ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 922/676/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К. М., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Підгірська Г. О.,

за участю представників:

позивача - не з'явилися,

відповідача - не з'явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Харківської міської ради

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 (судді: Фоміна В. О., Крестьянінов О. О., Шевель О. В.) і рішення Господарського суду Харківської області від 02.07.2018 (суддя Хотенець П. В.) у справі

за позовом Харківської міської ради

до Корпорації "Група BLC"

про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У березні 2018 року Харківська міська рада звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Корпорації "Група BLC" про зобов'язання відповідача протягом шести місяців із моменту вступу в законну силу рішення суду забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 2,3262 га по майдану Захисників України (раніше майдан Повстання) у м. Харкові та зареєструвати зазначену земельну ділянку у Державному земельному кадастрі, посилаючись на невиконання відповідачем рішення органу місцевого самоврядування, зокрема стосовно забезпечення виготовлення та подання на затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою приведення розміру орендної плати у відповідність до вимог чинного законодавства.

1.2. Корпорація "Група BLC" у відзиві на позовну заяву, заперечуючи проти її задоволення, наголосила, зокрема, що між сторонами було укладено договір на право тимчасового користування земельною ділянкою від 20.10.1998 (далі - договір від 20.10.1998) згідно з положеннями Земельного кодексу України у відповідній редакції та Закону України "Про плату за землю", який не є ідентичним договору оренди землі; вважала, що позивачем пропущено позовну давність і просила застосувати наслідки її спливу.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.07.2018 у позові відмовлено.

Аргументуючи судове рішення, суд виходив із того, що право тимчасового користування земельною ділянкою, яким відповідач володіє на підставі договору про тимчасове користування землею та право оренди, про яке зазначає позивач у позові, є різними за своїм змістом інститутами, а тому дія норм Податкового кодексу України та Порядку впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 25.09.2013 № 1269/13, не поширюється на відносини за спірним договором тимчасового користування землею, що є наслідком відсутності у відповідача обов'язку із виготовлення технічної документації із землеустрою для визначення іншого розміру орендної плати за користування спірною земельною ділянкою.

2.2. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 рішення Господарського суду Харківської області від 02.07.2018 залишено без змін із тих же підстав.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї

3.1. Харківська міська рада, не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, подала касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 і рішення Господарського суду Харківської області від 02.07.2018, в якій просить скасувати зазначені судові рішення, а справу направити на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень Харківська міська рада зазначає неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статті 391 Цивільного кодексу України, неповне з'ясування судами обставин справи, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків, викладених у рішеннях, обставинам справи, вважає, що судами не враховано докази, надані позивачем. Зокрема, скаржник акцентує на наявності у відповідача обов'язку здійснити дії, спрямовані на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Харківська міська рада зазначає, що ухилення відповідача від виготовлення технічної документації із землеустрою та реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі унеможливлює отримання Департаментом земельних відносин в управлінні Держземагентства у місті Харкові витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а відповідно, і визначення бази оподаткування та правильне визначення розміру земельного податку, який повинен сплачувати відповідач згідно зі спірним договором до місцевого бюджету міста Харкова. Рада наголошує на відсутності підстав для застосування у цьому випадку позовної давності, оскільки правопорушення є триваючим.

3.2. Від Корпорації "Група BLC" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона просить залишити без змін судові рішення у справі як законні та обґрунтовані, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись, зокрема на відсутність у відповідача обов'язку забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акцентуючи, що згідно зі статтею 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

4. Розгляд касаційної скарги та встановлені судами обставини справи

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та аргументи, викладені у відзиві на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

4.2. Як убачається із матеріалів справи та установлено судами, на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.10.1998 № 1097 між виконавчим комітетом Харківської міської ради та Корпорацією "Група "BLC" (землекористувач) 20.10.1998 укладено договір на право тимчасового користування землею, зареєстрований виконавчим комітетом Харківської міської ради у книзі записів договорів на право тимчасового користування землею від 21.10.1998 за № 1783.

За змістом пунктів 1.1, 1.2 договору виконавчий комітет Харківської міської ради надає, а землекористувач приймає у тимчасове користування земельні ділянки за адресою: м. Харків, майдан Повстання, 15 (майдан Захисників України) загальною площею 2,3262 га, у тому числі інших угідь - 2,3262 га, згідно з планом землекористування, що додається; земельні ділянки надаються у тимчасове користування строком до 31.12.2022, у тому числі для експлуатації та обслуговування магазинів і господарських будівель. Цей договір набуває чинності з моменту його реєстрації.

Також господарські суди попередніх інстанцій установили, що 03.07.2013 Харківською міською радою прийнято рішення № 1209/13, яким затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013 і встановлено базову вартість 1 м2 земель міста Харкова у сумі 291,18 грн.

Рішенням Харківської міської ради від 25.09.2013 № 1269/13 затверджено Порядок впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013", за змістом якого плата за землю на підставі даних технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013 вводиться у дію з 01.01.2014.

Відповідно до пункту 4 цього рішення зобов'язано орендарів земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні на підставі договорів оренди, укладених протягом 1994 -1998 років і 1999 - 2003 років, та які було передано у користування без проведення державної реєстрації цих земельних ділянок, із метою реалізації Харківською міською радою як орендодавцем можливості отримати витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку окремих земельних ділянок для визначення обґрунтованого розміру орендної плати за ці земельні ділянки, зважаючи на те, що об'єктом оцінки є земельні ділянки із визначеною площею, межами, місцем розташування, зареєстровані у Державному земельному кадастрі:

- укласти із розробниками документації із землеустрою договори на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) стосовно земельних ділянок, переданих їм у користування без проведення державної реєстрації таких земельних ділянок (без присвоєння їм кадастрового номера);

- забезпечити складання та прийняття технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у строк, що не перевищує 2 календарних місяців із дня набрання чинності цим рішенням;

- не пізніше 31.12.2013 вчинити дії, спрямовані на подання складеної (розробленої) технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до Управління Держземагентства у м. Харкові для здійснення державним кадастровим реєстратором державної реєстрації (із присвоєнням кадастрового номера) земельних ділянок, переданих у користування без проведення їх державної реєстрації (в тому числі, у разі, коли відомості про земельні ділянки, право користування на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель);

- повідомити Департамент земельних відносин Харківської міської ради про здійснення державної реєстрації відповідної земельної ділянки із зазначенням присвоєного кадастрового номера та долученням копії витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який було видано на підтвердження державної реєстрації земельної ділянки.

Згідно з пунктом 5 рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 № 1269/13 Департамент земельних відносин Харківської міської ради зобов'язано попередити всіх землекористувачів (орендарів) земельних ділянок, реєстрацію яких у Державному земельному кадастрі не здійснено, про необхідність приведення розміру плати за землю у відповідність до вимог чинного законодавства.

Судами установлено, що у листі-попередженні від 08.10.2013 № 1777/0/225-13, який отримано відповідачем 14.10.2013, Департамент земельних відносин повідомив Корпорацію "Група BLC" про таке: у строк до 01.12.2013 необхідно забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); у строк не пізніше 31.12.2013 слід подати складену (розроблену) технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до Управління Держземагентства у м. Харкові для здійснення реєстрації земельної ділянки із присвоєнням кадастрового номера; у строк до 01.01.2014 необхідно повідомити Департамент земельних відносин Харківської міської ради про здійснення державної реєстрації земельної ділянки та надати копію витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку на підтвердження державної реєстрації цієї земельної ділянки; у строк до 01.02.2014 слід привести розмір плати за землю у відповідність до вимог чинного законодавства.

Корпорація "Група BLC" зазначених вимог не виконала, що стало підставою для звернення Харківської міської ради із відповідним позовом про зобов'язання відповідача протягом шести місяців з дня набрання законної сили рішення суду забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 2,3262 га по майдану Захисників України у м. Харкові та зареєструвати зазначену земельну ділянку у Державному земельному кадастрі.

4.3. Ухвалюючи рішення у справі, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про необґрунтованість заявленого позову та відсутність підстав для його задоволення.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Колегія суддів вважає, що оскаржені рішення і постанову необхідно залишити без змін із таких підстав.

5.2. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, наведена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Згідно з частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Тобто сторонами у судовому процесі є суб'єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

З урахуванням наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині таку міру правового захисту на національному рівні, що дозволило б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

За змістом частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою визначено Законом України "Про землеустрій", спрямованим на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування.

Відповідно до статті 25 зазначеного Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) документація із землеустрою розробляється у вигляді програм, схем, проектів, спеціальних тематичних карт, атласів, технічної документації. До видів документації із землеустрою належить технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

За змістом статті 55 Закону України "Про землеустрій" встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно зі статтею 26 цього Закону замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі. Розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою. Взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором. Подання документації із землеустрою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, для внесення відомостей до Державного земельного кадастру від імені замовника документації здійснюється її розробником, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 3 статті 28 Закону України "Про землеустрій" розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією.

Позивач звернувся із позовом у цій справі, зокрема, про зобов'язання відповідача виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості). Натомість розробниками технічної документації із землеустрою згідно з вимогами законодавства є юридичні чи фізичні особи-підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням, при цьому фізична особа-підприємець має бути сертифікованим інженером-землевпорядником, а юридична особа - мати у своєму складі за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, котрі є відповідальними за якість робіт із землеустрою. Отже, розробку технічної документації із землеустрою (зобов'язання здійснення якої є предметом спору у цій справі) законом покладено на спеціалізованих суб'єктів господарювання. Так, у цьому випадку виконавцем робіт із розробки технічної документації із землеустрою зрештою є саме відповідний спеціалізований суб'єкт господарювання, а відповідач - лише їх замовник та не є виконавцем і розробником технічної документації із землеустрою відповідно, тобто заявлений позов фактично стосується зобов'язання вчинити дії особи, яка не є учасником справи, що унеможливлює задоволення позову, зверненого до відповідача.

Колегія суддів зазначає, що за змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Статтею 12 зазначеного Кодексу передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Загальні правила щодо виконання цивільних обов'язків, межі виконання та підстави звільнення від таких обов'язків унормовані статтею 14 Цивільного кодексу України.

Під цивільним обов'язком розуміється вимога від суб'єкта цивільного права певних дій (або невиконання дій), забезпечена можливістю правового спонукання до належної поведінки. Зміст цивільного обов'язку становлять такі вимоги: поведінка зобов'язаної особи визначена вимогами норми права; поведінка зобов'язаної особи визначена вимогами уповноважених осіб; поведінка зобов'язаної особи у випадку невиконання цивільного обов'язку забезпечується вимогою (рішенням) суду виконати цей обов'язок.

За змістом частин 1, 2 статті 14 статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Ураховуючи наведене, а також беручи до уваги зазначені положення законодавства, правових підстав для задоволення позову немає.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Статтею 300 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки правильності застосування норм матеріального і процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій (частина 7 статті 301 Господарського процесуального кодексу України).

Доводи, викладені у касаційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування оскаржених у справі судових рішень, оскільки вони не спростовують викладеного, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права та стосуються переоцінки доказів, зібраних у справі.

6.2. Ураховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що судові рішення у справі підлягають залишенню без змін з мотивів, викладених у цій постанові, а касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки підстав для скасування постанови і рішення та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 і рішення Господарського суду Харківської області від 02.07.2018 у справі № 922/676/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді К. М. Пільков

Ю. Я. Чумак