ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2018 р. Справа№ 925/372/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Разіної Т.І.

Скрипки І.М.

при секретарі судового засідання: Бовсунівській Л.О.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 20.11.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.07.2018 ( повний текст рішення складено 16.07.2018)

у справі № 925/372/18 (суддя Спаських Н.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигаз Збут"

про стягнення 23 407 771,64 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигаз Збут" (далі - відповідач) про стягнення 23 407 771,64 грн., з яких: 2 510 123,93 грн. - 3 % річних, 10 739 132,15 грн. - пені, 10 158 515,56 грн. - інфляційних втрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу №17-256-Н від 11.04.2017 через несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.07.2018 у справі № 925/372/18 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигаз Збут" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 485 915,78 грн. пені, 124 045,06 грн. 3% річних на підставі договору купівлі-продажу природного газу №17-256-Н від 11.04.2017 та 9 149,41 грн. судового збору. В решті вимог у позові відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач в порушення покладеного на нього обов'язку за договором, своє зобов'язання щодо оплати за поставлений природний газ виконав невчасно в частині, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 10.07.2018 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального, а саме: ст. 526, ст. 629, ст. 654 Цивільного права України, та порушенням норм процесуального права, а саме: ст.ст. 86, 236, 238 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, скаржник стверджує, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки умовам договору купівлі-продажу природного газу №17-256-Н від 11.04.2017, зокрема, абзацу 8 пункту 6 договору, а також не проаналізовано належним чином умови спільних протокольних рішень.

Апелянт звертає увагу, що сторони спільними протокольними рішеннями погодили джерело надходження коштів для погашення взаємної заборгованості перед державним бюджетом і перерахування їх до загального фонду Державного бюджету України у строк не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок, а не змінили строки та умови проведення розрахунків за договором купівлі-продажу природного газу від 11.04.2017 №17-256-Н.

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкасигаз Збут" у своєму відзиві зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушень. Тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення слід залишити без змін. Крім того, вказує, що розрахунки за поставлений природний газ власними коштами товариства проводилися в порядку, визначеному умовами договору №17-256-Н, а розрахунки за поставлений природний газ за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету проводилися в порядку, визначеному постановою КМУ №20 від 11.01.2005 та наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України і Міністерства фінансів України від 03.08.2015 № 493/688. А тому підписання спільних протокольних рішень стосується лише умов і строків проведення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету і, в свою чергу, не змінює умов та строків проведення розрахунків за рахунок власних коштів, визначених у договорі №17-256-М.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 11.04.2017 Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - продавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкасигаз Збут" (далі - покупець) уклали договір № 17-256-Н купівлі-продажу природного газу (далі договір) (т. 1; а.с. 12-16).

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов'язується передати покупцеві у 2017 році природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Згідно із п. 1.2 договору природний газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що продавець передає покупцеві з 01 квітня 2017 року по 30 вересня 2017 року (включно) природний газ обсягом до 59 000,000 тис. куб. метрів, у тому числі за місяцями (тис. куб. метрів): квітень - 25 000,000, травень - 9 000,000, червень - 6 000,000, липень - 6 000,000, серпень - 6 000,000, вересень - 7 000,000.

З 01 квітня 2017 року ціна на природний газ становить 4 942,00 грн. за 1 000 куб.м., крім того податок на додану вартість - 20%. Всього до сплати за 1 000 куб.м. природного газу - 5 930,40 грн. з ПДВ (п 5.1 договору).

Приписами пункту 5.3. договору визначено, що загальна сума вартості природного газу за цим договором складається з сум вартості місячних поставок природного газу.

Відповідно до п. 6.1 договору визначено, що оплата за природний газ здійснюється покупцем-відповідачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця купівлі-продажу природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, крім фактично переданого природного газу, визначеного абзацом третім цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 (Офіційний вісник України, 2005, № 2, ст. 88) і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. У разі, якщо продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів, які перевищують цей 5 денний строк.

Вартість фактично переданого природного газу, яка підлягає сплаті грошовими коштами за процедурою, передбаченою абзацом третім цього пункту, визначається на підставі актів звіряння розрахунків (в тому числі, коригуючих актів) за відповідний місяць, підписаних покупцем та розпорядником коштів місцевого бюджету, оригінали яких надаються покупцем продавцеві до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу.

У разі надання покупцем продавцеві до 25 числа (включно) передбачених в абзаці четвертому цього пункту актів звіряння розрахунків за відповідний місяць, остаточний розрахунок за весь фактично переданий у відповідному місяці купівлі-продажу природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору у період з квітня по вересень 2017 позивач поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 331 657 032,88 грн., що підтверджується наступними копіями актів приймання-передачі природного газу: від 30.04.2017 на суму 162 755 380,20 грн.; від 31.05.2017 на суму 52 829 877,20 грн.; від 30.06.2017 на суму 29 124 739,99 грн.; від 31.07.2017 на суму 31 771 762,18 грн.; від 31.08.2017 на суму 28 830 811,58 грн.; від 30.09.2017 на суму 26 344 461,73 грн. (а.с. 17-22).

Відповідно до розрахунків позивача основний борг за газ відповідачем сплачено повністю.

Спор з приводу кількості, якості та вартості газу за вказаний період між сторонами відсутнй.

Місцевим господарським судом встановлено, що сторони ПАТ "НАК "Нафтогаз України" та ТОВ "Черкасигаз Збут", за участі ГУ Державної казначейської служби України, Департаменту фінансів Черкаської облдержадміністрації, склали спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України (далі - спільні протокольні рішення) (т. 1; а.с. 225-239).

Пунктом 1 спільних протокольних рішень заначено, що їх предметом є організація проведення взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20.

Відповідно до п. 3 спільних протокольних рішень сторони зобов'язуються, зокрема, перераховувати кошти кожній визначеній наступній стороні, а сторона остання перерахувати їх до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок.

Відповідно до вказаних протокольних рішень, за рахунок коштів державного бюджету України між сторонами у справі проводилися розрахунки за поставлений за договором природний газ у такому розмірі: № 2939 від 19.06.17. на суму 80 000 000,00 грн.; № 3085 від 19.07.17. на суму 65 000 000,00 грн.; № 3297 від 17.08.17 на суму 5 000 000,00 грн.; № 3510 від 19.09.17 на суму 10 000 000,00 грн.; № 3697 від 19.10.17 на суму 10 000 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що позивачем не доведено затримання перерахування коштів за газ, що виділялися на підставі спільних протокольних рішень (т. 1; а.с. 225-239). Крім того, позивач та відповідач визнають, що всі спільні протокольні рішення були профінансовані коштами з Державного бюджету України та виконані.

Між сторонами виник спір з приводу застосування умов п. 6.1 договору та спільних протокольних рішень, якими встановлено різні строки розрахунків за газ і чи впливають умови цих протокольних рішень на право позивача нарахувати відповідачу санкції за порушення строків розрахунків за газ.

Пунктом 2 ст. 11 Цивільного кодексу України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, три проценти річних від простроченої суми.

У відповідності до ч.1 ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст.654 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, які наявні у справі в копіях, підписані сторонами та ГУ Державної казначейської служби України, Департаментом фінансів Черкаської облдержадміністрації, предметом яких є організація проведення їх сторонами взаєморозрахунку відповідно до Постанови КМУ № 20 від 11.01.2005 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

Всі зазначені спільні протокольні рішення за своїми умовами є однотипними. В розділі 3 цих протокольних рішень вказано, що всі сторони спільних протокольних рішень зобов'язуються перерахувати кошти наступній стороні у ланцюжку перерахувань не пізніше наступного дня після зарахування їх на рахунок.

При цьому, спільне протокольне рішення набирає чинності з моменту його підписання всіма сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за цим спільним протокольним рішенням. Це спільне протокольне рішення є чинним лише у разі проведення відповідного фінансування (п. 5.2, 5.3).

Доказів визнання недійсними цих спільних протокольних рішень сторонами не надано та матеріали справи не містять.

Статтею 7 Господарського кодексу України визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно із ч. 1-3 ст. 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб'єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз". Наведене регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» (далі - порядок).

Аналіз змісту порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов'язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Пунктом 7 порядку визначено, що розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

З наведеного вбачається адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату природного газу.

Згідно із п. 1 порядку цей порядок визначає механізм перерахування субвенції з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз" (надалі - субвенція).

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (надалі - ПЕК), визначений порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг - а саме витрат на придбання природного газу у гарантованого постачальника, його транспортування магістральними та внутрішньопромисловими газопроводами, переміщення розподільними газопроводами.

Тобто, державою офіційно визнається неможливість підприємств ПЕК забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (в залежності від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонам на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов'язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.

Спільні протокольні рішення є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету. Держава, шляхом запровадження спеціалізованих нормативних актів, виконання яких поклала на свої інститути влади, запровадила новий механізм взаєморозрахунків між сторонами даного спору, чим внесла в господарські правовідносини відповідача та позивача елементи адміністративного та бюджетного права.

Наявність спільних протокольних рішень свідчить, що сторони даного спору фактично змінили порядок і строк проведення розрахунків за поставлений за договором природний газ та погодились, що оплата підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі спільних протокольних рішень.

Разом з тим, для стягнення пені, передбаченої умовами договору, та застосування наслідків порушення грошового зобов'язання, визначених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених сторонами спільними протокольними рішеннями.

Аналогічна правова позиція Верховним Судом викладена у постановах від 14.02.2018 у справі №904/1858/16, від 14.03.2018 у справі № 910/9806/16, від 10.05.2018 у справі №908/2322/16 та від 22.05.2018 у справі №926/2733/16, від 12, 06.2018 у справі №922/1010/16, від 14.06.2018 у справі № 904/2743/16, від 02.08.2018 у справі №922/3873/17 та Верховним Судом України у постановах від 01.07.2015 у справі №924/1230/14, від 23.09.2015 у справі №917/2519, від 07.10.2015 у справі №924/406/14, від 16.09.2015 у справі №917/2520/14, від 11.11.2015 у справі №927/1733/14.

Стосовно тверджень апелянта про те, що підписання спільних протокольних рішень відповідно до постанови КМУ №20 від 11.01.2005 не змінює строків та умов розрахунків за договором, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із змісту перших трьох абзаців п. 6.1 договору купівлі-продажу природного газу між сторонами від 11.04.2007, загальна умова оплати за газ - це 100% поточна оплата протягом місяця купівлі-продажу природного газу.

Також зі змісту цього пункту вбачається, що газ в якості остаточного розрахунку може бути оплачено як власними коштами відповідача за рахунок оплаченого споживачами газу так і за рахунок коштів пільг, субсидій і компенсацій з державного бюджету.

В той же час, сторони погодили, що остаточний розрахунок за газ власними коштами проводиться до 25 числа місяця, наступного за місяцем купівлі-продажу газу (абз. 2 п. 6.1 договору), а за рахунок субсидій та компенсацій з бюджету газ повинен бути оплачений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу і цей строк оплати може бути продовжений на кількість днів непідписання позивачем спільного протокольного рішення.

Приписами частини 1 ст. 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Спільні протокольні рішення були підписані сторонами спору вже після укладення договору купівлі-продажу природного газу від 11.04.2007 з його умовою з п. 6.1 про те, що такі рішення не змінюють строків та умов розрахунків за цим договором.

Як встановлено судом першої інстанції, договір між сторонами містить окремі умови щодо строків проведення розрахунків за газ (власними коштами і бюджетними коштами за рахунок пільг і субвенцій).

Підписанням спільного протокольного рішення його іншими учасниками та сторонами спору було вирішено лише питання про порядок погашення боргу за газ по договору від 11.04.2007 за рахунок бюджетних коштів і встановлено спеціальний строк цього розрахунку - один день з моменту зарахування коштів на рахунок відповідача.

При цьому на момент підписання спільного протокольного рішення сторони справи усвідомлювали існування в п. 6.1 договору від 11.04.2007 умови про те, що це протокольне рішення не змінює строків та умов розрахунків за цим договором, але підписали протокольні рішення з умовою про проведення розрахунків бюджетними коштами протягом одного дня з часу із зарахування на рахунок.

З приводу розрахунків бюджетними коштами, то на думку суду, підписанням спільних протокольних рішень сторони справи свідомо узгодили новий термін розрахунку тривалістю в один день, відступивши чи уточнивши умови абз. 3 п. 6.1. договору про те, що розрахунки бюджетними коштами проводяться протягом 90 днів за місяцем купівлі-продажу природного газу, тим самим усунули певну невизначеність цього абзацу по строках розрахунків.

Тобто, спільне протокольне рішення може бути розцінено як окремий договір, що уточнює умову договору купівлі-продажу природного газу від 11.04.2007, учасниками якої є сторони справи і яка прямо стосується порядку розрахунків за газ по вказаному договору між сторонами бюджетними коштами. Укладення такої угоди не суперечить чинному законодавству.

Встановлюючи у спільних протокольних рішеннях чітку умову про одноденний строк розрахунку бюджетними коштами за газ, позивач не поставив питання про її недійсність через невідповідність умовам зокрема абз. 8 п. 6.1 договору та прийняв бюджетні кошти в погашення боргу за газ, а тому спільне протокольне рішення є доказом зміни за згодою сторін порядку і строку проведення розрахунків за поставлений за договором природний газ бюджетними коштами.

Таким чином, оскільки бюджетні кошти за спільними протокольними рішеннями були в одноденний строк спрямовані відповідачем на рахунок позивача після їх отримання, то ці кошти як оплата за газ не є простроченими.

Для застосування санкцій, передбачених договором та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями, які компенсує держава, необхідно щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених сторонами спільними протокольними рішеннями.

Відповідно до пунктом 7.2 договору від 11.04.2007 передбачено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1 цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення.

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що позивач має право на нарахування лише на суму 485 915,78 грн. - пені та 124 045,06 грн. - 3% річних, оскільки це нарахування проведено виключно на власні кошти відповідача, якими оплачувався газ із простроченням за поставлений газ у квітні- травні 2017. Тобто позивач не має права нарахування цих санкцій на бюджетні кошти, якими проведено остаточні розрахунки за газ на підставі спільних протокольних рішень, бо сплата цих коштів не прострочена за спільними протокольними рішеннями.

З огляду на вказане вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача за захистом яких той звернувся до суду, порушено відповідачем, то позовні вимоги про стягнення 23 407 771,64 грн. підлягають задоволенню частково.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.07.2018 у справі № 925/372/18 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Черкаської області від 10.07.2018 у справі № 925/372/18 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.07.2018 у справі № 925/372/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Черкаської області від 10.07.2018 у справі № 925/372/18 залишити без змін.

Матеріали справи № 925/372/18 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст. 281-285 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 23.11.2018

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Т.І. Разіна

І.М. Скрипка