчення строку дії договору доручення від 27.11.2008р., господарський суд вважає за необхідне надати правову оцінку доводам Міністерства оборони України у названій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Приписами ч. 1 ст. 1004 Цивільного кодексу України передбачено, що Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

З договору від 27.11.2008р., укладеного між Міністерством оборони України та державним підприємством „Південь, правонаступником якого є ДП „ТВК, вбачається, що сторонами було визначено строк його дії до 31.12.2009р.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ст. 1001 Цивільного кодексу України договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя.

При цьому, з огляду на приписи ч. 1, 2 ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 248 Цивільного кодексу України представництво за довіреністю припиняється у разі, зокрема, закінчення строку довіреності.

З огляду на вище викладене господарський суд зазначає, що правовим наслідком закінчення строку дії договору доручення від 27.11.2008р. є припинення прав та обов`язків сторін за договором. Наведене дозволяє господарському суду дійти висновку про укладення між ДП „ТВК та ОСОБА_1 додаткової угоди №2 від 26.11.2010р. після закінчення строку дії договору доручення від 27.11.2008р., тобто за відсутності у ДП „ТВК повноважень на укладення такої додаткової угоди.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Господарський суд зазначає, що під час вирішення даного спору відповідачем-1 було зауважено про наступне схвалення з боку Міністерства оборони України додаткової угоди №2 від 26.11.2010р., в тому числі, у зв`язку з прийняттям протягом довготривалого періоду плати за користування торгівельним місцем №3750. Наведене, за переконанням відповідача, свідчить, що додаткова угода створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки для Міністерства оборони України, а, отже, не може визнаватись недійсною з викладених позивачем підстав, з приводу чого суд зазначає наступне.

Верховний Суд України у постанові від 25.05.2016р. по справі №6-2612цс15, предметом позовних вимог у межах якої було визнання недійсною додаткової угоди, укладеної не уповноваженою особою, дійшов висновку, що ст. 241 Цивільного кодексу України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма Цивільного кодексу України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити.

Як зазначалось по тесту рішення вище, на момент укладання додаткової угоди №2 від 26.11.2010р. сплинув строк дії договору доручення від 27.11.2008р., пролонгації якого сторонами передбачено не було, у зв`язку з чим, суд доходить висновку, що у ДП „ТВК взагалі були відсутні будь-які повноваження на укладання спірного правочину, а, отже, з огляду на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25.05.2016р. по справі №6-2612цс15, приписи ст. 241 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Окрім того, господарський суд додатково зазначає, що зі змісту додаткової угоди №2 від 26.11.2010р. вбачається, що ДП „ТВК було укладено такий правочин від власного імені, оскільки будь-яких посилань на укладення додаткової угоди від імені та в інтересах Міністерства оборони України вказана угода не містить.

При цьому, господарським судом критично оцінюються доводи Міністерства оборони України щодо передання державного підприємства "Південь", правонаступником якого є ДП „ТВК, до сфери управління Держкомпідприємництва як на підставу для визнання додаткової угоди недійсною, оскільки, по-перше, на момент укладення спірного правочину дія розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.06.2009р. N 683-р була зупинена на підставі Указу Президента України від 14.09.2009р. за № 746/2009р. та ДП „ТВК фактично було передано до сфери управління Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва лише на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.10.2012р. № 930-р.; по-друге, сам по собі факт вибуття ДП „ТВК із сфери управління Міністерства оборони України відповідно до приписів цивільного законодавства не є підставою для автоматичного припинення будь-яких договірних відносин, укладених за участю даної особи, у зв`язку з чим, наведені доводи у будь-якому випадку не можуть бути підставою для визнання додаткової угоди №2 від 26.11.2010р. недійсною.

Посилання відповідача -1 на п. 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними як на підставу для застосування при вирішенні даного спору ст. 241 Цивільного кодексу України судом також оцінюються критично з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, яким передбачено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Приписами ст. 13 Закону України „Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016р. за 1402-VIII врегульовано, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Господарський суд зауважує, що вищевказана Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними має рекомендаційний характер, та не має статусу обов`язкового акту для застосування. При цьому, висновки Верховного Суду щодо застосування норми права повинні враховуватись судами при їх застосуванні, що прямо передбачено Законом України „Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016р. за 1402-VIII, у зв`язку з чим, господарський суд доходить висновку про необхідність та правомірність дотримання при вирішенні даного спору правових позицій Верховного Суду України, наведених по тексту постанови від 25.05.2016р. по справі №6-2612цс15.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписами ч.ч. 2, 3 ст. 203 Цивільного кодексу України врегульовано, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підсумовуючи вище наведене, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання додаткової угоди №2 від 26.11.2010р. до договору про надання права платного користування торгівельним місцем №53/2009 від 13.05.2009р. недійсною, у зв`язку з недодержанням в момент вчинення правочину вимог ст. 203 Цивільного кодексу України.

При цьому, судом відхиляється клопотання відповідача -1 про пропуск Міністерством оборони України строку позовної давності на пред`явлення позову про визнання недійсною додаткової угоди №2 від 26.11.2010р. до договору про надання права платного користування торгівельним місцем №53/2009 від 13.05.2009р. з огляду на наступне.

Відповідно до положень статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Положеннями частини першої статті 261 Цивільного кодексу України унормовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами четвертою та п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить правильність обчислення строку позовної давності, та, як наслідок, можливість захисту такого права.

Господарський суд зауважує, що особа, яка заявила клопотання про застосування строку позовної давності, відповідно до вимог процесуального законодавства, якими передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, повинна надати суду обґрунтовані докази обізнаності позивача про порушення свого права, в даному випадку, моменту обізнаності Міністерства оборони України про укладення додаткової угоди №2 від 26.11.2010р.

Варто зауважити, що посилання відповідача на теоретичну можливість Міністерства оборони України бути обізнаним про укладення додаткової угоди №2 від 26.11.2010р. не можуть бути покладені судом в обґрунтування судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки суд зобов`язаний встановити, по-перше, початковий момент перебігу строку позовної давності, по-друге, звернення позивача до суду після закінчення строку позовної давності.

Приймаючи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження обізнаності Міністерства оборони України про укладення додаткової угоди №2 від 26.11.2010р. між відповідачами до 2015 року, що виключає можливість визначення судом початкового моменту перебігу строку позовної давності, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до позову Міністерства оборони України про визнання недійсною додаткової угоди №2 від 26.11.2010р. до договору про надання права платного користування торгівельним місцем №53/2009 від 13.05.2009р. інституту позовної давності, що має наслідком необхідність відмови у заявленому відповідачем клопотанні.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання ФОП Бердічевського С.О. та будь-яких інших третіх осіб, усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця № 3750 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вул. Рожевій на території ТОВ "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, б. 20, суд зазначає наступне.

Позивач у справі- Міністерство оброни України, підставою для такої вимоги вважає факт припинення дії Договору № 53/2009 від 13.05.2009 р. та відсутність у ФОП Бердічевського С.О. права користування торговельним місцем.

В той же час суд, з відповідною позицією позивача не погоджується, адже, як вже зазначалося вище, згідно п.6.3 Договору Договір розривається в односторонньому порядку при заборгованості по оплаті більше ніж 2 місяці. За умовами п.6.4 Договору дія Договору припиняється у випадках: закінчення терміну, на який він був укладений; за ініціативою однієї із сторін . Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення Договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці. Внесення змін до Договору може мати місце за погодженням сторін письмово. (п.6.5).

Отже, з урахуванням недійсності додаткової угоди №2 від 26.11.2010р., чинними є лише зазначені вище умови Договору.

Позивач у справі зазначає, що на виконання п.6.4 Договору ним було направлено відповідачу лист повідомлення від 27.12.2016р. про припинення Договору з проханням звільнити торговельне місце. У зв`язку із не звільненням торговельного місця, листом від 29.03.2018р. №405 /8 відповідача повторно було повідомлено про припинення Договору та необхідність звільнити торговельне місце у найкоротший термін. Але, дану вимогу щодо звільнення торговельного місця відповідач знов не виконав, у зв`язку з чим листами від 24.04.2018р. №548/18, від 22.05.2018р. №689/1 відповідача повторно було повідомлено про необхідність усунення перешкод у користуванні торговельним місцем .

Також, позивачем у газеті Одеські вісті, випуск від 09.06.2018р. №44 (5068), на сторінці 11 розміщено оголошення наступного змісту: За ініціативою Міністерства оборони України (МОУ) припинено дію договорів про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій, укладених Міністерством оборони України від імені якого діяло ДП МОУ "Південь" в подальшому ДП "ТВК", а саме: припинено дію договору №53/2009 від 13.05.2009 року, укладеного з МОУ від імені якого діяло ДП МОУ "Південь" та ОСОБА_1 на користування торговельним місцем №3750, на підставі повідомлення від 29.03.2018 року.

Аналогічне за змістом повідомлення щодо припинення дії Договору №53/2009 від 13.05.2009р. було розміщено і на веб-сайті ТОВ "Промтоварний ринок".

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 ст. 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. ч. 1-2, 6 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання - орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Приписами ст. 781 ЦК України передбачено, що договір найму припиняється у разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір найму припиняється у разі ліквідації юридичної особи, яка була наймачем або наймодавцем.

При цьому, ст. 782 ЦК України визначено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Приписами ст. 783 ЦК України передбачено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Вище наведені приписи чинного законодавства дозволяють суду дійти висновку, що договір оренди майна припиняється з підстав, які передбачені Господарським кодексом України та Цивільним кодексом України. Окрім того договір може бути розірваний, у зв`язку з відмовою наймодавця від договору з підстав, передбачених ст. 782 ЦК України, а також може бути розірваний за ініціативою однієї із сторін у судовому порядку з підстав, передбачених ст. 783 ЦК України.

При цьому, суд зазначає, що положеннями цивільного законодавства закріплений принцип неправомірності односторонньої відмови від договору за умови відсутності передбачених законом підстав.

Так, вищевказаний договір №53/2009 від 13.05.2009 р. є підставою для виникнення у сторін договору зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 Господарського кодексу України (ст.ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України) та згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Наразі, за ствердженнями позивача, дію договору № 53/2009 про надання права платного користування місцями для встановлення 20-футових контейнерів на території Промтоварний ринок по вул. Рожевій від 13.05.2009 р. припинено, про що відповідач був неодноразово повідомлений, однак не звільнив торговельне місце № 3750 та разом з третіми особами вчиняє перешкоди у користуванні ним, зважаючи на що Міністерство оборони України не може належним чином самостійно реалізувати належне йому право, а також не має можливості передати вказане торговельне місце в користування іншій особі з метою отримання прибутку, так як відповідач та треті особи чинять перешкоди у користуванні та відмовляється його звільнити, чим систематично завдає збитки у вигляді упущеної вигоди Міністерству оборони України щомісячно у розмірі 16925,40 грн.

Так, за положеннями п. 6.4. Договору №53/2009 від 13.05.2009 р. дія договору припиняється, зокрема, за ініціативою однієї із сторін. Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення дії договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

При цьому, як випливає зі змісту позовних вимог, позивач серед підстав для припинення дії договору з відповідачем вказує саме на укладення між Міністерством оборони України та Концерном Військторгсервіс договору доручення № 1 від 14.06.2016 р., за яким укладення договорів та здійснення прийому оплати доручено виключно Концерну Військторгсервіс в особі філії Одеське управління військової торгівлі . Вказана підстава зазначена в листі ДП ТВК від 20.07.2016 р. за вих. № 092/1.

Однак, чинне законодавство та умови Договору, укладеного з відповідачем, не визначають таких підстав для можливого одностороннього припинення дії договору.

У повідомленні Філії Одеське управління військової торгівлі Концерну Військторгсервіс за вих. № 1287 від 27.12.2016 р. на адресу Бердічевського С. О. про припинення договору № 53/2009 в порядку п. 6.4. взагалі не вказано обставин такого припинення, що є недопустимим згідно чинного законодавства.

До того ж п. 6.4 договору не містить перелік підстав для припинення договору в односторонньому порядку.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 р. у справі № 916/849/17, предметом спору якого був договір, умови відносно припинення якого, є аналогічними за змістом договором укладеним з ФОП Якубенко О.В., з аналізу статей 651 Цивільного кодексу України, статті 188 Господарського кодексу України вбачається, що договір не може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін за відсутності правових підстав, визначених Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, в тому числі спеціально визначених умовами укладеного договору, оскільки в такому випадку одностороння відмова від договору може порушити права орендаря, який належним чином виконував прийняті на себе зобов`язання.

Пунктом 6.1 Договору №53/2009 від 13.05.2009 р. сторони передбачили, що договір укладений на строк з 13.05.2009р. і діє до 13.05.2019р.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відтак, суд доходить висновку, що договір №53/2009 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ Промтоварний ринок по вул. Рожевій від 13.05.2009 р. не припинено, а тому відповідача на правових підставах користується торгівельним місцем № 3750.

Крім того, господарський суд зазначає про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Міністерства оборони України про зобов`язання будь-яких третіх осіб усунути Міністерству оборони України перешкоди у користуванні торгівельним місцем №3750, з огляду на наступне.

Обґрунтованим та законним є судове рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права за результатами надання правової оцінки наданим учасниками справи доказам щодо прав та обов`язків таких осіб. Таким чином, прийняте господарським судом судове рішення повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків учасників судового процесу. При цьому, суд не може вирішувати питання про права та обов`язки третіх осіб, які не брали участі у судовому процесі, оскільки в такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Наведене дозволяє господарському суду дійти висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Міністерства оборони України про зобов`язання будь-яких третіх осіб усунути Міністерству оборони України перешкоди у користуванні торгівельним місцем №3750.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім доводам та запереченням позивача та відповідача надано можливість їх представникам в судовому засіданні обґрунтувати свої правові позиції щодо позову.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, господарський суд доходить висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення поданого Міністерством оборони України позову шляхом визнання недійсною додаткової угоди №2 від 26.11.2010р. до договору про надання права платного користування торгівельним місцем №53/2009 від 13.05.2009р. Правові підстави для зобов`язання ФОП Бердічевського С.О. та будь-яких третіх осіб усунути позивачу перешкоди у користуванні торгівельним місцем №3750 шляхом звільнення від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів відсутні.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

1. Позовну заяву Міністерства оборони України до (03168, м.Київ, просп.Повітрофлотський, 6, ) до Фізичної особи-підприємця Бердічевського Сергія Олексійовича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ); Державного підприємства ТВК (67806, Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул.Базова, 21; ) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Концерн Військторгсервіс (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд. 28-А) в особі філії Одеське управління військової торгівлі Концерну Військторгсервіс (65058, м. Одеса, вул.. Армійська, буд. 10-А) про визнання Додаткової угоди №2 від 26.11.2009р., укладеної між ДП "ТВК", ФОП Бердічевським С.О. до Договору №53/2009 від 13.05.2009р. про надання права платного користування торговельним місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул.Рожевій, недійсною та про зобов`язання ФОП Бердічевського С.О. та будь-яких інших третіх осіб, усунути перешкоди у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця №3750 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вул.Рожевій на території ТОВ "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул.Базова, 20 - задовольнити частково.

2. Визнати недійсною Додаткову угоду№2 від 26.11.2009р., укладену між Державним підприємством ТВК (67806, Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул.Базова, 21; ) та Фізичної особи-підприємця Бердічевського Сергія Олексійовича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Договору №53/2009 від 13.05.2009р. про надання права платного користування торговельним місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул.Рожевій

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Бердічевського Сергія Олексійовича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, б. 28-А, код ЄДРПОУ - 33689922) в особі філії "Одеське управління військової торгівлі "Концерну "Військторгсервіс" (65058, м. Одеса, вул. Армійська, б. 10-А, код ЄДРПОУ - 35123222) витрати по сплаті судового збору у сумі 881 (вісімсот вісімдесят одну)грн.

4. Стягнути з Державного підприємства "ТВК" (67806, Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, б. 21, ) на користь Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, б. 28-А, код ЄДРПОУ - 33689922) в особі філії "Одеське управління військової торгівлі "Концерну "Військторгсервіс" (65058, м. Одеса, вул. Армійська, б. 10-А, код ЄДРПОУ - 35123222) витрати по сплаті судового збору у сумі 881 (вісімсот вісімдесят одну)грн.

5. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 03 грудня 2018 р.

Суддя К.Ф. Погребна