ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2018 Справа №914/1790/18

м. Львів

За позовом: Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія», м. Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Яковець Володимир Степанович, с. Рудники, Львівська область

про стягнення 29 316, 49 грн.

Суддя Н.Мороз

При секретарі Ю.Забора

Представники:

Від позивача: Матвіїшин І. М.

Від відповідача:

Суть спору:

Позовну заяву подано Дочірнім підприємством Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» до Фізичної особи-підприємця Яковець Володимир Степанович про стягнення 29 316, 49 грн.

Ухвалою господарського суду від 02.10.2018р. порушено провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено до розгляду по суті на 23.10.2018р.

23.10.2018р. розгляд справи відкладено на 20.11.2018р., про що відповідача повідомлено ухвалою про виклик в порядку ст.121 ГПК України.

В судове засідання 20.11.2018р. представник позивача з'явився, подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої просить суд стягнути з відповідача 24 304, 11 грн., з яких 16 442, 31 грн. - основного боргу, 2 552, 19 грн. - пені, 985, 20 грн. - 3% річних та 4 324, 30 грн. - інфляційних втрат. Дав пояснення по суті спору, позов просить задоволити згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідач явку повноважного представника в судові засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи, причин неявки суду не повідомив. Вимоги ухвали суду від 02.10.2018р. не виконав, відзиву на позов не подав.

Судом встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, місцем проживання Фізичної особи-підприємця Яковець Володимира Степановича є: АДРЕСА_1, куди і скеровувались ухвали господарського суду від 02.10.2018р. та 23.10.2018р. рекомендованими листами з повідомленням про вручення, котрі повернуті з відміткою відділення поштового зв'язку: «за місцем обслуговування не проживає».

Згідно приписів п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. №18, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за свою природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв'язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об'єктивними причинами, а суб'єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд у Постанові від 16.05.2018р. №910/15442/17.

Згідно п.1 ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відтак, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача або його представника та за відсутності його відзиву на позов, в порядку ст.165 ГПК України, за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, створивши у відповідності до ст. 13 ГПК України сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов"язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Однією з підстав виникнення зобов"язань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ст.179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб"єктами господарювання або між суб"єктами господарювання і негосподарюючими суб"єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

29.07.2016р. між Дочірнім підприємством Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» (позивач, за договором - орендодавець, повірений) та Фізичною особою-підприємцем Яковець Володимиром Степановичем (відповідач, за договором - орендар) укладено договір №525/16-01-48/16 оренди (найму) нерухомого майна.

За умовами даного договору, повірений зобов'язується передати, а орендар зобов'язується прийняти в строкове платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 142, 6 кв.м, що розташовані на п'ятому поверсі будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 8 та є власністю Національної акціонерної компанії «Надра України», право користування яким передано до статутного фонду ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія».

Орендар вступає у строкове платне користування майном з дати підписання повіреним та орендарем акту приймання-передачі майна (п. 2.1. договору).

Орендна плата визначається за домовленістю сторін та становить за базовий місяць оренди 14 555, 00 грн. без урахування ПДВ. Базовий місяць - це місяць проведення експертної оцінки майна, на основі якої розраховується орендна плата. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється відповідно до чинного законодавства. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п.3.1). Нарахування орендної плати починається з дати підписання повіреним та орендарем акту приймання-передачі майна (п.3.2.). Орендна плата перераховується орендарем на рахунок повіреного не пізніше 15 числа місяця, наступного за місяцем оренди (п.3.3.). Крім сплати орендної плати, орендар щомісячно, до 15 числа кожного місяця, відшкодовує повіреному та/або орендодавцю витрати на утримання та обслуговування орендованого майна; витрати на комунальні послуги (водопостачання та водовідведення, електроенергія, опалення, тощо), пропорційно до площі орендованого майна та згідно переліку робіт та послуг, що надаються повіреним та/або орендодавцем; витратні орендодавця та/або повіреного по сплаті податку на землю, а також витрати орендодавця та/або повіреного по сплаті податку на нерухомість та витрати орендодавця/повіреного на охорону майна пропорційно до площі орендованого майна, в сумах, вказаних в рахунках на оплату, що виставляються повіреним та/або орендодавцем додатково (п.3.5.).

Відповідно до п.4.5. договору оренди, орендар зобов'язується прийняти майно від повіреного, своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Однак, свої зобов'язання за договором щодо сплати орендної плати відповідач виконав частково, сплативши 2 000, 00 грн., внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість у розмірі 16 442, 31 грн.

01 вересня 2016 року між сторонами було укладено додаткову угоду про розірвання договору №525/16-01-48/16 оренди (найму) нерухомого мана.

Відповідно до п.1.1. додаткової угоди, повірений і орендар, у зв'язку із важким фінансовим станом орендаря, дійшли згоди розірвати договір №525/16-01-48/16 оренди (найму) нерухомого мана від 29.07.2016р. з 01.09.2016р.

Майно вважається поверненим повіреному з моменту підписання повіреним і орендарем акту приймання-передачі (п.2.4 договору оренди).

01.09.2016р. між сторонами за договором оренди було підписано Акт приймання-передачі, відповідно до якого майно повернуто повіреному.

З метою досудового врегулювання спору, 31.08.2018р. позивачем надіслано на адресу відповідача претензію №02-1525/13 з вимогою про ліквідування заборгованості у розмірі 16 442, 31 грн. у місячний термін. Однак, дана претензія залишена ФОП Яковець Володимиром Степановичем без відповіді та задоволення.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо оплати та порушенням вимог законодавства, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.ч. 1,5 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст.526 ЦК України в контексті з вимогами ст.193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно приписів ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Встановлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише в тому разі, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 17.05.2017 р. у справі №911/151/16, постанова Вищого господарського суду України від 24.01.2017 р. у справі № 922/5651/15).

Таким чином саме особа, яка порушила зобов'язання має довести відсутність своєї вини у вказаному порушенні в силу вимог вищевказаних норм законодавства.

В той же час, відповідачем в порушення приписів ст.74 ГПК України не доведено, що ним ужито усіх заходів для недопущення господарського правопорушення (прострочення сплати орендної плати за договором №525/16-01-48/16 оренди (найму) нерухомого майна).

Уклавши вказаний вище договір, відповідачу було відомо про виникнення у нього обов'язку щодо оплати.

Невжиття заходів, спрямованих на виконання свого зобов'язання за договором щодо сплати орендної плати за своєю суттю є ухиленням від виконання господарського зобов'язання.

Разом з тим, в силу ст.ст. 6, 626 ЦК України, сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні (погоджені) умов договору. При цьому відносини, що виникли між сторонами засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України), що регулюються актами цивільного законодавства України.

Дослідивши та проаналізувавши подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем не виконано передбаченого договором та законом обов'язку щодо сплати орендної плати, чим було порушено право позивача на одержання коштів. Відтак, позивач в порядку захисту свого порушеного права вправі вимагати стягнення з відповідача заборгованості за договором №525/16-01-48/16 оренди (найму) нерухомого майна.

Відповідно до ст.ст. 610-612 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтями 1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, який обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ст. 230 ГК України, п. 4 ст. 231 ГК України, штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 10.2 договору оренди передбачено, що у разі порушення строку повернення майна повіреному, орендар зобов'язаний сплатити повіреному неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за весь час прострочення. Орендар, який прострочив виконання грошових зобов'язань, на вимогу повіреного зобов'язаний сплатити йому суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення вказаних платежів, включаючи день оплати (п.10.3).

Відтак, на підставі наведеного, позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню в розмірі 2 552, 19 грн. за період з 16.09.2016р. по 15.03.2017р., згідно розрахунку, доданого до заяви про зменшення розміру позовних вимог.

В силу ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи відсутність заяви відповідача в порядку ст.267 ЦК України, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності щодо пені.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищенаведеного позивачем за порушення строку сплати орендної плати нараховано відповідачу 3% річних у розмірі 985, 20 грн. за період з 15.09.2016р. по 14.09.2018р. та інфляційні нарахування у розмірі 4 324, 30 грн. за аналогічний період, відповідно до розрахунку, доданого до позовної заяви (в матеріалах справи).

Здійснивши перерахунок інфляційних та 3% річних за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга-Закон» суд встановив, що розмір 3% річних становить 986, 14 грн., а інфляційні нарахування - 4 378, 70 грн., тобто є більшими, ніж вказав позивач.

Однак, у відповідності до ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Відтак, задоволенню підлягає нараховані позивачем суми інфляційних та 3% річних.

Таким чином, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору та порушенням строків сплати орендної плати, підтверджена матеріалами справи, не спростована відповідачем та становить 16 442, 31 грн. - основного боргу, 2 552, 19 грн. - пені, 985, 20 грн. - 3% річних та 4 324, 30 грн. - інфляційних нарахувань. Доказів зворотнього суду не надано.

Згідно ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-78, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Яковець Володимир Степанович, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія», м. Львів, пл. Міцкевича, 8 () - 16 442, 31 грн. - основного боргу, 2 552, 19 грн. - пені, 985, 20 грн. - 3% річних, 4 324, 30 грн. - інфляційних нарахувань та 1739, 09 грн. - судового збору.

Повний текст рішення виготовлено 27.11.2018р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.