ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"21" листопада 2018 р. Cправа № 902/555/18

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальність телекомунікаційна компанія "Вінтелепорт", м. Вінниця

до: Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, м. Вінниця

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Вінницької міської ради, м.Вінниця, Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, м.вінниця та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, м.Вінниця

про стягнення 22 044,59 грн

За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № 6 від 19.07.2016 р. зберігає чинність протягом 3-х років (до 19.07.2019 р.); НОМЕР_1 виданий Ямпільським РВ УМВС України у Вінницькій області 08.10.2002 р.

відповідача: ОСОБА_2, довіреність № б/н від 02.01.2018 р. строком до 31.12.2018 р.; службове посвідчення №618 від 18.04.2018 р.

третьої особи (Вінницької міської ради): ОСОБА_2, довіреність № 17 від 02.01.2018 р. дійсна до 31.12.2018 р.; службове посвідчення №618 від 18.04.2018 р.

третіх осіб (ГУ ДКСУ у Вінницькій області, Департамент фінансів Вінницької ОДА): не з'явилися.

В С Т А Н О В И В :

04.09.2018 р. до суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальність телекомунікаційна компанія "Вінтелепорт" до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про стягнення 22 044,59 грн компенсації витрат на надання послуг зв'язку на пільговій основі.

Ухвалою суду від 05.09.2018 р. матеріали вказаної позовної заяви № 01/285 від 16.08.2018 р. залишено без руху.

12.09.2018 р. на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальність телекомунікаційна компанія "Вінтелепорт" надійшла заява № 01/314 від 12.09.2018 р. щодо усунення недоліків до позовної заяви.

Ухвалою від 17.09.2018 р. за даним позовом відкрито провадження у справі № 902/555/18 у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 17.10.2018 р.

Також, даною ухвалою суду залучено до участі в розгляді справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Вінницьку міську раду, Департамент фінансів Вінницької обласної державної адміністрації та Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області.

28.09.2018 р. на адресу суду від представника відповідача та третьої особи Вінницької міської ради надійшов відзив на позовну заяву б/н від 27.09.2018 р., в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позову повністю. В якості додатків до відзиву додано ряд документів.

02.10.2018 р. до суду від третьої особи Департаменту фінансів Вінницької державної адміністрації надійшли письмові пояснення (відзив на позовну заяву) № 04-1-34/2783-08-07 від 01.10.2018 р. Крім того, в письмових поясненнях останній просить суд проводити розгляд справи за відсутності представника Департаменту фінансів Вінницької державної адміністрації.

03.10.2018 р. на адресу суду від представника позивача надійшли заперечення на відзив на позовну заяву № 01/329 від 03.10.2018 р., в яких останній вважає відзив відповідача безпідставним та просить суд задоволити заявлені позовні вимоги повністю.

16.10.2018 р. на адресу суду від представника третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву № 13-12/1323 від 12.10.2018 р.

В судовому засіданні 17.10.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті про що постановлено ухвалу занесену до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 17.10.2018 р. призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 22.10.2018 р.

22.10.2018 р. на адресу суду від представника відповідача надійшла заява б/н від 22.10.2018 р. (вх.канц. № 02.1-34/8275/18 від 22.10.2018 р.), в якій останній просить суд проводити розгляд справи за відсутності представника Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради.

Також, 22.10.2018 р. до суду від представника позивача надійшло клопотання б/н від 22.10.2018 р. (вх.канц. № 02.1-34/8284/18 від 22.10.2018 р.), в якому останній просить суд проводити розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою суду від 22.10.2018 р. розгляд справи відкладено до 22.11.2018 р.

Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області в судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час та місце судового засідання останні були повідомлені завчасно та належним чином - ухвалою суду, яка надсилалася рекомендованою кореспонденцією.

Факт належного повідомлення останніх підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься відзив Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації від 01.10.2018 р. № 04-1-34/2783-08-07 в якому, з поміж іншого, останнє просить провести розгляд справи за його відсутності.

Зважаючи на вищевикладене, судом в зв'язку з неявкою учасників судового процесу враховується наступне.

Відповідно до ч.4 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" обов'язок щодо внесення змін про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, з поміж іншого і стосовно місцезнаходження, покладається на останню.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов'язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов'язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; з'являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також необхідно зазначити, що за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Ухвали Господарського суду Вінницької області у справі № 902/555/18 були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому сторони та треті особи не були позбавлені права та можливості ознайомитись з ними у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&5п рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Разом з тим ст. 248 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представників третіх осіб.

При цьому суд констатує, що третіми особами не подано клопотання, заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо перенесення розгляду справи, її відкладення чи неможливості забезпечити участь в судовому засіданні своїх представників.

Розгляд справи здійснюється з фіксуванням судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що ним за період з листопада 2015 р. по травень 2018 р. ним було надано послуг зв'язку пільговим категоріям населення в м. Вінниці вартість яких підлягає відшкодуванню на загальну суму 22 044,59 грн, які відповідачем не відшкодовані.

В якості правової підстави позову позивач, з поміж іншого, зазначає ст.ст. 48, 92, 102 БК України, ст.ст. 11, 16, 96, 525, 526, 530, 610, 625 ЦК України, ст.ст. 20, 144, 174, 193, 216, 218 ГК України, ст. 63 Закону України "Про телекомунікації".

Відповідач у поданому до суду відзиві на позовну заяву з позовними вимогами не погоджується та вважає, що вони не можуть бути задоволені з огляду на такі обставини:

- Департамент соціальної політики Вінницької міської ради є виконавчим органом Вінницької міської ради, виконує функції головного розпорядника коштів міського бюджету та у своїй діяльності керується виключно чинним законодавством України і має право діяти лише в межах наданих йому повноважень;

- відшкодування пільг на послуги зв'язку здійснюється за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам, якої в 2015-2016 році не вистачило для повного проведення розрахунку;

- вимоги про стягнення заборгованості за 2017-2018 роки не підлягають задоволенню, оскільки Законами України "Про державний бюджет на 2016 рік", "Про державний бюджет на 2017 рік", "Про державний бюджет на 2018 рік" субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послугу зв'язку та інших передбачених законодавством пільг не передбачено;

- станом на 01.01.2017 р. статтю 91 Бюджетного кодексу України було доповнено п.п.20-4 відповідно до якої видатки, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів належать видатки на пільги з послуг зв'язку, однак зазначена норма не встановлює зобов'язання, а лише право передбачати в міському бюджеті кошти на відшкодування пільг за надані послуги зв'язку;

- станом на 24.06.2017 р. до постанови КМУ № 256 від 04.03.2002 р. внесено зміни відповідно до яких відшкодування пільг за надання послуг зв'язку даним Порядком не регулюється;

- взяття Департаментом зобов'язань по оплаті пільгових послуг зв'язку у 2016-2018 роках за відсутності бюджетних асигнувань та бюджетних призначень суперечить чинному законодавству;

- пільги на послуги зв'язку є державною соціальною гарантією, а відповідно до ч.5 ст.176 ЦК України територіальна громада не відповідає за зобов'язаннями держави;

- вимоги позивача не можуть бути задоволені за рахунок коштів виділених на утримання відповідача (органів соціального захисту);

- жодною нормою законодавства не визначено, що відшкодування пільг за надані послуги зв'язку відноситься до зобов'язань органів місцевого самоврядування та територіальної громади міста (а.с.97-103, т.2).

Департамент фінансів Вінницької обласної державної адміністрації у відзиві на позовну заяву № 04-1-34/2783-08-07 від 01.10.2018 р. посилається на такі обставини:

- Законом України № 1780-VIII від 20.12.2016 р. внесено зміни до статті 102 Бюджетного кодексу України та відмінено субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв'язку, інших передбачених законодавством пільг;

- вказаним Законом ч.1 ст.91 Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 20-4 згідно якого пільги з послуг зв'язку віднесено до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів;

- п. 3 ч.1 ст. 7 Бюджетного кодексу України визначено, що місцеві бюджети є самостійними. Тому місцеві органи виконавчої влади, які володіють ситуацією на місцях та можуть оперативно впливати на її зміну, мають можливість передбачати вищезазначені видатки у місцевому бюджеті в складі асигнувань на місцеві програми соціального захисту та соціального забезпечення відповідно до підпункту "б" пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України;

- головний розпорядник коштів визначається виключно рішенням про місцевий бюджет, а його повноваження стосуються лише визначеного таким рішенням обсягу коштів - бюджетними призначеннями тощо (а.с.131-133, т.2).

Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області у відзиві на позовну заяву № 13-12/1323 від 12.10.2018 р. посилається на такі обставини:

- Законом України "Про державний бюджет України на 2015 рік" передбачено обсяг субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг в розмірі 11940929,1 тис.грн;

- згідно кошторису Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на 2015 рік за кодом тимчасової кваліфікації видатків та кредитування місцевих бюджетів: 09014 "Пільги окремим категоріям громадян з послуг зв'язку" останні затверджено на 2015 рік в розмірі 5 072 077,00тис.грн;

- згідно звіту про заборгованість за бюджетними коштами на 01.01.2016 р. за кодом тимчасової класифікації видатків та кредитування місцевих бюджетів 090214 встановлено кредиторську заборгованість на початок звітного 2016 року (кінець звітного 2015 року) - 2 210 717,78 грн, та кредиторську заборгованість на кінець звітного 2016 року 200 098,57 грн;

- станом на 01.10.2018 р. встановлено кредиторську заборгованість на початок звітного періоду - 160 098,57 грн та кредиторську заборгованість на кінець звітного періоду 2018 року - 160 098,57 грн тощо (а.с.146-150, т.2).

Позивач у запереченні на відзив на позову заяву від 03.10.2018 р. № 01/329 вказує на такі обставини:

- чинне законодавство не передбачає обов'язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов'язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із законодавчих актів і не залежать від бажання сторін;

- законодавством не передбачена залежність розміру відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, або повне чи часткове звільнення від обов'язку щодо здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах;

- за своїм правовим статусом позивач є особою приватного права, суб'єктом господарювання, який здійснює господарську діяльність на власний ризик та має право на оплату наданих ним споживачам послуг у повному обсязі (а.с.134-138, т.2).

В судовому засіданні представники сторін в усних поясненнях підтримали свої процесуальні позиції щодо заявленого позову.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що Товариство з обмеженою відповідальність телекомунікаційна компанія "Вінтелепорт" (позивач) надає телекомунікаційні послуги як постачальник послуг зв'язку.

В свою чергу Департамент соціальної політики Вінницької міської ради (відповідач) є головним розпорядником коштів міського бюджету на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення.

У період з листопада 2015 року по травень 2018 року включно позивачем надавалися послуги зв'язку споживачам, які проживають на території міста Вінниці та які згідно із нормами чинного законодавства належать до пільгових категорій громадян, що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг.

Позивач також складав зведений список пільговиків, розрахунки суми абонплати пільговим категоріям споживачів, акти звіряння, розрахунок компенсації за користування телефоном тощо (а.с.11-249, т.1, а.с.1-72, т.2).

07.06.2018 р. позивач звернувся з претензією до відповідача про стягнення заборгованості за надані послуги зв'язку споживачам, які проживають на території міста Вінниці та які згідно із нормами чинного законодавства належать до пільгових категорій громадян в сумі 22 044,59 грн (а.с.73-74, т.2).

Натомість Департамент соціальної політики Вінницької міської ради листом від 06.07.2018 р. № 08-00-019-31395 повідомило позивача, що субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на відшкодування пільг на послуги зв'язку протягом 2016-2018 років відсутня, а міський бюджет не забезпечений для відшкодування вартості зазначених пільг необхідними фінансовими ресурсами (а.с.75, т.2).

Із матеріалів справи слідує, що унаслідок надання послуг зв'язку пільговим категоріям населення в період з листопада 2015 року по травень 2018 року включно позивачем понесені витрати. які залишились невідшкодованими в сумі 22 044,59 грн.

Зазначену вартість послуг зв'язку відповідач не відшкодував, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів в спростування визначеного позивачем розміру заборгованості за надані послуги.

Представник відповідача в судовому засіданні в усних поясненнях також вказала, що визначена позивачем заборгованість не є спірною в частині її розміру.

З урахуванням встановлених обставин суд враховує наступні норми законодавства.

Згідно зі статтею 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Товариство з обмеженою відповідальність телекомунікаційна компанія "Вінтелепорт" надає телекомунікаційні послуги на пільгових умовах категоріям абонентів відповідно до пункту 19 частини першої статті 12, пункту 10 частини першої статті 13, пункту 18 частини першої статті 14, пункту 20 частини першої статті 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; пункту 18 статті 6-1, пункту 10 статті 6-2, пункту 17 статті 6-3, пункту 19 статті 6-4 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань"; пункту 11 статті 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; пункту 7 частини першої статті 9 Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні", пункту 6 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист"; частини п'ятої статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пункту 4 частини третьої статті 13 Закону України "Про охорону дитинства".

За змістом пункту 3 статті 63 Закону України "Про телекомунікації" та пункту 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року № 295, споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Цим Законом та Правилами не передбачено обмежень щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Вказані вище положення законодавства закріплюють реалізацію державних соціальних гарантій певним категоріям громадян. Обов'язок держави в особі її органів відшкодувати вартість наданих послуг суб'єкту господарювання, який їх надає, відповідає визначеному законодавчо обов'язку оператора телекомунікаційних послуг надавати послуги зв'язку тим категоріям громадян, які мають установлені пільги з їх оплати.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною шостою статті 48 БК України бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно з законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Статтями 89, 102 цього ж Кодексу визначено, що видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому КМУ.

На виконання вимог статті 102 БК України постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04 березня 2002 року затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (далі - Порядок) та встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів ведуть персоніфікований облік отримувачів пільг за соціальною ознакою згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року № 117 "Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги", а також здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги (пункт 2 Порядку).

Згідно з пунктом 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

З огляду на викладене вище між сторонами виникли правовідносини з надання послуг зв'язку окремим категоріям населення на пільговій основі, у яких відповідач як розпорядник відповідних коштів зобов'язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

При цьому чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які мають право на пільги, оскільки зобов'язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України.

Згідно із статтями 11, 509 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права й обов'язки. Цивільні права й обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; цивільні права й обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права й обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Позивач є суб'єктом господарювання, який надає телекомунікаційні послуги споживачам, метою діяльності позивача як учасника господарських відносин є досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку відповідно до частини другої статті 3 ГК України.

Частиною першою статті 96 ЦК України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до статті 526 ЦК України і статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

З огляду на вказані норми законодавства у Товариства з обмеженою відповідальність телекомунікаційна компанія "Вінтелепорт" виникло цивільне право на відшкодування фактичних витрат, що виникли у зв'язку з наданням послуг зв'язку особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а в Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов'язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 ЦК України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Відтак відповідач зобов'язаний здійснити розрахунки з позивачем щодо послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, у період з листопада 2015 року по травень 2018 року включно, а відсутність бюджетних призначень на відповідні видатки в 2015-2018 роках не є підставами для звільнення відповідача від виконання встановленого чинним законодавством зобов'язання.

Право позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих ним своїм абонентам - пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що Законами України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", "Про Державний бюджет України на 2017 рік", "Про Державний бюджет України на 2018 рік" видатків на ці потреби не передбачено, оскільки фінансові зобов'язання держави виникли не з наведених вище Законів, а з законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів.

Частиною другою статті 218 ГК України та статтею 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року N 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року N 6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09 липня 2007 року N 6-рп/2007 вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику цього суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення Суду). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року та у справі "Бакалов проти України" від 30 листопада 2004 року зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).

З огляду на викладене вище, судом відхиляються твердження відповідача про відсутність його обов'язку здійснити розрахунок з позивачем за надані особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, телекомунікаційні послуги у період з листопада 2015 року по травень 2018 року включно, через те, що Законами України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", "Про Державний бюджет України на 2017 рік", "Про Державний бюджет України на 2018 рік" на відповідний рік не передбачені кошти на ці видатки, оскільки певне право виникає у особи, а у держави - відповідне цьому праву фінансове зобов'язання, не із Закону про Державний бюджет України та похідних від нього актів (бюджетний розпис, кошторис тощо), а з нормативно-правового акта, що регулює відносини між особою та державою у певній сфері суспільних відносин.

Як вбачається із матеріалів справи телекомунікаційні послуги на пільгових умовах надавались Товариством з обмеженою відповідальність телекомунікаційна компанія "Вінтелепорт" на виконання імперативних законодавчих приписів, а Департамент соціальної політики Вінницької міської ради (як уповноважений державою орган) в силу закону має відшкодувати спірні витрати позивачу за рахунок бюджетних коштів, однак відмовляється це виконати в добровільному порядку у зв'язку з чим суд приходить до переконливого висновку про наявність факту порушення відповідачем прав позивача за захистом яких останній звернувся.

Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язання викладено постановах ОСОБА_3 Верховного Суду від 10.04.2018 р. у справі № 927/291/17, від 17.04.2018 р. у справах № 911/4249/16, № 906/621/17, від 22.05.2018 р. у справах № 927/498/17, № 927/465/17, від 05.06.2018 р. у справі № 927/584/17, від 06.06.2018 р. у справах № 927/1156/16, № 916/2456/17, № 911/1541/17.

Щодо правових підстав для здійснення відшкодування витрат на послуги зв'язку для пільгових категорій з огляду відсутності у Законах України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", "Про Державний бюджет України на 2017 рік", "Про Державний бюджет України на 2018 рік" видатків у вигляді субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, суд звертає увагу на таке.

Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття.

Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період (стаття 96 Конституції України).

Пунктом 11 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України встановлено, що предметом регулювання закону про Державний бюджет України є додаткові положення, що регламентують процес виконання бюджету.

Слід зазначити, що щорічними Законами України про Державний бюджет України на 2009-2015 роки передбачалося, зокрема, забезпечення пільг на оплату телекомунікаційних послуг за рахунок субвенції (міжбюджетні трансферти для використання на певну мету в порядку, визначеному органом, який прийняв рішення про надання субвенції) з державного бюджету місцевим бюджетам; перерахування субвенції з державного бюджету здійснюється в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України за рахунок відповідних надходжень до бюджету.

Водночас, Законами України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", "Про Державний бюджет України на 2017 рік", "Про Державний бюджет України на 2018 рік" не передбачено надання субвенції з Державного бюджету України місцевим бюджетам.

Однак Конституційний суд України у рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), звернув увагу на те, що предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України та Бюджетному кодексі України, тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

У рішенні від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) Конституційний Суд України вказав, що Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадяни. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання.

Основний закон України закріпив за кожним право на власність (стаття 41). Правовий режим власності та правові засади і гарантії підприємництва визначаються виключно законами України (пункти 7, 8 частини першої статті 92 Конституції України).

Конституційний Суд України у рішенні від 12.01.2010 № 1-рп/2010 зазначив, що конституційні права, передбачені частиною першою статті 41, належать юридичним особам (частина третя статті 79 ГК України, стаття 1 Закону).

З аналізу чинних норм законодавства випливає, що відсутність в Державних бюджетах України на 2016 рік коштів на надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв'язку за умови чинності ч. 5 ст. 102 БК України до 31.12.2016, не може бути причиною невиконання державою взятих на себе зобов'язань по їх відшкодуванню та свідчить про недобросовісність держави у відносинах виконання цього обов'язку перед підприємствами - надавачами відповідних послуг зв'язку по їх компенсуванню без внесення відповідних змін до закону про Держбюджет в частині виділення додаткових коштів на покриття вказаних витрат.

Суд також вказує на неможливість скасування чи обмеження права юридичної особи на отримання компенсації за надані послуги зв'язку пільговим категоріям осіб, встановлених законом, посилаючись на неспроможність її фінансового забезпечення у 2016-2018 роках через відсутність субвенції з Державного бюджету України.

Поряд з викладеним суд вказує, що відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України на 20162018 роки не є підставою для звільнення відповідача (органу, уповноваженому державою здійснювати від її імені повноваження в цих правовідносинах) від відповідальності за порушення зобов'язання зі сплати компенсації пільг, оскільки наявність у відповідача обов'язку з відшкодування витрат за надані пільговим категоріям громадян послуги не залежить від строків або обсягів бюджетних асигнувань, які є лише засобом реалізації державних програм, а також відкритих в органах Казначейства на їх виконання рахунків.

Щодо правових підстав для здійснення відшкодування витрат на послуги зв'язку для пільгових категорій у 2017-2018 роках, зважаючи на зміни, внесені в постанову Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002, згідно з яких з переліку державних програм соціального захисту населення, які фінансуються місцевими бюджетами за рахунок державних субвенцій виключено компенсаційні виплати на пільги з послуг зв'язку, слід зважати на таке.

Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України" від 20.12.2016 1789-VIII (набрав чинності 01.01.2017) було внесено зміни до Бюджетного кодексу України.

Зокрема ст. 91 Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 20-4 такого змісту:

"20-4) пільги з послуг зв'язку, інші передбачені законодавством пільги, що надаються ветеранам війни; особам, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; ветеранам праці; жертвам нацистських переслідувань; ветеранам військової служби; ветеранам органів внутрішніх справ; ветеранам податкової міліції; ветеранам державної пожежної охорони; ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби; ветеранам служби цивільного захисту; ветеранам Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України; вдовам (вдівцям) померлих (загиблих) ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби, ветеранів служби цивільного захисту та ветеранів Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України; особам, звільненим з військової служби, які стали інвалідами під час проходження військової служби; інвалідам, дітям-інвалідам та особам, які супроводжують інвалідів I групи або дітей-інвалідів (не більше одного супроводжуючого); реабілітованим громадянам, які стали інвалідами внаслідок репресій або є пенсіонерами; громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; дружинам (чоловікам) та опікунам (на час опікунства) дітей померлих громадян, смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою; багатодітним сім'ям, дитячим будинкам сімейного типу та прийомним сім'ям, в яких не менше року проживають відповідно троє або більше дітей, а також сім'ям (крім багатодітних сімей), в яких не менше року проживають троє і більше дітей, враховуючи тих, над якими встановлено опіку чи піклування".

Відтак з 01.01.2017 пільги з послуг зв'язку належать до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів.

Як зазначено у ч.2 ст.5 Бюджетного кодексу України місцевими бюджетами є бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування.

За ч. 1. ст. 63 Бюджетного кодексу України місцевий бюджет відповідно до цього Кодексу містить надходження і витрати на виконання повноважень органів влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування. Ці надходження і витрати становлять єдиний баланс відповідного бюджету.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів.

Головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень (п. 18 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до ч. 4. ст. 22 Бюджетного кодексу України головні розпорядники коштів місцевих бюджетів визначаються рішенням про місцевий бюджет відповідно до пунктів 2 і 3 частини другої цієї статті.

Згідно з ч. 3 вищевказаної статті Бюджетного кодексу України головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, є місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.

У відповідно до ч. 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 70 Бюджетного кодексу України унормовано, що видатки та кредитування місцевих бюджетів включають бюджетні призначення, встановлені рішенням про місцевий бюджет, на конкретні цілі, пов'язані з реалізацією програм та заходів згідно із статтями 89-91 цього Кодексу.

Кошти спеціального фонду місцевих бюджетів витрачаються на заходи, передбачені рішенням про місцевий бюджет відповідно до законодавства.

За ч. ч. 1, 2 ст. 78 Бюджетного кодексу України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, виконавчі органи відповідних місцевих рад або сільські, селищні, міські (міст районного значення) голови (якщо відповідні виконавчі органи не створені згідно із законом) забезпечують виконання відповідних місцевих бюджетів.

Казначейське обслуговування місцевих бюджетів здійснюється органами Казначейства України відповідно до статті 43 цього Кодексу.

У ч. 6 ст. 78 Бюджетного кодексу України вказано, що виконання місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням здійснюється відповідно до статей 46-51 цього Кодексу.

Органи Казначейства України здійснюють операції щодо виконання платіжних доручень розпорядників бюджетних коштів, оформлених відповідно до вимог законодавства, на підставі підтвердних документів відповідно до взятих бюджетних зобов'язань та наявних бюджетних асигнувань за видатками місцевих бюджетів (протягом п'яти операційних днів з дати надання доручення на здійснення платежу за умови виконання доходів зведеного бюджету України).

Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює реєстрацію та облік бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів і відображає їх у звітності про виконання бюджету. При реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань здійснюється перевірка відповідності напрямів витрачання бюджетних коштів бюджетному асигнуванню, паспорту бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі).

Бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

З аналізу вищевказаних норм бюджетного законодавства випливає, що відповідач безпідставно заперечує, що являється розпорядником коштів місцевого бюджету за бюджетними призначеннями, оскільки надання вказаних пільг є державною гарантією, а відповідач є бюджетною установою.

Суд вказує, що одержувачу послуг не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. Крім того, законодавством не встановлена залежність відшкодування пільг з послуг зв'язку від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів у 2017 році та послідуючих роках чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до Законів України, які регулюють відносини між особою та державою в певній сфері суспільних відносин, а не підзаконних нормативно-правових актів, як то постанова Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002, чи то Державного бюджету України і похідних від нього актів (бюджетний розпис, кошторис тощо).

Оскільки станом на 2017-2018 роки держава гарантувала населенню право на отримання послуг зв'язку на пільгових умовах, про що наявні відповідні положення в Законах України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", "Про жертви нацистських переслідувань", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус", "Про охорону дитинства» та інших, отже відповідач відповідає за своїми зобов'язаннями, які виникли безпосередньо із законів та які не залежать від його бажання.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України унормовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держава в особі державних органів здійснює політику відповідно до принципу законності. Тому дотримання принципу законності є обов'язком для центральних органів виконавчої влади, інших державних органів, їх посадових осіб.

Виходячи з визначення терміну "законність", слід зазначити, що це комплексне поняття, яке тісно пов'язане з терміном "закон" та охоплює сфери діяльності від прийняття норм закону до їх реалізації.

Таким чином, реалізація державою певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, в особі суб'єктів владних повноважень є гарантією стабільності суспільних відносин між державними органами і громадянами, породжуючи при цьому у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп.

Оскільки Товариство з обмеженою відповідальність телекомунікаційна компанія "Вінтелепорт" не є учасником бюджетного процесу, то правовідносини між позивачем та відповідачем з приводу необхідності оплати боргу регулюються нормами Цивільного та Господарського кодексів України.

З врахуванням ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України унормовано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З наведених вище обставин у своїй сукупності, заявлений Товариство з обмеженою відповідальність телекомунікаційна компанія "Вінтелепорт" позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню судом в повному обсязі.

Частині доводів відповідача наведеним у його відзиві судом надавалась відповідна юридична оцінка про що вказувалось вище, а саме щодо відсутності фінансування та субвенції з державного бюджету, зміні чинного законодавства тощо.

Решта доводів відповідача наведені у його відзиві є юричидно неспроможними та не спростовують правомірності та обґрунтованості заявленого позову, а тому відхиляються судом.

При цьому судом враховано практику Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі ""Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) в якому Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п.36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (п.58 вказаного рішення).

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 129 ГПК України.

21.11.2018 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення із зазначенням про відкладення складання тексту повного судового рішення на строк не більше ніж на десять днів з дня закінчення розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 113, 118, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, вул.Соборна, 50, м.Вінниця, 21050 (ідентифікаційний код - 38782790) на користь Товариства з обмеженою відповідальність телекомунікаційна компанія "Вінтелепорт", вул.Київська, 14, корпус "Б", м.Вінниця, 21009 (ідентифікаційний код - 23106497) 22 044 грн 59 коп. - боргу, 1 762 грн 00 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-Західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 23 листопада 2018 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 6 прим.:

1 - до справи.

2- позивачу - вул. Київська, 14 корпус "Б", м. Вінниця, 21009.

3 - відповідача - вул. Соборна, 50, м. Вінниця, 21050.

4 - Вінницькій міській раді - вул. Соборна, 59, м. Вінниця 21100.

5 - Головному управлінню Державної казначейської служби України у Вінницькій області - вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21000.

6 - Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації - вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036.