ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 910/2170/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К. М., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Підгірська Г. О.,

за участю представників:

позивача - Глобенко Л. В.,

відповідача - Кучерявий Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги Київської міської ради

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2018 (судді: Отрюх Б. В., Скрипка І. М., Тищенко А. І.) і рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 (суддя Отрош І. М.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ"

до Київської міської ради

про визнання незаконним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У лютому 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ" (далі - ТОВ "СБС-НАДІЯ") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про визнання незаконним і скасування рішення Київської міської ради від 21.11.2017 № 492/3499 (далі - рішення від 21.11.2017) у частині розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 № 79-6-00162 (далі - договір від 01.12.2003) і надання статусу скверу земельній ділянці, площею 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006, переданій ТОВ "СБС-НАДІЯ" у користування за умовами договору від 01.12.2003.

Позовні вимоги обґрунтовано посиланням на положення статей 13, 55 Конституції України, статей 16, 21 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, статей 152, 155 Земельного кодексу України, частини 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", а також невідповідністю оспорюваного рішення ради вимогам законодавства і порушенням прав позивача у зв'язку із прийняттям такого рішення.

1.2. У відзиві на позов Київська міська рада просила відмовити у його задоволенні, наголошуючи, зокрема, що при прийнятті спірного рішення Київська міська рада врахувала, що орендована ТОВ "СБС-НАДІЯ" земельна ділянка не забудована всупереч умовам договору від 01.12.2003, а позивач має на меті використовувати цю земельну ділянку не відповідно до цільового призначення, визначеного договором. Крім того, відповідач зазначив, що право на відмову від договору є позасудовою процедурою, яка не потребує погодження іншою стороною договору, і тому було реалізовано Київською міською радою шляхом прийняття оскаржуваного рішення.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 позов задоволено. Визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської ради від 21.11.2017 у частині розірвання договору від 01.12.2003 і надання статусу скверу земельній ділянці, площею 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006, переданій ТОВ "СБС-НАДІЯ" у користування за умовами договору від 01.12.2003. Здійснено розподіл судових витрат.

Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що спірне рішення ради в оскарженій частині прийнято із порушенням норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", якими визначено порядок розірвання договору оренди земельної ділянки, а отже це рішення є незаконним (недійсним), воно також порушує права орендаря земельної ділянки. Водночас судом ураховано обставини, встановлені Господарським судом міста Києва у справах № 11/329, № 910/11635/15 та № 910/27630/15.

2.2. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 залишено без змін із тих же підстав.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї

3.1. Київська міська рада, не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, подала касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2018 і рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Підставами для скасування судових рішень скаржник зазначає неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статті 416 Цивільного кодексу України, та неповне з'ясування судами обставин справи, що мають значення для справи. Зокрема, Київська міська рада акцентує на неналежному виконанні позивачем своїх зобов'язань за договором оренди землі, що у цьому випадку було підставою для прийняття законного спірного рішення у частині, оскаржуваній позивачем.

3.2. Від ТОВ "СБС-Надія" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому воно просить залишити без змін судові рішення у справі як законні та обґрунтовані, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на незаконність спірного рішення ради.

4. Розгляд касаційної скарги та встановлені судами обставини справи

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та аргументи, викладені у відзиві на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

4.2. Як установлено господарськими судами попередніх інстанцій і підтверджено матеріалами справи, 26.02.2003 між Київською міською радою - орендодавцем і ТОВ "СБС-НАДІЯ" - орендарем укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець на підставі рішення Київської міської ради від 26.09.2002 № 19/179 передає, а орендар приймає у довгострокову оренду строком на 30 років земельну ділянку, розташовану на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва, площею 0,0789 га для будівництва і обслуговування блоку соціально-побутового і торговельного призначення у межах, які перенесені у натуру (на місцевість) і зазначені на плані, що є невід'ємною частиною договору.

У пункті 13 зазначеного договору сторони передбачили, що його дія припиняється у випадках: закінчення терміну, на який укладено цей договір; одержання орендарем земельної ділянки у власність у порядку, передбаченому Земельним кодексом України; дострокового розірвання цього договору за згодою сторін; примусового вилучення земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності у порядку, визначеному законодавством України; ліквідації юридичної особи-орендаря, а також дострокового розірвання цього договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадку: а) неналежного виконання іншою стороною умов цього договору; б) випадкового знищення чи пошкодження земельної ділянки, яке суттєво перешкоджає використанню земельної ділянки за її цільовим призначенням; в) з інших підстав, визначених законодавством України.

Договір від 01.12.2003 посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Барановою Т. І. та скріплено підписом голови і печаткою Київської міської ради, а також 01.12.2003 зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про що зроблено запис № 79-6-00162.

Відповідно до плану земельної ділянки, яка надається у довгострокову оренду ТОВ "СБС-НАДІЯ", та ситуаційної схеми площа земельної ділянки - 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006.

21.11.2017 Київською міською радою прийнято рішення "Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 № 79-6-00162, укладеного між Київською міською радою і ТОВ "СБС-НАДІЯ", та надання земельній ділянці площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва статусу скверу".

Згідно із цим рішенням Київська міська рада, ураховуючи, що ТОВ "СБС-НАДІЯ" земельну ділянку не забудувало всупереч умовам договору від 01.12.2003, а також зважаючи на і наявний стійкий громадський спротив щодо її забудови, вирішила, зокрема: 1) розірвати договір від 01.12.2003, укладений між Київською міською радою та ТОВ "СБС-НАДІЯ" для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового і торговельного призначення на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва; 2) надати статус скверу земельній ділянці площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва згідно з додатком до цього рішення; 3) внести зміни до програми розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень у центральній частині міста, затверджених рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381, додавши зелену ділянку, визначену пунктом 2 цього рішення, до переліку скверів Голосіївського району міста Києва; 4) Київському комунальному об'єднанню зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста "Київзеленбуд" здійснити організаційно-правові заходи щодо оформлення права постійного користування земельною ділянкою площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва; 5) Виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) вчинити дії для зняття з реєстрації договору від 01.12.2003, укладеного між Київською міською радою і ТОВ "СБС-НАДІЯ"; поінформувати ТОВ "СБС-НАДІЯ" про прийняття цього рішення.

Під час вирішення цього спору господарські суди попередніх інстанцій також установили, що прийняттю відповідачем оскаржуваного рішення про розірвання договору від 01.12.2003 передувало неодноразове прийняття рішень, що стосувалися спірної земельної ділянки та безпосередньо спірного договору, зокрема: рішення Київської міської ради від 02.04.2009 № 272/1328 про відміну рішення Київської міської ради від 26.09.2002 № 19/179 у частині передачі позивачеві в оренду спірної земельної ділянки, пунктом 2 якого запропоновано розірвати договір від 01.12.2003 (спірний договір); рішення Київської міської ради від 21.04.2015 № 443/1308 про розірвання договору від 01.12.2003; рішення Київської міської ради від 24.09.2015 № 8/1911 про надання статусу скверу спірній земельній ділянці.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.08.2009 у справі № 11/329, яке набрало законної сили, визнано недійсним і скасовано рішення Київської міської ради від 02.04.2009 № 272/1328 з тих підстав, що це рішення Київської міської ради порушує права та законні інтереси ТОВ "СБС-НАДІЯ".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 у справі № 910/11635/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 10.02.2016, визнано протиправним і скасовано рішення Київської міської ради від 21.04.2015 № 443/1308 про розірвання договору від 01.12.2003; визнано за ТОВ "СБС-НАДІЯ" право оренди на спірну земельну ділянку. Судове рішення аргументовано тим, що оспорюване рішення органу місцевого самоврядування не відповідає вимогам чинного законодавства України щодо примусового вилучення земельних ділянок та розірвання договорів, а також порушувало права ТОВ "СБС-НАДІЯ" як землекористувача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 у справі № 910/27630/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 і постановою Вищого господарського суду України від 18.08.2016, визнано протиправним і скасовано рішення Київської міської ради від 24.09.2015 № 8/1911 у частині надання статусу скверу спірній земельній ділянці, оскільки рішення Київської міської ради від 24.09.2015 № 8/1911 прийнято без дотримання встановленого законом порядку зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, а також порушує права позивача як землекористувача за договором від 01.12.2003.

Господарські суди попередніх інстанцій установили, що зазначеними судовими рішеннями, які набрали законної сили та є обов'язковими до виконання, встановлено неправомірність позбавлення позивача (ТОВ "СБС-НАДІЯ") права користування спірною земельною ділянкою шляхом розірвання відповідачем договору від 01.12.2003 в односторонньому порядку, а також надання такій земельній ділянці статусу скверу. Більше того, рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 у справі № 910/11635/15 визнано за ТОВ "СБС-НАДІЯ" право оренди на земельну ділянку, розташовану на перетині Стратегічного шосе і проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва, площею 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006, для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового і торговельного призначення, яке виникло у товариства строком на 30 років на підставі договору від 01.12.2003.

Як з'ясували попередні судові інстанції, Київська міська рада була обізнана про наявність цих судових рішень, вона є відповідачем у справах № 11/329, № 910/11635/15, № 910/27630/15, натомість 21.11.2017 знову прийняла рішення про чергове розірвання договору від 01.12.2013, укладеного між сторонами у справі, та про надання, у тому числі, спірній земельній ділянці статусу скверу.

4.3. Як убачається із матеріалів справи та установлено господарськими судами, позивач звернувся із позовом у цій справі про визнання незаконним і скасування рішення Київської міської ради від 21.11.2017 у частині розірвання договору від 01.12.2003 і надання статусу скверу земельній ділянці, площею 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006, переданій ТОВ "СБС-НАДІЯ" у користування за умовами договору від 01.12.2003.

4.4. Ухвалюючи судові рішення у справі, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність правових підстав для задоволення цього позову, зважаючи на порушення вимог законодавства при прийнятті спірного рішення та прав позивача у цьому випадку.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Колегія суддів вважає, що оскаржені рішення і постанову ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, тому їх необхідно залишити без змін із таких підстав.

5.2. За змістом статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Аналогічне положення викладено у частині 1 статті 93 Земельного кодексу України, за змістом якої право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з підпунктом "в" частини 1 статті 5 Земельного кодексу України земельне законодавство базується на таких принципах, зокрема, як невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

За змістом статті 25 Закону України "Про оренду землі" орендар має право господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Частиною 1 статті 24 зазначеного Закону передбачено, що орендодавець має право, зокрема, вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди.

Статтею 31 Закону України "Про оренду землі" визначено випадки припинення договору оренди землі, а саме у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства).

Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Частиною 4 статті 31 цього Закону унормовано, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

За змістом статті 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, у разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

У розумінні наведених положень законодавства дострокове розірвання договору оренди можливе виключно за згодою сторін або на вимогу однієї зі сторін договору за рішенням суду у випадках, передбачених законом або договором.

При цьому окремою підставою для примусового припинення права користування земельною ділянкою на умовах оренди за рішенням суду є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (стаття 143 Земельного кодексу України).

Дослідивши обставини та зібрані у справі докази, надавши оцінку умовам спірного договору та урахувавши наведені положення законодавства, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність у відповідача права на розірвання договору від 01.12.2003 в односторонньому порядку як за умовами такого договору, так і в силу закону шляхом прийняття оспорюваного рішення, а тому дійшли висновку, що це рішення (в оскарженій частині) прийнято без дотримання вимог законодавства та є незаконним.

Суди попередніх інстанцій також установили, що спірне рішення органу місцевого самоврядування порушує права позивача як землекористувача за договором від 01.12.2013, яке (право) неодноразово підтверджувалося судовими рішеннями в інших господарських справах; дії відповідача-орендодавця у цьому випадку свідчать про його намагання унеможливити здійснення позивачем як орендарем спірної земельної ділянки передбачених умовами цього договору та нормами чинного законодавства прав землекористувача.

Окрім того, попередні судові інстанції обґрунтовано зазначили, що обставини стосовно порушення орендарем земельної ділянки умов договору, на які посилається Київська міська рада в обґрунтування своєї правової позиції, та спростування доводів позивача, не належать до предмета доказування у цій справі, оскільки предметом спору у ній є правомірність дій органу місцевого самоврядування щодо одностороннього розірвання договору оренди земельної ділянки шляхом прийняття відповідного рішення.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 1 статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 зазначеного Закону).

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За змістом статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати щодо сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним із питань застосування та наслідків дії його норм.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки правильності застосування норм матеріального і процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій (частина 7 статті 301 Господарського процесуального кодексу України).

6.2. Посилання скаржника на неправильне застосування, на його думку, судами положень статті 416 Цивільного кодексу України колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки положення зазначеної статті унормовують припинення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), на той час як спірні правовідносини виникли із договору оренди землі та регулюється відповідними нормами земельного законодавства.

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, також не можуть бути підставами для скасування оскаржених у справі судових рішень, оскільки вони не спростовують установленого судами; норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на предмет і підстави позову, та норми процесуального законодавства господарськими судами застосовані правильно.

Водночас колегія суддів погоджується з аргументами, викладеними позивачем у відзиві на касаційну скаргу.

За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги наведені положення законодавства та обставини, установлені судами, зважаючи на наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним і скасування оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування в оскарженій частині як такого, що суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача, та ураховуючи межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає, що оскаржені у справі судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому правових підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки підстав для скасування постанови і рішення та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі № 910/2170/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді К. М. Пільков

Ю. Я. Чумак