СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2018 р. Справа № 905/407/18

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Геза Т.Д., суддя Лакіза В.В., суддя Шутенко І.А.

секретар судового засідання Гузікова Я.А.

за участю:

від апелянта ОСОБА_1

від позивача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Єнакієвський металургійний завод, м. Маріуполь Донецької області (вх. №338 Д/2)

на рішення господарського суду Донецької області від 18.07.2018 у справі №905/407/18 (суддя Чернова О.В., ухвалене в м. Харків о 13:35 год., повний текст рішення складено 23.07.2018р.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю КП Комунекоресурси м. Маріуполь Донецької області

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Єнакієвський металургійний завод, м. Маріуполь Донецької області

про стягнення заборгованості у розмірі 482 303,02 грн., з яких 420 491,10 грн. - сума основного боргу, 7715,01 грн. пеня, 43742,86 грн. інфляційні втрати, 10354,05 грн. 3% річних, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю КП Комунекоресурси (далі за текстом ТОВ КП Комунекоресурси) звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства Єнакієвський металургійний завод (далі за текстом ПрАТ Єнакієвський металургійний завод) про стягнення заборгованості у розмірі 482 303,02 грн., з яких: 420491,10 грн. - сума основного боргу, 7715,01 грн. пеня, 43742,86 грн. інфляційні втрати, 10354,05 грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем грошових зобовязань за договором №16000172 від 01.04.2016р., внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 420 491,10 грн. та виникли підстави для нарахування пені, інфляційних втрат у розмірі. та 3% річних.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст.ст. 193, 216 - 218, 221, 224, 226, 229, 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 16, 530, 612, 623, 625, 629 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 12, 42, 46, 162 - 164 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням господарського суду Донецької області від 18.07.2018р. у справі № 905/407/18 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КП Комунекоресурси» м. Маріуполь, Донецька область, до Приватного акціонерного товариства Єнакієвський металургійний завод, м. Маріуполь Донецької області про стягнення заборгованості у розмірі 482 303,02 грн., з яких 420491,10 грн. - сума основного боргу, 7715,01 грн. пеня, 43742,86 грн. інфляційні втрати, 10354,05 грн. 3% річних задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Єнакієвський металургійний завод (87504, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Ілліча, 54, блок 4; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю КП Комунекоресурси (87501,Донецька область, м. Маріуполь, вул. Консервна, буд. 30А; ) заборгованість у розмірі 477449,16 грн., з яких 420491,10 грн. - сума основного боргу, 7715,01 грн. пеня, 38889,00 грн. інфляційні втрати, 10354,05 грн. 3% річних, судовий збір у розмірі 7161,49 грн..

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем наявними в матеріалах справи доказами доведено, а відповідачем не спростовано факту наявності заборгованості в сумі 420491,10 грн., пені в сумі 7 715,01 грн. та 3% річних у сумі 10354,05 грн.

В частині заявлених до стягнення інфляційних втрат у сумі 43742,86 грн., суд першої інстанції, враховуючи строки оплати виконаних робіт протягом 30 календарних днів від дати підписання зазначених актів та перерахувавши розрахунок інфляційних витрат, дійшов висновку, що він є арифметично невірним, тому часткового задовольнив позовні вимоги у сумі 38889,00 грн.

Суд першої інстанції послався на те, що визначена позивачем сума штрафних санкцій не є надмірно великою, та, врахувавши причини виникнення заборгованості, тривалий час її існування, ступінь виконання зобов'язання, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини Відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави, дійшов до висновку, що клопотання про зменшення розміру пені до 100,00 грн. не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду на 1 рік з дня прийняття рішення у звязку з тим, що відповідачем не надано належних доказів в підтвердження наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство «Єнакієвський металургійний завод» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просило рішення господарського суду Донецької області від 18.07.2018 у справі № 905/407/18 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт вважає, що надані позивачем акти наданих послуг (акти приймання-передачі виконаних робіт за формою КБ-2в №15/72 від 19.01.2017р. та №15/73 від 20.02.2017р.) є неналежними доказами, тому необґрунтовано взяті судом до уваги; довідки КБ-3 позивачем не складались та не направлялись відповідачу; претензія щодо неналежного виконання зобовязань за договором №16000172 від 01.04.2016р. не направлялася на адресу відповідача, тому у суду були відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 14.08.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» на рішення Господарського суду Донецької області від 18.07.2018 у справі № 905/407/18 та встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 28.08.2018р.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 17.09.2018р. у складі колегії суддів: Чернота Л.Ф. головуючий суддя, судді: Попков Д.О., Радіонова О.О. розгляд справи призначено на 10.10.2018р.

У звязку з ліквідацією Донецького апеляційного господарського суду та утворенням Східного апеляційного господарського суду в апеляційному окрузі, що включає Донецьку, Луганську, Полтавську та Харківську області, з місцезнаходженням у місті Харкові, на підставі розпорядження керівника апарату Донецького апеляційного господарського суду від 01.10.2018р. "Про передачу судових справ до Східного та Центрального апеляційного господарських судів" відділом організаційної роботи, документального забезпечення та канцелярії здійснено передачу судової справи №905/407/18, що перебувала у провадженні Донецького апеляційного господарського суду, до Східного апеляційного господарського суду, який розпочав свою роботу з 03.10.2018р.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2018р. сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Геза Т.Д., суддя Лакіза В.В., суддя Шутенко І.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.10.2018р. прийнято справу №905/407/18 до провадження Східного апеляційного господарського суду та призначено її розгляд на 21.11.2018р.

Про дату, час та місце судового засідання учасники провадження повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фіксація судового засідання апеляційної інстанції здійснювалась за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно вимог ст.ст.222, 223 та п.17.7 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України в порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.270 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши суддю-доповідача, присутнього у судовому засіданні представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з урахуванням повноважень, визначених в ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія встановила.

01 квітня 2016 року між Публічним акціонерним товариством Єнакієвський металургійний завод (Орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю КП Комунекоресурси (Орендарем) укладено договір №16000172, за умовами якого відповідач передає ТОВ КП Комунекоресурси за плату на визначений строк у користування майно (об`єкт оренди) для здійснення господарської діяльності, а ТОВ КП Комунекоресурси зобов`язується на свій ризик та власними силами виконати за завданням заводу, відповідно до умов цього договору, роботи з розчищення заводського ставка охолоджувача від відходів металургійного виробництва, а завод (відповідач) зобов`язується прийняти та оплатити роботи на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт. Загальний об`єм вилучених твердих металургійних відходів визначається на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт згідно з фактичними маркшейдерськими замірами, проведеними в кожному місяці, але не більше 45 тис.м.куб. по твердому в місяць. Узгодження об`ємів виїмки металургійних відходів на майбутній місяць оформлюється документально у строк до 25 числа місяця, що передує.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що склад та вартість об`єкта оренди узгоджується сторонами у Додатку №1 до договору, який є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п.2.3 об`єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Приписами п. 2.5 договору встановлено, що щомісячно, за результатами фактичних маркшейдерських замірів, позивач зобов`язаний надати відповідачу акт приймання-передачі виконаних робіт за формою КБ-2В у 4-рьох екземплярах у строк до 20 числа звітного місяця. Відповідач зобов`язаний розглянути зазначений акт і, при відсутності недоліків в роботі, підписати його та один екземпляр повернути позивачу.

Строк оренди та виконання робіт визначені сторонами у розділі 3 договору і складає 30 календарних днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкту оренди (п.3.1 договора). Якщо за 20 календарних днів до спливу строку, встановленого п.3.1 договора, жодна з сторін письмово не повідомить іншу сторону про розірвання договору, строк оренди автоматично пролонгується на той же строк (п.3.2 договору). Загалом строк оренди за даним договором не може перевищувати одного року та 11 місяців з моменту підписання сторонами цього договору.

Орендна плата та порядок розрахунків за договором визначені сторонами в розділі 4 Договору.

Орендна плата встановлюється у грошовій формі в національній валюті України, вартість робіт визначається на підставі всіх актів виконаних робіт, підписаних обома сторонами у відповідності з фактичними маркшейдерськими замірами, проведеними у кожному місяці не пізніше 20 числа (п.4.1 договору).

Пунктом 4.2. встановлений розмір орендної плати відповідно до Додатку №2 до цього договору.

Згідно п. 4.12.1 вартість роботи визначається договірною ціною, встановленою у кошторисі Додаток №3 до договору.

Згідно п. 4.10 договору на підставі акту приймання-передачі об`єкта оренди, акту приймання-передачі електроенергії та акту приймання-передачі виконаних робіт по розчищенню заводського ставка охолоджувача від відходів металургійного виробництва (за формою КБ-2В), складається акт взаємних вимог, що є підставою для взаєморозрахунків.

Оплата заводом виконаних робіт проводиться впродовж 30 календарних днів від дати підписання сторонами відповідних актів КБ-2в з додатками до них, підтверджених довідками КБ-3, на підставі наданих підприємством рахунків та податкових накладних.

Згідно п. 8.1 договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність відповідно до цього договору та законодавства України.

Пунктом 8.17 договору встановлено, що у випадку порушення строків оплати виконаних робіт, завод сплачує позивачу пеню у розмірі 0,01% від несплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період, за який нараховується пеня.

Строк дії договору встановлено з 01.04.2016р. до закінчення строку дії оренди, передбаченого розділом 3 договору, але не більше 2-х років з моменту підписання договору.

В частині взаєморозрахунків між сторонами договір діє до повного їх виконання (п.10.1 договору).

Обєкт оренди за договором передано орендарю на підставі акту приймання-передачі від 01.04.2016р. до договору №16000172.

19 січня 2017 року Сторонами складено та підписано без заперечень акт здачіприймання виконаних робіт №15/72 (форма КБ-2в) до договору №16000172 від 01.04.2016р., відповідно до якого позивач виконав робити, а замовник прийняв роботи вартістю 211719,84 грн.

Також сторонами 20.02.2017р. підписано акт №15/73 (форма КБ-2в) вартістю 208741,26 грн.

Позивачем виставлені рахунки-фактури на оплату № КП-0000001 від 19.01.2017р. та №КП-0000004 від 20.02.2017р. на загальну суму 420491,10 грн., до яких додані податкові накладні № 1901001 від 19.01.2017р., №1 від 19.01.2017р., №1801012 від 18.01.2017р., які не сплачені відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги полягають у примусовому спонуканні відповідача виконати грошові зобовязання за договором №16000172 від 01.04.2016р., які утворилися внаслідок неналежного виконання зобов`язань щодо своєчасної оплати виконаних робіт.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають зокрема з договорів.

Аналогічні положення встановлені і в ст.ст.173-175 Господарського кодексу України.

Стаття 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу норм ст.628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За своєю правовою природою договір №16000172 від 01.04.2016р. є змішаним договором у розумінні ст.628 ЦК України та містить елементи договору оренди та договору підряду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

За приписами ч.1 ст.857 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем виконані роботи з розчищення заводського ставка охолоджувача від відходів металургійного виробництва на загальну суму 420491,10 грн., що підтверджується актами прийому виконаних підрядних робіт №15/72 (форма КБ-2в) від 19.01.2017р. на суму 211719,84 грн. (а.с.27) та №15/73 (форма КБ-2в) від 20.02.2017р. на суму 208741,26 грн. (а.с.39).

Зазначені акти підписано уповноваженими представниками сторін без заперечень.

В матеріалах справи відсутні заперечення відповідача стосовно обсягу виконаних робіт або їх якості.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Таким чином, у відповідача відсутні підстави для ухилення від виконання обов'язку щодо здійснення оплати протягом 30 календарних днів від дати підписання сторонами відповідних актів згідно з п.4.10 спірного Договору.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Між тим, як вбачається із матеріалів справи, всупереч ст.ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказів виконання зобовязань за спірним договором (оплати виконаних робіт) відповідачем до матеріалів справи не надано, заборгованість в сумі 420491,10 грн. не спростована.

Посилання відповідача на те, що акт взаємних вимог, який є підставою для проведення взаєморозрахунків, між сторонами не складався, є необґрунтованими та спростовуються наступним.

Пунктом 4.10 договору (на підставі акту приймання-передачі об`єкта оренди, акту приймання-передачі електроенергії та акту приймання-передачі виконаних робіт по розчищенню заводського ставка охолоджувача від відходів металургійного виробництва (за формою КБ-2В), складається акт взаємних вимог, що є підставою для взаєморозрахунків. Оплата заводом виконаних робіт проводиться впродовж 30 календарних днів від дати підписання сторонами відповідних актів КБ-2в з додатками до них, підтверджених довідками КБ-3, на підставі наданих підприємством рахунків та податкових накладних) та п.2.5. договору (акт прийому-передачі виконаної роботи форми КБ-2В, підписаний уповноваженим представником сторін, є підставою для проведення розрахунків між сторонами.) встановлено порядок оплати та те, що до матеріалів справи додано акти прийому виконаних підрядних робіт:

- №15/72 (форма КБ-2в) від 19.01.2017р. з додатками акт №91345669 від 18.01.2017р. прийому-передачі наданих ТМЦ, послуг (виконаних робіт) , рахунок-фактура №91345669 від 18.01.2017р. на загальну суму з ПДВ 113582,56 грн.; акт №91344650 від 19.01.2017р. прийому-передачі наданих ТМЦ, послуг (виконаних робіт), рахунок-фактура №91344650 від 19.01.2017р. на загальну суму з ПДВ 192327,60 грн.; рахунок-фактура №КП-0000001 від 19.01.2017р. на загальну суму з ПДВ 517630,00 грн., податкова накладна №1901001 від 19.01.2017р., податкова накладна №1 від 19.01.2017р., податкова накладна №1801012 від 18.01.2017р.,

- №15/73 (форма КБ-2в) від 20.02.2017р. з додатками акт №91385796 від 17.02.2017р. прийому-передачі наданих ТМЦ, послуг (виконаних робіт), рахунок-фактура №91385796 від 17.02.2017р. на загальну суму з ПДВ 192327,60 грн., податкова накладна №1702002 від 17.02.2017р.; акт №91385795 від 17.02.2017р. прийому-передачі наданих ТМЦ, послуг (виконаних робіт), рахунок-фактура №91385795 від 17.02.2017р. на загальну суму з ПДВ 84968,56 грн., податкова накладна №1702001 від 17.02.2017р.; рахунок-фактура №КП-0000004 від 20.02.2017р. на загальну суму з ПДВ 486067,42 грн., податкова накладна №3 від 20.02.2017р., вищезазначені посилання апелянта є необґрунтованими.

З урахуванням наявних в матеріалах справи документів, доданих до акту №15/72 (форма КБ-2в) від 19.01.2017р., а саме рахунків-фактур щодо оплати наданих відповідачем та позивачем послуг, заборгованість відповідача за актом №15/72 (форма КБ-2в) від 19.01.2017р. становить 211719,84 грн. (різниця між вартістю наданих позивачем і відповідачем послуг)

Заборгованість відповідача за актом №15/73 (форма КБ-2в) від 20.02.2017р. становить 208771,26 грн.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на відсутність в матеріалах справи довідок КБ-3 (довідка про вартість виконаних робіт та витрати).

Довідка КБ-3 фактично є довідкою про вартість виконаних робіт та витрат та враховуючи, що в матеріалах справи наявні рахунки-фактури ТОВ КП Комунекоресурси №КП-0000004 від 20.02.2017р. на загальну суму з ПДВ 486067,42 грн. (а.с.48) та №КП-0000001 від 19.01.2017р. на загальну суму з ПДВ 517630,00 грн.(а.с.32), вищенаведені доводи апелянта є необґрунтованими.

При цьому, судова колегія апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що сума заборгованості, яку просить стягнути позивач, у розмірі 420491,10 грн. є різницею між фактично наданими послугами ТОВ КП Комунекоресурси відповідачу - ПрАТ Єнакієвський металургійний завод за рахунками фактурами №КП-0000001 від 19.01.2017р. та №КП-0000004 від 20.02.2017р. на загальну суму 1003697,42 грн. та наданими ПрАТ Єнакієвський металургійний завод послугами позивачу за рахунками-фактурами №91344650 від 19.01.2017р., №91345669 від 18.01.2017р., №91385795 від 17.02.2017р., №91385796 від 17.02.2017р. на загальну суму 583206,32 грн.

Доводи апелянта, що уповноваженою особою, а саме директором ПрАТ «ЄМЗ» ОСОБА_2 не підписувалися наявні в матеріалах справи акти здачі-приймання робіт не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Факт здійснення господарської операції з виконання робіт підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні (в редакції Закону України № 1724-VIII від 03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов'язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

При цьому, вимоги наведених норм чинного законодавства щодо правильності оформлення первинних документів, передбачають наявність в документах такого реквізиту, як "інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції" лише альтернативно такому обов'язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З актів приймання-передачі виконаних робіт за формою КБ-2в №15/72 від 19.01.2017р. та №15/73 від 20.02.2017р. вбачається, що вони підписані підрядником ОСОБА_3 з боку ТОВ КП «Комунекоресурси» та начальником управління енергетики головним енергетиком ОСОБА_4, начальником відділу експлуатації і забезпечення енергоресурсами ОСОБА_5, начальником цеху по водопостачання ОСОБА_6, начальником дільниці ОСОБА_7, спеціалістом ОСОБА_8 з боку ПрАТ Єнакієвський металургійний завод. Підписи скріплені печатками сторін.

Відповідно до п. 64 Постанови Кабінету Міністрів України № 1893 від 27.11.1998 р. "Про затвердження Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію", яка є обов'язковою для усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, порядок обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків суворої звітності визначається відповідними відомчими інструкціями. Контроль за їх виготовленням, зберіганням та використанням покладається на канцелярії організацій та осіб, відповідальних за діловодство. Згідно п. 65 зазначеної постанови, особи, які персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій. Виходячи з вищезазначеного, особи які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Згідно зі ст. 2 ГК України, учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження та основі відносин власності.

Відповідно до ст. 62 ГК України, підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органами місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом (в редакції на момент спірних правовідносин).

Таким чином, відтиск печатки підприємства, наявний на первинних документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції.

Посилання апелянта на те, що відповідачу не направлялася претензія, тому строк виконання зобовязання ще не настав, спростовуються наступним.

Чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобовязань контрагентом без попереднього предявлення претензії, навіть якщо такий обовязок прямо передбачений договором. Офіційне тлумачення стосовно питання обовязковості досудового врегулювання спорів надав Конституційний суд України у справі N 1-2/2002 від 09.07.2002. Так, обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур , однак їх використання є правом, а не обов'язком особи , яка потребує такого захисту.

Тобто вибір способу правового захисту це право, а не обовязок сторін.

Сторони можуть включити у договір умову про застосування досудового врегулювання спору, однак це не позбавляє сторону права на звернення до суду.

Відповідно до підпункту 2 пункту 4.10 договору оплата заводом виконаних робіт проводиться впродовж 30 календарних днів від дати підписання сторонами відповідних актів КБ-2в з додатками до них, підтверджених довідками КБ-3, на підставі наданих підприємством рахунків та податкових накладних.

Вказані акти КБ-2в підписані сторонами 19.01.2017р. та 20.02.2017р., тобто строк виконання оплати настав 20.02.2017р. та 22.03.2017р. відповідно.

Відсутність в матеріалах справи доказів надсилання на адресу відповідача претензії не свідчить про передчасність звернення до суду за захистом порушеного права.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини першої статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню за настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ч.2 ст. 20 ГК України захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі - сплата неустойки, що узгоджується із ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов'язань є належною підставою у розумінні ст. 218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини шостою статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач, відповідно до приписів ст.547 Цивільного кодексу України, дотрималися форми правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання, щодо застосування пені у разі прострочення оплати виконаних робіт безпосередньо (п.8.17 спірного договору)

Враховуючи наявність заборгованості відповідача в сумі 420491,10 грн., та періоди (з 20.02.2017р. по 20.08.2017р., з 22.03.2017р. по 22.09.2018р.), за який нарахована пеня, що не перевищує встановлений у ч.6 ст.232 ГК України строк, наданий позивачем розрухунок пені є арифметично вірним, тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 7715,01 грн.

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання та на вимогу кредитора має сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних і інфляційної індексації за весь період прострочення.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, отже, проценти річних входять до складу грошового зобов'язання.

З позовної заяви вбачається, що ТОВ «КП «Комунекоресурси» просило стягнути з відповідача інфляційні за актом №15/72 від 19.01.2017р. за період з лютого по грудень 2017р. у сумі 23077,48 грн., а за актом №15/73 від 20.02.2017р. за період з березня по грудень 2017р. у сумі 20665,38 грн.

Судом встановлено, що позивач розрахував індекс інфляції за актом №15/72 від 19.01.2017р. за період з лютого по грудень 2017р. та за актом №15/73 від 20.02.2017р. за період з березня по грудень 2017р., однак зазначені періоди не є вірними, оскільки індекс інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, що кореспондується з приписами абз. 3 п.3.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що строк оплати за актом №15/72 від 19.01.2017р. настав 19.02.2017р., а за актом №15/73 від 20.02.2017р. - 21.03.2017р.

Отже, позивач повинен був нарахувати індекс інфляції за актом №15/72 від 19.01.2017р. з березня по грудень 2017р., за актом №15/73 від 20.02.2017р. за період з квітня по грудень 2017р., враховуючи строк оплати виконаних робіт протягом 30 календарних днів від дати підписання зазначених актів.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних у загальній сумі 43742,86грн. підлягають частковому задоволенню у сумі 38889,00 грн.

Позивач також просив стягнути 3% річних на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України за актом №15/72 від 19.01.2017р. за 315 днів та за актом №15/73 від 20.02.2017р. за 284 дні у загальній сумі 10354,05 грн..

Розрахунок позовних вимог в частині стягнення 3% річних за період з 20.02.2017р. по 31.12.2017р. за актом №15/72 від 19.01.2017р. та за період з 22.03.2017р. по 31.12.2017р. актом №15/73 від 20.02.2017р. є арифметично вірним, тому судом першої інстанції обґрунтовано задоволені позовні вимоги в цій частині в сумі 10354,05 грн.

Під час розгляду справи судом першої інстанції від відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру нарахованої позивачем пені до 100,00 грн. та відстрочення виконання рішення строком на 1 рік з дня прийняття судового рішення.

В обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені посилався на істотну суму, що заявлена позивачем до стягнення та скрутне фінансове становище, що підтверджується декларацією з податку на прибуток за 2017 рік, балансом (звітом про фінансовий стан) на 31.12.2017р., звітом про фінансові результати за 2017 рік.

Частина 1 ст. 550 Цивільного кодексу України встановлює загальне правило про те, що кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора.

Частиною 3 ст.551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За приписами ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов'язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Враховуючи причини виникнення заборгованості, тривалий час її існування, ступінь виконання зобов'язання, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави, суд першої інстанції дійшов висновку, що визначена позивачем сума штрафних санкцій не є надмірно великою (7715,01 грн.).

Відповідачем не доведено належними доказами винятковості випадку виникнення заборгованості, вжиття ним негайних заходів до припинення її існування, тому у суду першої інстанції відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача та зменшення розміру пені.

Клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду на 1 рік з дня прийняття рішення обґрунтовано залишене судом першої інстанції без задоволення з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1,2 ст.331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Частиною 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно положень ч.4 ст.331 Господарського процесуального кодексу України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує ступінь вини відповідача у виникненні спору, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

В обґрунтування свого клопотання про відстрочення виконання рішення господарського суду Донецької області по справі відповідач посилається на наявність обставин, що ускладнюють повне та негайне виконання рішення суду, зокрема: знаходження підприємства в зоні проведення антитерористичної операції, захоплення виробничих потужностей, майна та первинної документації підприємства, перебування останнього у дуже скрутному становищі, відсутність коштів для погашення суми заборгованості перед позивачем.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ст.13 Господарського процесуального кодексу України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

Відповідачем не надано належних доказів в підтвердження наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо стану рахунків підприємства станом на момент звернення до суду із заявою про відстрочення виконання рішення суду, наявності чи відсутності у відповідача іншого майна, у звязку з чим суд позбавлений можливості дійти до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання про відстрочення судового рішення .

Крім того, відповідачем не визначено способів та обставин, які нададуть змогу виконати судове рішення після закінчення періоду відстрочення.

Обставини, якими відповідач обґрунтовує заяву про відстрочку виконання судового рішення, не є винятковими, та такими, що дійсно ускладнюють виконання судового рішення, а сам по собі скрутний матеріальний стан відповідача не свідчить про виключність обставин, з яким пов'язується відстрочення виконання рішення.

Доводи апелянта не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному процесуальному документі.

Апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства Єнакієвський металургійний завод на рішення господарського суду Донецької області від 18.07.2018 у справі №905/407/18 не підлягає задоволенню.

Рішення господарського суду Донецької області від 18.07.2018 у справі №905/407/18 - підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Єнакієвський металургійний завод на рішення господарського суду Донецької області від 18.07.2018 у справі №905/407/18 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 18.07.2018 у справі №905/407/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.11.2018

Головуючий суддя Т.Д. Геза

Суддя В.В. Лакіза

Суддя І.А. Шутенко