ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року Справа № 902/341/17

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Мельник О.В. , суддя Грязнов В.В.

секретар судового засідання Дика А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вінницької міської ради на рішення Господарського суду Вінницької області від 31.07.2018 у справі №902/341/17 (суддя Нешик О.С.)

за позовом Вінницької міської ради, м. Вінниця

до Фізичної особи-підприємця Воловодюк Володимира Володимировича, м.Вінниця

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки

за участі представників сторін:

позивача - Олексюк Т.С. - службове посвідчення №43 від 29.11.2016

відповідача - Воловодюк В.В. - приватний підприємець

Путілін Є.В. - посвідчення 3513 від 16.10.2016

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 31.07.2018 у справі №902/341/17 в позові Вінницької міської ради до Фізичної особи - підприємця Воловодюка Володимира Володимировича про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з підстав, висвітлених в ній, просить суд рішення Господарського суду Вінницької області від 31.07.2018 у справі №902/341/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги п.4 Договору оренди земельної ділянки від 28.04.2007, зареєстрованого у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», а саме, що на земельній ділянці розміщена тимчасова споруда, яка, за твердженням позивача (на підставі листа Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області від 14.07.2015 вих. №1002-15-804), немає ознак капітального будівництва. Разом з тим, судом першої інстанції не надано належну оцінку постанові Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2015 та ухвалі Вінницького апеляційного адміністративного суду Вінницької області від 28.10.2015 у справі № 127/14451/15-а.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №902/341/17 за апеляційною скаргою Вінницької міської ради та призначено розгляд скарги на 20 листопада 2018 року.

Матеріалами справи підтверджується, що ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2018 про відкриття провадження у справі було отримано сторонами у справі, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (т.2 а.с. 51-52).

Фізична особа-підприємець Воловодюк Володимир Володимирович подав до суду клопотання, в якому просив суд забезпечити проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції з Господарським судом Вінницької області (т.2 а.с. 44).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.11.2018 у справі №902/341/17 клопотання Фізичної особи-підприємця Воловодюк Володимира Володимировича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №902/341/17 - задоволено. Доручено забезпечити проведення відеоконференції Господарському суду Вінницької області (т.2 а.с. 73-74).

Фізична особа-підприємець Воловодюк Володимир Володимирович надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні 20.11.2018 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні 20.11.2018 заперечили доводи апеляційної скарги, посилаючись на підстави зазначені у відзиві, просять відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до ст.ст.222, 223 ГПК України, здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол судового засідання.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що 22.05.2003 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Малиш" (Продавець) та Воловодюком Володимиром Володимировичем (Покупець) укладено договір купівлі-продажу відповідно до п. 1 якого продавець продав, а Покупець купив приймальний пункт літ. "А" розташований в місті Вінниці по вулиці Першотравневій, б/н (біля будинку № 76) загальною площею - 45,1 кв.м. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Майструк В.І. 22.05.2003 та зареєстрований в реєстрі за №1371 (т.1 а.с. 49).

Відповідно до п.2 Договору відчужуваний приймальний пункт належить "Продавцю" на підставі ухвали Господарського суду Вінницької області від 14.05.2001 у справі №266/10, зареєстрованого КП "Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" і записаного в реєстрову книгу №6 за реєстровим №362 "20" серпня 2001 року.

Згідно матеріалів інвентаризаційної справи №33560, зокрема оціночного акту від 18.05.1995, конструктивними елементами зазначеного павільйону є: фундамент (цегляний стрічковий на цегляному розчині), стіни (каркасні металеві), перегородки (-), перекриття (підшивне ДСП), підлога (цемент), дах (азбофанера), проєми (прості), отеплення (світло).

28 квітня 2007 року між Вінницькою міською радою (Орендодавець) та Воловодюком Володимиром Володимировичем (Орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до п.п. 1, 3, 4, 8 якого орендодавцем на підставі рішення Вінницької міської ради від 30.03.2007 за №899 надано, а орендарем набуто право оренди земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м.Вінниця вул.Першотравнева, (біля буд.76). В оренду надається земельна ділянка площею 0,0120 га для комерційного використання у такому якісному стані без техногенної забрудненості. На земельні ділянці розміщена тимчасова споруда. Земельна ділянка передається в оренду з метою несільськогосподарського використання - для комерційного використання (реконструкція існуючого приймального пункту).

Згідно пункту 9 договору оренди договір укладається терміном на 6 (шість) місяців з моменту прийняття рішення Вінницькою міською радою про передачу земельної ділянки в оренду (т.1 а.с.12-14).

Даний договір оренди зареєстрований у Вінницькій регіональній філії "Центр ДЗК при Держкомземі України".

31 серпня 2007 року між сторонами складено акт прийому-передачі земельної ділянки по вул.Першотравнева, біля будинку 76 (т.1 а.с.16).

21 квітня 2015 року в ході проведення представниками Департаменту архітектури, містобудування та кадастру Вінницької міської ради обстеження території прилеглої до будівлі №76 по вул. Першотравневій складено акт, яким встановлено, що біля зазначеної будівлі самочинно, без відповідних документів, розміщено тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності, власником якої є Воловодюк В.В. (т.1 а.с.17-18).

Вказаним актом визначено, що тимчасову споруду прямокутної форми, з габаритними розмірами 6,27м х 7,62 м., виготовлено зі збірно-розбірних полегшених конструкцій, без фундаменту, стіни та покрівля виготовлені з металевих листів по металевому каркасу. Комплексною схемою розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м.Вінниці, яка затверджена рішенням виконкому міської ради від 21.06.2012 за №1524 не передбачено розміщення ТС у визначеному місці.

03 червня 2015 року відповідач листом звернувся до позивача, що у зв'язку з закінченням терміну договорів оренди, зокрема договору оренди земельної ділянки, розташованої в м.Вінниці, вул.Першотравнева (біля буд. № 76), останній повертає відповідно до акту прийому-передачі орендовану земельну ділянку (т.1 а.с.20).

У відповідь на вказаний лист, Вінницькою міською радою листом вих. №В-01-48422/15-05-8 від 03.07.2015 повідомлено відповідача, що земельні ділянки будуть прийняті до комунальної власності за умови приведення їх в стан, не гірший у порівнянні з тим, у якому їх передано, а також надання підтверджуючих документів щодо сплати за оренду землі в повному обсязі до моменту їх повернення орендодавцю (т.1 а.с.19).

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 321 Цивільного кодексу України (ЦК України).

Згідно зі статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтями 203, 204, 215 ЦК України встановлено принцип презумпції правомірності правочину відповідно до якого, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справи слідує, що 22.05.2003 між сторонами укладено договір купівлі-продажу приймального пункту літ. "А" розташованого в місті Вінниці по вулиці Першотравневій, б/н (біля будинку № 76) загальною площею - 45,1 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Майструк В.І. 22.05.2003 та зареєстрований в реєстрі за №1371.

Посилаючись на приписи ст.ст. 83, 212 Земельного Кодексу України, ст.23 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", ст.ст. 16, 34 Закону України "Про оренду землі" щодо самовільного зайняття земельної ділянки та розміщення на ній тимчасової споруди без належного на те права, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав з позовом до фізичної особи - підприємця Воловодюка Володимира Володимировича про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,012 га, розташованої за адресою: м.Вінниця, вул.Першотравнева (біля буд.76) шляхом демонтажу розташованої на ній тимчасової споруди з габаритними розмірами 6,27 м х 7,62 м.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, ухвалою Господарського суду Вінницької області від 24.05.2017 у справі №902/341/17 за заявою позивача від 19.05.2017 було призначено судову будівельно-технічну експертизу, за результатами проведення якої, відповідно до висновку експерта №30 від 19.03.2018, приймальний пункт літ."А", розташований по вул.Першотравневій б/н (біля будинку №76) в м.Вінниці, відноситься до об'єктів нерухомого майна (т.1 а.с.101, 158-170).

Зокрема, визначено, що приймальний пункт посуду, який розташований по вул.Магістратській (колишня 1-го Травня) біля будинку 76 маючи конструктивні елементи: бетонний фундамент; стіни з металевого каркасу; з внутрішнім та зовнішнім оздобленням може бути віднесений до VIII групи капітальності.

Окрім цього, до висновку експерта №30 від 19.03.2018 долучено ілюстративну таблицю із відображенням наявності у досліджуваному об'єкті бетонного фундаменту, виготовлену за результатами здійсненої фото фіксації при проведенні натурного обстеження об'єкту.

Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об'єкта нерухомості (у тому числі й тих об'єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під'їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього.

Об'єкти нерухомого майна мають бути капітального типу (ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а не тимчасовими, що є характерним для малих архітектурних форм і тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, визначення яких міститься в ст.28 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VІ від 17 лютого 2011 року (далі - Закон №3038-VІ).

Також, відповідно до абз.7 п.4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 №703) не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є можливим без їх знецінення та зміни призначення.

Аналогічне правило містилося в п.1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (затверджено наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 7 лютого 2002 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України №1692/5 від 28 липня 2010 року) Наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України №1844/5 від 14 грудня 2012 року; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445; далі - Тимчасове положення).

Разом з тим п.3.2. Інструкції "Про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна", затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 за №127 (в редакції чинній на момент проведення технічної інвентаризації) визначено, що будівлі тимчасового характеру (навіси, палатки, кіоски, накриття, літні душі, теплиці, покриті поліетиленовою плівкою тощо) обміряються та включаються до матеріалів інвентаризації. Це будівлі - збірно-розбірні, без фундаменту, з недовговічного матеріалу, сезонного використання (без утеплення основних огороджувальних конструкцій).

Натомість належна відповідачу будівля, на переконання суду, з чим погоджується і апеляційна інстанція, не може бути характеризована як будівля тимчасового характеру, оскільки:

- у ній наявний бетонний фундамент і яку за будівельно-технічними характеристиками не можливо перемістити без знецінення;

- проведено державну реєстрацію прав власності на об'єкт, згідно реєстраційного посвідчення КП "Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації" в реєстровій книзі №6, 30 травня 2003 року за №362.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.ст. 203, 204, 205 ЦК України станом на момент прийняття рішення у даній справі договір купівлі-продажу від 22.05.2003 судом не визнано недійсним, окрім того його недійсність прямо не передбачена законом.

Питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статтями 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України.

Так, положеннями ст. 120 Земельного кодексу України унормовано, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною 1 ст. 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15.

Тобто у всіх випадках переходу права власності на будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на об'єкти нерухомості.

З огляду на зазначене, право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об'єкти нерухомості (в даному випадку будівлі), у власності або користуванні.

Згідно ч.1 ст.316, ст.317, ч.ч.1, 2, 3 ст.319, ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч.1 ст.181 ЦК України).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що нерухоме майно нерозривно пов'язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлового приміщення, яке є власністю відповідача, неможливе без відповідної земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під нерухомістю, належним чином не оформлене, однак, зазначене не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомого майна у користуванні зазначеним майном та, відповідно, земельною ділянкою на якій воно розташоване, оскільки, як зазначалося вище, користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою. Зазначені обставини, в свою чергу, виключають можливість звільнення спірної земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття.

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Звертаючись з позовом до суду Вінницькою міською радою формально використано, передбачений ст.16 ЦК України, ст.20 ГК України, спосіб захисту прав, але без врахування конкретних обставин і правовідносин сторін, а саме того, що на спірній земельній ділянці знаходиться об'єкт нерухомого майна (приймальний пункт), який відповідач придбав у власність на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2003, посвідченого приватним нотаріусом Майструк В.І. 22.05.2003 та зареєстрованого в реєстрі за №1371, який судом не визнано недійсним, окрім того його недійсність прямо не передбачена законом.

Слід зазначити, що прийняття судом рішення про зобов'язання відповідача звільнити за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку, на якій знаходиться належний відповідачеві на праві власності об'єкт нерухомого майна, було б незаконним, оскільки б призвело до порушення прав власності відповідача на цей об'єкт нерухомості, і зокрема, права користуватися, розпоряджатися, мирно володіти ним.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на належну йому будівлю шляхом її демонтажу є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується (постанова Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі №6-2776цс16).

При розгляді спору у даній справі судом встановлено, що відповідач правомірно набув право власності на нерухомість на підставі договору купівлі-продажу, що знаходиться на спірній земельній ділянці. Водночас, закінчення строку дії договору оренди на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Суд наголошує, що зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлями з посиланням на її самовільне зайняття. З огляду на що, сама по собі відсутність у відповідача переоформлених на його ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. У таких випадках положення ст.212 Земельного кодексу України застосуванню не підлягають і примусове звільнення земельної ділянки шляхом знесення розташованого на ній об'єкта нерухомості, право власності на який оформлено у встановленому законом порядку, порушує права особи, гарантовані ст. 41 Конституції України (постанова Верховного Суду України №40/3 від 06.12.2010).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлений Вінницькою міською радою позов про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу приймального пункту задоволенню не підлягає.

Також, колегія суддів вважає вірними висновки суду попередньої інстанції, стосовно відмови в задоволені заяви відповідача, викладеної у відзиві на позовну заяву, про застосування строку позовної давності, з підстав зазначених місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні.

Щодо заяви суд вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно із пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на вказані вище мотиви суд зауважує, що у зв'язку із безпідставністю та необґрунтованістю заявленого позову суд першої інстанції правомірно відмовив у застосуванні строку позовної давності для вирішення даного спору.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищезазначене, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, дослідивши заперечення відповідача, враховуючи вищезазначені положення законодавства та обставини справи у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими. Суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 227, 229, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Вінницької міської ради на рішення Господарського суду Вінницької області від 31.07.2018 у справі № 902/341/17 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст.ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "26" листопада 2018 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.