ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2018 р. Справа№ 925/450/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Господарського суду Черкаської області від 18.07.2018

у справі №925/450/18 (суддя Васянович А.В.)

за позовом Корпорації «УКРІНМАШ»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,

про стягнення 174 081,40 грн

за відсутності представників учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

Корпорація «УКРІНМАШ» (надалі також - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі - ФОП ОСОБА_2, відповідач) про стягнення 105 139,00 грн попередньої оплати, 27 000,00 грн штрафу, 33 827,46 грн інфляційних втрат та 8 114,94 грн 3% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору №ЮД-027/16 від 06.01.2016 щодо здійснення поставки товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.05.2018 вказану позовну заяву передано за підсудністю до Господарського суду Черкаської області.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 18.07.2018 у справі №925/450/18 позов задоволено частково, стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь Корпорації «УКРІНМАШ» 105 139,00 грн попередньої оплати та 1 577,18 грн витрат на сплату судового збору, в решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач зобов'язання щодо поставки товару не виконав, попередню оплату не повернув, у зв'язку з чим дійшов висновку про наявність обов'язку відповідача повернути позивачеві сплачені грошові кошти за вирахуванням раніше повернутих сум. При цьому, суд зазначив, що нарахування 3% річних та інфляційних на суму попередньої оплати є безпідставним, оскільки за своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України). Крім того, враховуючи подану відповідачем під час розгляду справи заяву про пропуск позовної давності, суд дійшов висновку про сплив строку позовної давності за вимогами про стягненні пені та відмову у задоволенні позову в цій частині на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ФОП ОСОБА_2 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги відповідач зазначав, що під час розгляду справи судом були прийняті недостовірні докази, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню; судом проігноровано неодноразові твердження представника відповідача (у т.ч. письмові), що у провадженні слідчого відділу Черкаського ВН ГУНП в Черкаській області перебуває кримінальне провадження з приводу шахрайських дій щодо майна ОСОБА_2 на загальну суму 135 139,00 грн і всі документи щодо даного договору долучені до матеріалів вказаного кримінального провадження, а тому їх надання відповідачем є неможливим; позивачем не було в повному обсязі оплачено товар згідно специфікації, а тому строк поставки не почав свій перебіг; враховуючи, що термін дії договору необмежений та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, у позивача відсутнє право звернення до суду з вимогами про стягнення коштів за чинним договором без вимоги про його розірвання в судовому порядку.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2018 для розгляду апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Яковлєва М.Л., суддів Тарасенко К.В., Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.08.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Черкаської області від 18.07.2018 у справі №925/450/18, ухвалено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено іншим учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач наголошував на тому, що за відсутності відповідних заперечень сторін суд дійшов правильного висновку про факт поставки відповідачем 04.02.2018 пиломатеріалів на суму 50 000,00 грн; суд правомірно не прийняв до уваги твердження відповідача про виконання ним умов договору у повному обсязі, оскільки останній не надав належних доказів відвантаження ним товару позивачеві 03.02.2018 на суму 100 000,00 грн та 08.02.2016 на суму 50 000,00 грн; позивач мав право звернутись до суду з вимогами про стягнення коштів за чинним договором без вимоги його розірвання в судовому порядку, оскільки його умовами не було передбачено розірвання з підстав неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань, а вимога про розірвання договору є правом позивача, а не його обов'язком.

У зв'язку з розпочатою процедурою ліквідації та припиненням здійснення правосуддя Київським апеляційним господарським судом матеріали справи було передано до новоутвореного Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2018 апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2018 вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Черкаської області від 18.07.2018 у справі №925/450/18 прийнято до провадження, відкрито Північним апеляційним господарським судом апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання на 12.11.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 у порядку ст. 216 ГПК України у розгляді справи №925/450/18 було оголошено перерву до 26.11.2018.

У судове засідання позивач не з'явився, свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідною розпискою його представника, який був присутній у судовому засіданні 12.11.2018.

Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив.

При цьому, колегія суддів зазначає, що вищевказані ухвали суду були направлені відповідачеві за адресою, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (надалі - ЄДРПОУ), проте, поштове відправлення з ухвалою від 22.10.2018 не було вручено та повернуто поштовим відділенням зв'язку до суду з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення».

Поштове відправлення з ухвалою від 12.11.2018 не було повернуто поштовим відділенням зв'язку до суду, однак, за інформацією з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» таке відправлення 16.11.2018 не було вручено адресату під час доставки з відміткою «інші причини», що підтверджується витягом з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень та відповідною копією реєстру поштових відправлень суду.

Колегія суддів зазначає, що у разі надіслання судових рішень за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в ЄДРПОУ, і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

З огляду на викладене, враховуючи, що судом здійснено необхідні заходи щодо повідомлення апелянта про дату, час і місце судового розгляду, а саме, шляхом направлення відповідних ухвал за адресою, зазначеною в ЄДРПОУ, останній вважається повідомленим про вищевказані судові засідання належним чином.

Крім того, згідно з приписами ч. 1 ст. 9 ГПК України, ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», відповідно до яких ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, апелянт не був позбавлений права та можливості ознайомитись з відповідними ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

При цьому колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що в даному контексті також слід враховувати правову позицію Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності вказаних осіб.

26.11.2018 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення має бути залишеним без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 06.01.2016 між ФОП ОСОБА_2 (у тексті договору - продавець) та Корпорацією «УКРІНМАШ» (у тексті договору - покупець) було укладено договір №ЮД-027/16 (далі - договір), згідно з п. 1.1. якого продавець зобов'язався продати, а покупець придбати пиломатеріали з твердолистяних порід (дуб) (надалі - товар) на умовах - склад продавця, у кількості, асортименті, за цінами і в строки, зазначені у специфікаціях, які є додатками і невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 2.1 договору асортимент, кількість, терміни поставки і ціна на кожну партію товару конкретного виду пиломатеріалів буде визначатися в специфікаціях, що є невід'ємними частинами цього договору. Ціна може коригуватися за письмовою угодою сторін.

Поставка повинна бути здійснена у строки, погоджені і підтверджені в специфікаціях. Умови поставки - завантажено на автотранспорт зі складу продавця. Товар поставляється залізничним транспортом або автотранспортом (п.п. 3.1-3.4 договору).

Згідно з п. 3.5 договору партія товару вважається переданою продавцем і прийнятою покупцем за кількістю згідно з кількістю метрів кубічних, зазначених у видатковій накладній.

Разом з товаром продавець передає покупцеві необхідні документи: рахунок-фактура, специфікація, товарно-транспортна накладна (п. 3.6 договору).

Цей договір, згідно з п. 11.3, набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Згідно зі Специфікацією №1 до договору продавець зобов'язався протягом 3-5 днів відвантажити покупцю пиломатеріали твердолистяних порід обрізні (дуб), 1-3 ґатунку, в обсязі 35м3 +-10% на загальну суму 225 000,00 грн (а.с. 17).

На виконання умов договору позивач перерахував відповідачеві грошові кошти на загальну суму 200 000,00 грн, що підтверджується банківськими виписками за 29.01.2016, 03.02.2016 та 08.02.2016 (а.с. 18-20).

У зв'язку з тим, що відповідачем було поставлено товар лише на суму 50 000,00 грн та здійснено повернення грошових коштів 31.08.2016 у сумі 14 861,00 грн, позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію від 19.10.2016 за №1/202 з вимогою до 31.10.2016 сплатити заборгованість за договором в розмірі 135 139,00 грн (а.с. 24-25).

На вищевказану претензію відповідач надав відповідь листом вих. №15 від 02.11.2016, в якому вказав, що ним було відвантажено позивачеві товар згідно видаткових накладних №1 від 29.01.2016 на суму 50 000,00 грн, №3 від 03.02.2016 на суму 100 000,00 грн та №5 від 08.02.2016 на суму 50 000,00 грн, а також було повернуто кошти в розмірі 14 861,00 грн, відтак, ФОП ОСОБА_2 виконані умови договору у повному обсязі (а.с. 26).

У листопаді 2016 року позивач направив відповідачеві лист вих. № 1/224 від 14.11.2016, в якому зазначив про те, що товар за видатковими накладними №3 від 03.02.2016 та №5 від 08.02.2016 до корпорації не надходив, у зв'язку з чим просив надіслати йому вказані накладні, а також вантажно-транспортні накладні та довіреності корпорації, видані уповноваженим особам для отримання такого вантажу (а.с. 27).

Зазначений лист було отримано відповідачем 18.11.2016, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 27 зворот), однак, вказані у ньому вимоги щодо надання відповідних документів залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

При цьому, 20.03.2017 відповідачем було повернуто позивачеві грошові кошти у сумі 30 000,00 грн, що підтверджується банківською випискою (а.с. 23).

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором щодо поставки попередньо оплаченого позивачем товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином з повернення передоплати за непоставлений товар в сумі 105 139,00 грн, про стягнення якої разом із нарахованими на неї інфляційними втратами, 3% річних та пенею позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог Корпорації «УКРІНМАШ», а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами у даній справі, колегія суддів зазначає, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, за умовами якого, відповідно до статті 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Отже, укладення Корпорацією «УКРІНМАШ» та ФОП ОСОБА_2 вищевказаного договору було спрямоване на отримання останньою оплати за товар та обов'язку по здійсненню його поставки позивачеві.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

З умов укладеного сторонами договору вбачається, що оплата товару здійснюється покупцем за фактом відвантаження партії товару на розрахунковий рахунок продавця (а.с. 4.1 договору).

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з передачі товару підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції Закону України № 1724-VIII від

03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов'язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Відповідно до п. 3.5 договору сторони погодили, що партія товару вважається переданою продавцем і прийнятою покупцем за кількістю згідно з кількістю метрів кубічних, зазначених у видатковій накладній.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту виконання господарської операції про передачу відповідачем позивачеві товару на суму 50 000,00 грн останнім було надано суду видаткову накладну№РН-0000001 від 04.02.2016 (а.с. 21).

Вказана видаткова накладна підписана уповноваженими особами обох сторін, підписи яких скріплені печатками юридичних осіб, оформлена відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24 травня 1995 № 88, а тому є належним та допустимим доказом на підтвердження факту поставки позивачем товару відповідачеві на виконання умов договору.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що судом прийняті недостовірні докази на підтвердження поставки товару 04.02.2016 на суму 50 000,00 грн, з посиланням на те, що копія видаткової накладної, поданої до позовної заяви, відрізняється від копії накладної, наданої представником позивача суду у судовому засіданні 18.07.2018, виходячи з наступного.

За твердженням позивача, не спростованим відповідачем, вказана відмінність полягає в наявності на копії видаткової накладної, поданої у судовому засіданні 18.07.2018, підпису голови правління Корпорації «УКРІНМАШ».

Разом з тим, колегією суддів враховано пояснення позивача, що підпис голови правління на видатковій накладній від 04.02.2016, засвідчений печаткою корпорації, був здійснений пізніше на вимогу бухгалтерії корпорації, яка відмовилась її прийняти для бухгалтерського обліку.

Згідно з ч. 6 ст. 91 ГПК України, якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Однак, враховуючи ненадання суду оригіналу вказаної накладної та з огляду на те, що під час ухвалення оскаржуваного рішення відповідачем не заперечувався факт поставки позивачеві 04.02.2018 пиломатеріалів на суму 50 000,00 грн, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про прийняття судом першої інстанції недостовірних доказів.

За приписами ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Відповідно до п. 3.1 договору поставка повинна бути здійснена у строки, погоджені і підтверджені в специфікаціях. Згідно Специфікації №1 до договору сторони погодили, що продавець зобов'язався протягом 3-5 днів відвантажити покупцю пиломатеріали твердолистяних порід обрізні (дуб), 1-3 ґатунку, в обсязі 35м3 +-10% на загальну суму 225 000,00 грн (а.с. 17).

Однак, як правильно встановлено місцевим господарським судом, відповідач зобов'язання щодо поставки оплаченого товару у визначений сторонами строк не виконав.

При цьому, доводи апелянта про те, що позивачем не було в повному обсязі оплачено товар згідно специфікації, а тому строк поставки не почав свій перебіг, колегією суддів відхиляються з огляду на те, що ані умовами договору, ані специфікацією не було передбачено обов'язок позивача здійснити попередню оплату товару у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару позивачеві, останнім на адресу відповідача було надіслано претензію від 19.10.2016 за №1/202 з вимогою до 31.10.2016 сплатити заборгованість за договором в розмірі попередньо оплаченого та непоставленого товару, який станом на час пред'явлення претензії, з урахуванням часткового повернення грошових коштів, становив 135 139,00 грн (а.с. 24-25).

З огляду на викладене, з урахуванням того, що в подальшому, відповідачем було також повернуто позивачеві грошові кошти на суму 30 000,00 грн, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 105 139,00 грн (200 000,00 грн - 50 000,00 грн -14 861,00 грн - 30 000,00 грн) є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 33 827,46 грн інфляційних втрат та 8 114,94 грн 3% річних, нарахованих за період з 14.02.2016 по 31.12.2016.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Разом з тим, як правильно зазначив місцевий господарський суд, за своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

Відповідно положень ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 ЦК України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Виходячи з системного аналізу вимог чинного законодавства, аванс - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є грошовою сумою, яка перераховується згідно договору наперед, у рахунок майбутніх розрахунків. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила лише у випадку невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Вказаний правовий висновок про застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17 та від 19.03.2018 у справі № 910/24853/13.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних, оскільки повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов'язанням), на яку можуть нараховуватися лише проценти, передбачені статтею 536 ЦК України.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 27 000,00 грн штрафу, нарахованого за період з 14.02.2016 по 11.08.2016 на суму непоставленого товару в розмірі 150 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ч. 1 ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У п. 8.1 договору сторони передбачили, що у разі, якщо товар не буде відвантажено у встановлені в договорі терміни, продавець оплачує покупцеві штраф, нарахований з вартості недопоставленого в строк товару з розрахунку 0,1% вартості за кожен день запізнення.

З урахуванням вищевказаних норм, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в п. 8.1. договору сторони визначили порядок та підстави нарахування неустойки, яка за своєю правовою природою є пенею.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З урахуванням припису вказаної норми, позивачем правомірно нараховано пеню за період з 14.02.2016 по 11.08.2016 (180 календарних днів).

Водночас, позивачем не враховано, що згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Враховуючи, що у період з 27.05.2016 по 11.08.2016 розмір подвійної облікової ставки НБУ в день був менше 0,1%, колегія суддів встановила, що розмір пені за період з 14.02.2016 по 11.08.2016 становив 26 093,44 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду спору місцевим господарським судом відповідачем було заявлено про пропуск позивачем спеціальної позовної давності до вимог про стягнення неустойки.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Так, відповідно до ч. 2 вказаної статті позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З огляду на те, що позивач звернувся до суду з позовом 27.04.2018 (про що свідчить відтиск реєстраційного штампу Господарського суду міста Києва), судом першої інстанції правильно встановлено, що строк позовної давності за вимогами про стягненні неустойки сплинув за період, який передує 10.08.2017.

Враховуючи заяву відповідача про пропуск позовної давності та ту обставину, що строк позовної давності щодо стягнення неустойки в розмірі 27 000,00 грн за період з 14.02.2016 по 11.08.2016 сплив, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову в цій частині на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Згідно з приписами ч. 1-3 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог частково, а саме, стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь Корпорації «УКРІНМАШ» 105 139,00 грн попередньої оплати. У задоволенні іншої частини позову необхідно відмовити.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом Черкаської області від 18.07.2018 у справі №925/450/18 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ФОП ОСОБА_2 - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Черкаської області від 18.07.2018 у справі №925/450/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 18.07.2018 у справі №925/450/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/450/18 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 28.11.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська