ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
___________________________________________________________
"15" листопада 2018 р.м. Одеса Справа № 916/2713/17

Господарський суд Одеської області у складі:
Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Себовій О.О.

За участю представників сторін:
Від прокуратури: Галісевич О.О. на підставі посвідчення № 035497 від 07.09.2015р.;

Від позивача(МОУ): Добров Ю.І. на підставі довіреності №220/456/д від 20.12.2017р.;

Від позивача-2: Турченко О.В. на підставі довіреності №03 від 10.01.2018р.;

Від відповідача-1: не з`явився;

Від відповідача-2: не з`явився;

розглянувши у відритому судовому засіданні справу за позовом Заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (позивач 1) та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району (позивач 2) до відповідачів Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області (відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" (відповідач 2) про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (позивач 1) та Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина району (позивач 2) звернулися до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідачів Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області (відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" (відповідач 2) про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки.

Позовні вимоги у справі обґрунтовані тим, що Тарутинська районна державна адміністрація Одеської області незаконно видала розпорядження №1022/А-2012 від 29.12.2012р. та уклало коротстроковий договір оренди землі з Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Бородіно на земельну ділянку військового полігону площею 150 га.

28.11.2017р. за вх.№3145/17 Тарутинська районна державна адміністрація звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до відповідача Відділу Держгеокадастру у Тарутинському районі Одеської області про визнання недійсним листа.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.11.2017р. зустрічну позовну заяву (вх.ГСОО№ 3145/17 від 28.11.2017р.) Тарутинської районної державної адміністрації до відповідача Відділу Держгеокадастру у Тарутинському районі Одеської області про визнання недійсним листа було повернуто без розгляду.

07 грудня 2017 р. до господарського суду Одеської області надійшла апеляційна скарга від Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області на ухвалу господарського суду Одеської області про повернення зустрічної позовної заяви від 30.11.2017 р. по справі № 916/2713/17.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08.12.2017р. провадження у справі №916/2713/17 було зупинено до розгляду Одеським апеляційним господарським судом апеляційної скарги від Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області на ухвалу господарського суду Одеської області про повернення зустрічної позовної заяви від 30.11.2017р.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 13.12.2017р. апеляційну скаргу Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області було повернуто скаржнику без розгляду.

19.12.2017р. до господарського суду Одеської області із супровідним листом надійшли матеріали справи №916/2713/17.

15.12.2017 р. набрав чинності Закон України від 03.10.2017 р. № 2147-VIII ,,Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 28.12.2017р. справу №916/2713/17 прийнято розглядати за правилами загального позовного провадження, поновлено провадження у справі №916/2713/17 та підготовче засідання у справі призначено на "25" січня 2018 р. о 09:30 год.

29.12.2017р. до Одеського апеляційного господарського суду надійшла касаційна скарга від Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 13.12.2017р. про повернення апеляційної скарги без розгляду по справі № 916/2713/17.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 02.01.2018р. провадження у справі №916/2713/17 було зупинено до розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 13.12.2017р. про повернення апеляційної скарги без розгляду по справі.

Ухвалою Верховного суду від 23.04.2018р. касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 13.12.2017р. про повернення апеляційної скарги без розгляду по справі було повернуто.

08.05.2018р. до господарського суду Одеської області із супровідним листом надійшли матеріали справи №916/2713/17.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.05.2018р. провадження у справі №916/2713/17 було поновлено та призначено підготовче засідання на "05" червня 2018 р. о 12:00 год.

В судовому засіданні 05.06.2018р. представником відповідача-2 було надано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та надано клопотання про доручення до матеріалів справи письмових доказів.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.06.2018р. було відкладено підготовче засідання на "20" червня 2018 р. о 11:00 год.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 20.06.2018р. було відкладено підготовче засідання на "04" липня 2018 р. о 11:00 год.

26.06.2018р. за вх.ГСОО№1382/18 до Господарського суду Одеської області надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" до Міністерства оборони України, в якій позивач за зустрічним позовом просить суд визнати за ним право на отримання у користування земельної ділянки на підставі договору короткострокової оренди землі №б/н, укладеного 01.01.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" та Тарутинською районною державною адміністрацію Одеської області.

26 червня 2018 р. до господарського суду Одеської області надійшла апеляційна скарга (вх.ГСОО№855/18) від Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області на ухвалу господарського суду Одеської області про повернення зустрічної позовної заяви від 30.11.2017 р. по справі № 916/2713/17.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 02.07.2018р. провадження у справі №916/2713/17 було зупинено до розгляду Одеським апеляційним господарським судом апеляційної скарги від Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області на ухвалу господарського суду Одеської області про повернення зустрічної позовної заяви від 30.11.2017р.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 05.07.2018р. апеляційну скарги від Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області на ухвалу господарського суду Одеської області про повернення зустрічної позовної заяви від 30.11.2017р. було повернуто заявнику без розгляду.

10.07.2018р. до господарського суду Одеської області із супровідним листом надійшли матеріали справи №916/2713/17.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.07.2018р. зустрічну позовну заяву (вх.ГСОО№ 1382/18 від 26.06.2018р.) Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" до Міністерства оборони України про визнання право на отримання у користування земельної ділянки на підставі договору короткострокової оренди землі №б/н, укладеного 01.01.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" та Тарутинською районною державною адміністрацію Одеської області було повернуто без розгляду.

31 липня 2018р. до Господарського суду Одеської області надійшла апеляційна скарга від Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 23.07.18 по справі № 916/2713/17 про повернення зустрічної позовної заяви у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 02.08.2018р. провадження у справі №916/2713/17 було зупинено до розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" на ухвалу господарського суду Одеської області від 23.07.2018р. про повернення зустрічної позовної заяви.

10.09.2018р. до господарського суду Одеської області із супровідним листом надійшли матеріали справи №916/2713/17.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 20.09.2018р. провадження у справі №916/2713/17 було поновлено та призначено підготовче засідання на "20" вересня 2018 р. о 16:00 год.

В судовому засіданні 20.09.2018р. представником позивача Міністерства оборони України було надано суду клопотання про продовження розгляду підготовчого провадження по справі №916/2713/17 на 30 днів.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 20.09.2018р. клопотання представника позивача Міністерства оборони України про продовження розгляду підготовчого провадження по справі №916/2713/17 на 30 днів було задоволено, продовжено строк підготовчого провадження по справі №916/2713/17 на 30 днів та відкладено підготовче засідання на "11" жовтня 2018 р. о 10:40 год.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 11.10.2018р. було закрито підготовче провадження у справі № 916/2713/17 за позовом Заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до відповідачів Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" про визнання незаконним та скасування розпорядження та визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки та призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на "22" жовтня 2018 р. о 11:00 год.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 22.10.2018р. було оголошено перерву у судовому засіданні до "15" листопада 2018 р. о 11:00 год.

15.11.2018р. о 10:52 год. до канцелярії Господарського суду Одеської області представником відповідача - 2 наручно було подано клопотання про те, що він не має можливості зявитися в судове засідання 15.11.2018р. о 11:00 год. у звзку із хворобою та просить суд відкласти розгляд справи.

В судовому засіданні 15.11.2018р. прокурор та представники позивачів проти клопотання відповідача - 2 заперечували та просили відмовити в задоволенні вищезазначеного клопотання.

В судовому засіданні 15.11.2018р. судом було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача - 2 про відкладення розгляду справи, оскільки представником відповідача - 2 не надано суду наежних да допустимих доказів, які підтверджують викладенні у клопотанні обставини.

Відповідач-1 Тарутинська районна державна адміністрація Одеської області правом на відзив на позовну заяву не скористалась, у зв`язку із чим за приписами ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

15.11.2018р. судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:
Згідно з постановою Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945 №2002/063 Про відвід 20 000 гектарів землі на території Бородинського, Тарутинського і Саратського районів Ізмаїльської області для організації окружного артполігону ОДВО, постановлено відвести на території Бородинського, Тарутинського та Саратського районів Ізмаїльської област і під окружний артилерійський полігон Одеського військового округу 20 000 га землі.

10.06.1946р. обласною комісією по передачі земель ОДВО, яка діяла на виконання постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945 №2002/063 та постанови Ізмаїльського обласного виконавчого комітету від 12.02.1946 №53/9-ОП, складено акт передачі земельної ділянки, що відводиться під учбовий артилерійський полігон ОДВО на площі 23 600 га. При цьому в акті від 10.06.1946 зазначено, що при відводі земель в натурі, у зв`язку з рельєфом місцевості (з метою включення деяких висотних пунктів) виникла необхідність у збільшенні площі артполігону, у зв`язку з чим фактично відведено під полігон на 3 600 га більше, ніж було передбачено проектом, що було узгоджено районними організаціями.

Рішенням звуженого засідання Ізмаїльського обласного виконавчого комітету №7 від 10.06.1946 Про затвердження акту обласної комісії по передачі земель під артилерійський полігон Одеському військовому округу було затверджено вказаний акт обласної комісії від 10.06.1946 про передачу земельної ділянки площею 23 600 га під учбовий артилерійський полігон Одеського військового округу.

Поряд з цим, 05.05.2005, Тарутинською РДА прийнято розпорядження №101/А-2005 Про вилучення із користування військової частини А-1366 земельної ділянки загальновійськового полігону на території Веселодолинської сільської ради, яким з урахуванням пункту 1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області № 368/А-2005 від 14.12.2005 Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями, було припинено право користування земельною ділянкою площею 23 253,17 га, наданої в користування військовій частині А-1366 для організації загальновійськового полігону і розташованої на території Веселодолинської сільської ради, а також переведено вказану земельну ділянку в землі запасу Веселодолинської сільської ради.

Вказане розпорядження було предметом судового розгляду в адміністративній справі №2-а-3436/08/1570, за результатами розгляду якої постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012, яка набрала законної сили, визнано протиправними та скасовані вищенаведені розпорядження Тарутинської РДА №101/А-2005 від 05.05.2005 Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону та п.1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005 Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями.

Правомірність вказаного судового рішення підтверджено ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.04.2014р. у справі № К/9991/43671/12.

29.12.2012р. Тарутинською РДА прийнято розпорядження №1022/А-2012 Про надання в короткострокову оренду земельних ділянок па території Бородінської селищної, Виноградівської, Веселодолинської, Новотарутинської, Вознесенської Другої, Калачівської, Лісненеької. Миколаївської, Петрівської Другої та Рівненської сільських рад.

Відповідно до вказаного розпорядження №1022/А-2012 однією з підстав для його прийняття стало рішення Тарутинської районної ради Одеської області №131-VI від 20.07.2011р. Про порядок оформлення короткострокової оренди земельних ділянок із земель, що належать до державної та комунальної власності.

Водночас, у судовому порядку визнано протиправним та скасовано рішення Тарутинської районної ради Одеської області №131-V1 від 20.07.2011р. Про порядок оформлення короткострокової оренди земельних ділянок із земель, шо належать до державної та комунальної власності, на підставі якого було укладено оскаржуваний договір короткострокової оренди землі.

Так, 14.11.2013 Одеським окружним адміністративним судом у справі №815/7390/13-а у повному обсязі задоволено позов прокурора Тарутинського району Одеської області до Тарутинської районної ради Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення №131-VІ від 20.07.2011р.

При розгляді зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом встановлено, що рішення №131-V1 від 20.07.2011р. суперечить положенням ст.ст.122-126 Земельного кодексу України, адже передбачає надання в оренду земельних ділянок державної чи комунальної власності строком на один рік без необхідної технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою.

Згідно з п.1 розпорядження № 1022/А-2012 від 29.12.2012 до визначення Кабінетом Міністрів України порядку проведення земельних аукціонів відповідно статті 16 Закону України Про оренду землі та виготовлення проекту землеустрою, із земель сільськогосподарського призначення, які не надані у власність або користування і перебувають у запасі за межами населеного пункту для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, ведення особистого селянського господарства, сінокосіння та випас) худоби території Веселодолинської сільської ради в короткострокову оренду терміном на 1 рік товариству з обмеженою відповідальністю ВКФ Бородіно-А, надано земельну ділянку загальною площею 150 га ріллі, яка фактично входить до складу земель Тарутинського полігону.

Таким чином, Тарутинська РДА Одеської області, приймаючи вищезазначене рішення і не маючи жодних повноважень на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою загальною площею 150 га, розпорядилась самовільно і незаконно землями оборони, всупереч вимогам Земельного кодексу України, Законів України Про оренду землі та Про використання земель оборони.

Водночас, 29.12.2012р. на підставі розпорядження Тарутинської РДА №1022/А-2012 від 29.12.2012р. та рішення Тарутинської районної ради №131-V1 від 27.07.2011р. Про затвердження порядку оформлення короткострокової оренди земельних ділянок, що належать до державної власності між Тарутинською РДА та ТОВ ВКФ Бородіно-А укладено договір короткострокової оренди землі №458.

Відповідно до умов договору Тарутинська РДА для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та випасу худоби передала в короткострокову оренду ТОВ ВКФ Бородіно-А земельну ділянку загальною площею 150 га.

Договір укладено терміном на 1 рік до проведення аукціону відповідно до вимог Земельного кодексу України та виготовлення проекту землеустрою та технічної документації на земельні ділянки (п. 8 договору).

Згідно з п.п. 18, 20 договору передача земельної ділянки в оренду здійснюється у тридцяти денний термін після підписання Договору за актом її приймання-передачі без розроблення проекту відведення.

На підставі вказаного договору ТОВ ВКФ Бородіно-А сплачує орендну плату Тарутинській РДА та наразі фактично використовує зазначену земельну ділянку.

Договір короткострокової оренди землі № 458 від 29.12.2012р., після досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов, був оформлений у письмовій формі та підписаний сторонами, проте державну реєстрацію речового права користування земельною ділянкою, яка визначена зазначеним договором як об`єкт оренди, у встановленому Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснено не було.

Відсутність реєстрації права свідчить про не чинність такого договорю оскільки учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом з цим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладання договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Оскільки реєстрація, права оренди не відбулась, права та обов`язки за договором оренди землі № 458 від 29.12.2012р. у сторін не виникли, зазначений договір не набув чинності.

Таким чином, ТОВ ВКФ Бородіно-А без будь-яких правових підстав, самовільно використовує земельну ділянку площею 150 га за рахунок земель державної власності, які належать за цільовим призначенням до земель оборони.

З врахуванням наведеного, прокурор звернувся до Господарського суду Одеської області із даним позовом для захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивачів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов висновку, що заявлені прокурором позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного:
Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Згідно ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Щодо позовної вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 29.12.2012р. №1022/А-2012 Про надання в короткострокову оренду земельних ділянок на території Бородінської селищної, Виноградівської, Веселодолинської, Новотарутинської, Вознесенської другої, Калачівської, Лісненської, Миколаївської, Петрівської Другої та Рівненської сільських рад в частині надання в короткострокову оренду товариству з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" земельної ділянки загальною площею 150 га, розташованої на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області, суд зазначає наступне:

Конституційний Суд України у пункті 5 мотивувальної частини рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), серед іншого, зазначив про неприпустимість скасування рішень органів місцевого самоврядування, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх припинення.

Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання.
Усталена судова практика поширює зазначене положення, викладене у рішенні Конституційного Суду України, й на ненормативні правові акти місцевого органу виконавчої влади, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи (саме така правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 5 березня 2012 року у справі №21-423а11).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з приписами частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

За приписами статті 13 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України, статей 9 та 14 Закону України Про збройні Сили України землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

Землі, які використовують Збройні Сили України, є державною власністю. Вони підлягають обов`язковому обліку, цільовому використанню і правильному утриманню. Військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.

Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (частина 2 статті 2 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України).

У відповідності до статті 3 Закону України "Про Збройні Сили України" та Положення про Міністерство оборони України, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, яке наділено зокрема такими повноваженнями:

- надавати згоду або відмовляти в наданні згоди на відчуження майнових об`єктів, що відносяться до основних фондів підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони України, а також на передачу в заставу цілісних майнових комплексів підприємств, будівель та споруд, що належать до сфери управління Міноборони України, його структурних підрозділів;

- здійснювати у межах повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Міноборони України;

- здійснювати в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил.

Повноваження щодо визначення порядку прийняття рішення про відчуження військового майна визначаються згідно з окремим нормативно-правовим актом, прийняття якого делеговано Кабінету Міністрів України.

Згідно з пунктом 3 Положення Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 року №1919, повноваження суб`єктам підприємницької діяльності на реалізацію військового майна, яке є придатним для подальшого використання, але не може бути застосоване у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна (крім майна, зазначеного у пункті 4 цього Положення), а також цілісних майнових комплексів, у тому числі військових містечок та іншого нерухомого майна надає Кабінет Міністрів України у встановленому порядку.

Виходячи зі змісту вищезазначеного, рішення щодо відчуження військового майна приймається Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України з урахуванням особливостей майна.

У даному випадку відповідна згода на вилучення із земель Тарутинського полігону земельних ділянок та їх передачі у власність чи користування Тарутинській районній державній адміністрації Кабінетом Міністрів України та Міністерством оборони України не надавались.
У відповідності до частини 3 статті 34 Закону України Про місцеві державні адміністрації розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований в судовому порядку.

Таку ж правову позицію висловлено Верховним судом України в постанові від 10.06.2015 при розгляді справи №6-162цс15. Про можливість скасування незаконних рішень органу державної влади зазначено також в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 № 6-319цс15.

При цьому, самостійний позов про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов`язки сторін таких правовідносин (у зв`язку з тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання), що однак не виключає можливості оскарження зазначених актів у комплексному поєднанні із вимогами про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі цих оскаржуваних актів (постанова Верховного Суду України від 19.04.2017 року у справі №3-1471гс17).

Суд, дослідивши прийняте Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області розпорядження від 29.12.2012р. №1022/А-2012, встановив що це розпорядження хоч і має ненормативний характер одноразового застосування, проте є не реалізованим, з підстав того, що спірний договір оренди, який в подальшому було укладено сторонами, є нечинним в силу закону і не може свідчити про те, що розпорядження вичерпало свою дію фактом його виконання.

При цьому, слід зазначити, що вимоги прокурора про скасування даного розпорядження по своїй суті є тотожним визнанню його недійсним.

Крім того, скасування розпорядження створює ті ж юридичні наслідки, що і при визнанні його недійсним, та ніяким чином не впливає на суть та законність даного рішення суду.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним договору короткострокової оренди землі (землі запасу) від 29.12.2012р. №458, укладеного між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А", господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, у відповідності до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

У п.п. 2.1, 2.5.2, 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

Виходячи з положень ст.ст. 1, 4 Закону України „Про оренду землі оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

У відповідності до ст.ст. 13, 14 Закону України „Про оренду землі договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

В силу положень ст. 16 Закону України „Про оренду землі укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Положеннями ч.1 ст. 124 Земельного кодексу України також передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

При цьому, у п.п. 2.16, 2.24 постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин від 17 травня 2011 року N 6 зазначено наступне. Необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або в комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки.

Для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з`ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а отже й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

З огляду на це судам необхідно враховувати, що оскільки договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, то без скасування таких рішень у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для визнання відповідних договорів недійсними з підстав відсутності повноважень у відповідної місцевої ради чи органу виконавчої влади на затвердження проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки в оренду.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

При цьому, на застосуванні реституції має право наполягати виключно сторона правочину.

В той же час, відповідно ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно зі ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За таких обставин, у судовому порядку підлягає визнанню недійсним договір короткострокової оренди землі (землі запасу) від 29.12.2012р. №458, укладеного між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А".

Щодо позовної вимоги прокурора про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" повернути Міністерству оборони України зі складанням акту прийому-передачі земельну ділянку загальною площею 150 га, нормативно-грошовою вартістю 4 173 958,50грн., яка розташована на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області., суд зазначає наступне:

Так, відповідно до ст.211 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи несуть, цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства, зокрема за таке порушення як самовільне зайняття земельних ділянок.

Згідно із ст.212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

У свою чергу, товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" за відсутності державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою, самовільно використовує земельну ділянку загальною площею 150 га, розташовану на території Веселодолинської сільської ради, всупереч вищевказаним вимогам Земельного кодексу України, Закону України Про використання земель оборони.

За змістом спеціальних по відношенню до Цивільного кодексу України норм Земельного кодексу України (ст.ст.211, 212 ЗК України) при порушенні права землекористувача внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки іншою особою адекватним способом захисту такого порушеного права є подання ним позову про витребування земельної ділянки з незаконного володіння.

Згідно ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За таких обставин позовні вимоги про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" повернути Міністерству оборони України зі складанням акту прийому-передачі земельну ділянку загальною площею 150 га, нормативно-грошовою вартістю 4 173 958,50грн., яка розташована на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області підлягають задоволенню.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, яка викладена в запереченнях на позов, суд зазначає наступне.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведенності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року, № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Таким чином, для застосування строку позовної давності суд повинен встановити правомірність звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

За нормами статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства Нафтова компанія Юкос проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Згідно з приписами частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини 1 статті 261 вказаного України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року у справі №6-152цс14.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Суд вважає, що по даній справі початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту, коли позивачі дізнались про факт відсутності у Тарутинської районної державної адміністрації повноважень на розпорядження землями оборони, які відповідно до статті 84 Земельного кодексу України відносяться до земель державної власності.

Крім того, в ст.268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється.

Так, у частині четвертій цієї статті передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, яким порушене право власності або інше речове право.

Крім того, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення.

Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.

Обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову.

З врахуванням наведеного, заява відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності, задоволенню не підлягає.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

В цих нормах передбачається певна низка заходів, за допомогою яких потерпіла особа забезпечує реалізацію права на захист свого порушеного права чи інтересу, які в сукупності своїй утворюють відповідний правовий механізм захисту прав особи, який міститься в кожній галузі права.

Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Умовами ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У п.145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов`язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Судом було досліджено всі докази, наявні в матеріалах справи та надано оцінку всім доводам сторін.

Відповідачами у встановленому законом порядку позовні вимоги прокурора не спростовано. З врахуванням наведеного, позовні вимоги Заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст.129 ГПК України, з відповідачів на користь Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 800,00 грн.

Керуючись ст.ст.13, 20 73, 74, 76, 86, 126, 129, 165, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (позивач 1) та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району (позивач 2) до відповідачів Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області (відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" (відповідач 2) про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 29.12.2012р. №1022/А-2012 Про надання в короткострокову оренду земельних ділянок на території Бородінської селищної, Виноградівської, Веселодолинської, Новотарутинської, Вознесенської другої, Калачівської, Лісненської, Миколаївської, Петрівської Другої та Рівненської сільських рад в частині надання в короткострокову оренду товариству з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" (68544, Одеська обл., Тарутинський район, сільрада Веселодолинська, комплекс будівель та споруд, буд. №1; ) земельної ділянки загальною площею 150 га, розташованої на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області.

3. Визнати недійсним договір короткострокової оренди землі (землі запасу) від 29.12.2012р. №458 укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією (Одеської області(68500, Одеська обл., Тарутинський район, смт. Тарутине, вул. Широка, буд. №1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" (68544, Одеська обл., Тарутинський район, сільрада Веселодолинська, комплекс будівель та споруд, буд. №1; ).

4. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційну фірму "Бородіно-А" (68544, Одеська обл., Тарутинський район, сільрада Веселодолинська, комплекс будівель та споруд, буд. №1; ) повернути Міністерству оборони України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6, код 00034022) зі складанням акту прийому-передачі земельну ділянку загальною площею 150 га, нормативно-грошовою вартістю 4 173 958,50 грн., яка розташована на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області.

5. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Бородіно-А" (68544, Одеська обл., Тарутинський район, сільрада Веселодолинська, комплекс будівель та споруд, буд. №1; ) на користь Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району (67700, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Лікарняна, буд. №1 А, код 08124865) витрати на оплату судового збору в сумі 2 400 /дві тисячі чотириста/ грн. 00 коп.

6. Стягнути з Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області (68500, Одеська обл., Тарутинський район, смт. Тарутине, вул. Широка, буд. №1) на користь Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району (67700, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Лікарняна, буд. №1 А, код 08124865) витрати на оплату судового збору в сумі 2 400 /дві тисячі чотириста/ грн. 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Накази видати в порядку ст.327 ГПК України
Повний текст рішення складено 26 листопада 2018 р.

Суддя С.Ф. Гут