РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.11.2018Справа № 910/13241/18
За позовом: Державного підприємства національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Квінта»

про стягнення 22402,80 грн.

суддя Мельник В.І.

за участю секретаря судового засідання Федорової О.В.

Представники сторін:

позивач - Балика М.А., представник

відповідач - Мироненко О.О., представник

Суть спору:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Атомремонтсервіс" подало на розгляд Господарського суду міста Києва позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Квінта" про стягнення 22402,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором поставки №42-39/470/53-127-01-18-00587 від 21.05.2018, в зв'язку із чим позивачем нараховано пеню в розмірі 7162,80 грн., штраф в розмірі 15240 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2018 відкрито провадження у справі №910/13241/18 та призначено підготовче засідання на 09.11.2018.

05.11.2018 відділом діловодства суду від представника відповідача отримано відзив на позовну заяву відповідно до якого останній просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім того відповідач просив суд стягнути із позивача витрати на правову допомогу в розмірі 6800 грн.

В судове засідання 09.11.2018 представник позивача з'явився, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання 09.11.2018 представник відповідача з'явився, надав суду усні пояснення у справі та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Сторонами було надано суду заяву відповідно до ч. 6 ст. 183 ГПК України.

В судовому засіданні 09.11.2018 було розпочато розгляд справи по суті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 09.11.2018 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, судом з'ясовано наступне.

21.05.2018 позивачем, як покупцем та відповідачем як постачальником було укладено договір постачання №42-39/470/53-127-01-18-00587, відповідно до умов якого постачальник зобов'язався в порядку і на умовах визначених в договорі, поставити товар згідно зі специфікацією по договору (ДК 021:2015 код 44420000-0 Будівельні товари (стропи, скоби, затискачі), а покупець зобов'язується в порядку і на умовах договору прийняти і сплатити продукцію.

Відповідно до п. 4.1 Договору, термін постачання продукції - 30 календарних днів з дати підписання договору. Допускається дострокове постачання та постачання частинами.

Постачання продукції відбувається на умовах DDP м. Славутич, згідно «Інкотермс».

Враховуючи умови договору погодженого сторонами, строк поставки продукції повинен бути -20.06.2018, проте як вбачається із матеріалів справи, а саме видаткової накладної №РН-0002618 поставка продукції здійснена 03.08.2018.

За порушення термінів постачання продукції за договором постачальник зобов'язаний сплатити покупцю пеню у розмірі 0,2% від вартості не поставленої продукції за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити пеню у розмірі двадцяти відсотків від вказаної вартості не поставленої продукції. (п. 7.2 договору).

02.08.2018 позивачем на адресу відповідача було надіслано лист №42-38/723/2646 відповідно до якого просив відповідача в найкоротший термін виконати поставку продукції.

Відповідач в своєму листі у відповідь на лист позивача №42-38/723/2646 від 02.08.2018 повідомив останнього, що продукція за вказаним договором повністю готова та знаходиться на складі в м. Києві. У зв'язку з тим що не було вказано точного місця відвантаження продукції, а саме п. 4.2 договору DDP м. Славутич, згідно «Інкотермс» та не було підтвердження дорученням продукція знаходиться на складі.

06.08.2018 позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію №11-16/03/2695 відповідно до якої, позивач зазначив про нарахування пені та штрафу в розмірі 21640,80 в зв'язку із порушенням строків поставки відповідачем.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначив що саме дії позивача спричинили затримку поставки продукції, оскільки позивачем (в договорі покупець при укладанні договору між сторонами була запропонована його типова форма, в яку відповідач (в договорі - постачальник) не мав права внести уточнюючі зміни та доповнення в частині детального зазначення в договорі місця здійснення поставки товару. Саме не зазначення позивачем чіткого місця поставки товару і спричинило невиконання відповідачем поставки товару у погоджений сторонами у п. 4.1. договору строк (протягом тридцяти календарних днів з дати підписання договору). Відповідач протягом встановленого строку поставки засобами телефонного зв'язку неодноразово звертався до представника позивача для з'ясування чіткого місця поставки товару, однак отримував єдину відповідь про те, що позивач пізніше надасть інформацію, щодо місця детального місця постачання і до того часу за словами представника позивача нічого відправляти не треба. Крім того відповідач зазначив, що товар, згідно умов договору, був виготовлений та готовий до відправки ще у травні 2018 року.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд зазначає наступне

Як визначено частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 Статті 638 Цивільного кодексу передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Приписами ст. 180 Господарського кодексу України передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 4 ст. 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Сторонами відповідно до п. 4.2 Договору було погоджено, що постачання продукції відбувається на умовах DDP м. Славутич, згідно «Інкотермс».

Базисом поставки DDP (Delivered Duty Paid (... named place of destinstion) - постачання з оплатою мита (... назва місця призначення) передбачено, що продавець надасть товар, що пройшов митне очищення і не був розвантажений із прибулого транспортного засобу у розпорядження покупця в названому місці призначення. Продавець зобов'язаний нести усі витрати і ризики, пов'язані з транспортуванням товару, включаючи (де це буде потрібно) будь-які збори для імпорту в країну призначення (під словом «мито» розуміється відповідальність і ризики за проведення митного очищення, а також за оплату митних формальностей, митних мит, податків і інших зборів).

Дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, суд дійшов висновку що затримка в поставці товару виникла в зв'язку із ненадання відповідачеві інформації щодо адреси місця здійснення поставки товару, в зв'язку із чим відповідач не може нести відповідальності за порушення строків поставки товару.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, господарський суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Представником відповідача до відзиву долучено клопотання про стягнення із позивача на користь відповідача судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 6 800 грн.

Так, відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Виходячи з аналізу ст. 126 Господарського процесуального кодексу України можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Витрати сторін, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 ГПК України.

Заслухавши представників сторін, суд дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача частково та вирішив стягнути із відповідача судові витрати (витрати на правничу допомогу) в розмірі 3000 грн.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє позивачу у вимозі про стягнення з відповідача судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути із Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» (07100, Київська область, м. Славутич, проспект Ентузіастів, 7, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Квінта» (04073, м. Київ, Балтійський провулок, 23 ) витрати на правову допомогу в розмірі 3000 (три тисячі ) грн.

3. Видати наказ.

Це рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 16.11.2018.

Суддя В.І. Мельник