РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.11.2018Справа № 910/9953/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., при секретарі судового засідання Астаповій Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Національного заповідника "Софія Київська" до Приватного підприємства "Шериф Гарант" про визнання недійсним окремої частки договору та стягнення коштів, за участю представників позивача - Беляєва Н.М., довіреність №25/01-16 від 26.06.2018 року, відповідача - Власенко І.І., довіреність №б/н від 10.08.2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про визнання недійсним п. 3.1. договору від 28.02.2014 року №79 та про стягнення 94 630,45 грн. збитків за вказаним договором, на підставі ст.ст. 15, 16, 610, 611, 623 ЦК України та 216-218, 224, 226 ГК України.

Позов мотивований тим, що Державною фінансовою інспекцією у м. Києві у ході перевірки виявлено факт завищення суми наданих послуг за спірним договором з надання послуг, чим завдано збитки позивачеві, а тому, позивач просить стягнути суму нанесених збитків з відповідача та визнати недійсним пункт договору, яким встановлено його ціну, яка є завищеною.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.08.2018 року порушено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 10.09.2018 року.

27.09.2018 року відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, у якому він присить суд відмовити в позові з тих підстав, що позивач фактично вимагає перегляду ціни договору після його виконання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.11.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.11.2018 року.

10.09.2018 року відповідвачем було надано заяву про застосування строків позовної давності.

12.10.2018 року позивачем надано відповідь на відзив, а також заперечення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.02.2014 року між Національним заповідником "Софія Київська" (далі - замовник) та Приватним підприємством «ШЕРИФ ГАРАНТ» (далі - виконавець) (далі - замовник) було укладено договір від 28.02.2014 №79 (далі - договір №79), за умовами якого (п. 1.1. договору №79) виконавець надає замовнику послуги 84.24.1 «послуги у сфері громадського порядку та громадської безпеки» (охорона об'єкта) по коду Державного класифікатора продукції та послуг ДК 016:2010 (далі - послуги) згідно з додатками 1, 2 а замовник приймає ці послуги та сплачує їх вартість.

Пунктом 1.2. договору №79 визначено перелік об'єктів заповідника щодо яких виконавцем надаються послуги: лот №1 - відділ «Софійський музей» - територія та споруди Софійського музею, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 24.

Згідно п. 2.1. договору №79 строк надання послуг: 28.02.2014 - 31.12.2014 року.

Відповідно умов п. п. 3.1.-3.3. договору №79, ціна договору становить 264 543,44 грн. без ПДВ. Вартість охорони визначається, виходячи з вартості послуг за 1 годину охорони охоронцем - 14,73 грн. без ПДВ. Договір укладено за ціною виконавця - переможця торгів.

За умовами п.5.1. договору № 79 розрахунки проводяться шляхом: оплати за надані послуги у безготівковій формі шляхом щомісячного перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця до 20 числа поточного місяця за попередній на підставі цього договору, додатків № 1, 2 до цього договору та підписаного акту приймапня-передачі наданих послуг в межах затверджених кошторисних призначень на відповідний період.

Згідно п. 11.1. договору №79 договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31.12.2014 року.

Пунктом 11.5. договору №79 визначено, що дія договору про закупівлю послуг охорони може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної у цьому договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на мету затверджено в установленому порядку.

Додатком №1 до договору №79 є розрахунок роботи інспекторів охорони на об'єкті Відділ «Софійський музей» заповідника, який знаходиться під охороною підприємства, в якому зазначено розклад охорони, а саме: один денний пост (дзвіниця) з 9.00 до 19.30; два цілодобових поста з 9.00 до 9.00 години.

Додатком №2 до договору №79 є розрахунок вартості послуг по охороні об'єкта Відділ «Софійський музей» заповідника на період з 28.02.2014 по 31.12.2014 p., в якому загальний обсяг послуг 17 959,5 годин на суму 264 543,44 грн. з розбивкою по місяцях.

Державною фінансовою інспекцією у м. Києві проведена ревізія фінансово-господарської діяльності Національного заповідника "Софія Київська" за період з 01.06.2012 року по завершений місяць 2015 року та за результатами ревізії складено Акт від 07.08.2015 № 04-30/13г, який надіслано на адресу позивача з вимогою усунути порушення у порядку, встановленому чинним законодавством України, шляхом стягнення з відповідача коштів на суму 94 630,45 грн. за договором №79.

Згідно з ч.ч. 2, 3, 5 ст. 180 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї зі сторін повинна бути досягнута згода.

Під час укладення господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

За змістом пунктів 1, 7, 10 частини першої статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право: перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення процедур державних закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому і є обов'язковою до виконання. Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.

Орган державного фінансового контролю має право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути кошти на відшкодування виявлених в ході перевірки збитків.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2014 №21-63а14.

За приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Проте, враховуючи все вищевикладене, акт ревізії Державної фінансової інспекції у м. Києві фінансово-господарської діяльності Національного заповідника "Софія Київська" від 07.08.2015 № 04-30/13г не є підставою для визнання недійсним пункту п. 3.1. договору від 28.02.2014 року №79.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання спірного пункту договору недійсним.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду в частині позовних вимог про визнання недійсним п. 3.1. договору від 28.02.2014 року №79 не порушено відповідачем, тому в позові в цій частині слід відмовити.

Частиною другою статті 224 ГК України передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За приписами частини першої статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, для застосування такого виду господарської санкції (правового наслідку порушення зобов'язання) як стягнення збитків необхідна наявність всіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення:

- протиправної поведінки;

- збитків;

- причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника і збитками;

- вини.

При відсутності хоч б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

З огляду на вищевикладене, позивачем не доведено наявність всіх елементів складу правопорушення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в частині позовних вимог про стягнення 94 630,45 грн. збитків, не порушено відповідачем.

10.09.2018 року відповідачем через канцелярію суду було надано заяву з проханням застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Відповідно до статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" встановлено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, оскільки право та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, не порушено відповідачем, то в позові слід відмовити саме з підстав його необґрунтованості.

Судовий збір відповідно до вимог ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та у строк, які визначені розділом IV ГПК України.

Повне рішення складено 03.12.2018р.

Суддя С.О. Чебикіна