РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2018Справа № 910/12026/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Бородині В.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Блюменфельд Максима Юрійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерпідшипник"

про стягнення 320 733, 00 грн.

Представники:

від позивача: Пихтін К.В.;

від відповідача: Крилов А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Блюменфельд Максим Юрійович (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерпідшипник" (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 320 733, 00 грн., з якої: 315 000, 00 грн. - основного боргу та 5 733, 00 грн. - пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди транспортного засобу № 15/05-16 від 15.05.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 11.10.2018.

28.09.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерпідшипник" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що між сторонами також було укладено договір оренди транспортного засобу № 01/01-15 від 01.01.2015, за яким були надані послуги з оренди автомобіля на загальну суму 442 000, 00 грн., проте відповідачем було сплачено 874 670, 00 грн., у зв'язку з чим відповідач направив на адресу позивача заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до ст. 601 ЦК України, тож зобов'язання зі сплати коштів у розмірі 315 000, 00 грн. за договором оренди транспортного засобу № 15/05-16 від 15.05.2016 припинилися проведенням зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

08.10.2018 представник позивача через відділ автоматизованого документообігу суду подав відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що взаємозалік з фізичною особою-підприємцем платником єдиного податку заборонений законом, а отже односторонній правочин щодо зарахування зустрічних однорідних вимог є нікчемним. Крім того, позивач зазначає що за період з березня по серпень 2018 року сума орендної плати за договором оренди транспортного засобу № 01/01-15 від 01.01.2015 становить 1 362 000, 00 грн., в той час як за твердженням відповідача сплачено кошти у розмірі 874 670, 00 грн., що є меншою за розмір орендної плати за час користування відповідачем транспортним засобом за договором № 01/01-15 від 01.01.2015.

У судовому засіданні 11.10.2018 оголошено перерву до 08.11.2018.

23.10.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду представник відповідача подав клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, в якому просить суд призначити у даній справі судову-почеркознавчу експертизу актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) за договором № 01/01-15 від 01.01.2015, які були долучені позивачем до відповіді на відзив на позовну заяву.

Також, 23.10.2018 представник відповідача через відділ автоматизованого документообігу суду подав заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначає, що грошові кошти у розмірі переплати за договором оренди транспортного засобу № 01/01-15 від 01.01.2015 по факту були оплачені з помилковим призначенням платежу, тобто бухгалтер під час формування платіжного доручення не змінила призначення платежу, у зв'язку з чим відповідач вважає, що сума переплати за договором № 01/01-15 від 01.01.2015 може бути зарахована за договором № 15/05-16 від 15.05.2016.

У судовому засіданні 08.11.2018 оголошено перерву до 15.11.2018.

У даному судовому засіданні представник відповідача підтримав подане клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи.

Представник позивача заперечив проти задоволення даного клопотання.

Розглянувши подане відповідачем клопотання, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Однак, суд зазначає, що договір оренди транспортного засобу № 01/01-15 від 01.01.2015 та складені до нього акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) не є предметом дослідження у даній справи, враховуючи, що спір у даній справи виник внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди транспортного засобу № 15/05-16 від 15.05.2016, а тому суд відмовляє у задоволенні поданого клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи у даній справі.

Також, у даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 15.11.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.05.2016 між Фізичною особою-підприємцем Блюменфельдом Максимом Юрійовичем (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерпідшипник" (далі - орендар) укладено договір оренди транспортного засобу № 15/05-16, умовами якого передбачено, що орендодавець передає орендарю в строкове платне володіння і користування автомобіль "ВМW" 525 D, синього кольору, шасі (кузов, рама) НОМЕР_5, СЕДАН-В, 2016 р.в., дер. № НОМЕР_1 (далі - автомобіль).

Орендований автомобіль буде використовуватися орендарем для господарської діяльності підприємства (п. 2.1. договора).

Термін оренди встановлюється з 15.05.2016 по 15.05.2019 (п. 2.2. договору).

Відповідно до п. 3.2. договору, передача автомобіля в оренду здійснюється за актом прийому-передачі, який повинен бути підписаний повноважними представниками сторін та є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно п. 4.1. договору, орендар приймає на себе наступні зобов'язання, зокрема своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату; провести за свій рахунок обов'язкове страхування цивільної відповідальності по орендованому автомобілю на термін дії договору.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що орендна плата встановлюється в розмірі 42000, 00 грн. без ПДВ за один місяць оренди автомобіля.

Орендар сплачує орендну плату шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця не пізніше 30 числа місяця, наступного за місяцем надання/отримання послуг оренди (п. 6.2. договору).

Відповідно до п. 8.2. договору, в разі прострочення виплати орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі 0,01% від суми несвоєчасно сплаченої орендної плати за кожен день прострочення.

15.05.2016 сторонами складено та підписано акт прийому-передачі до договору оренди транспортного засобу № 15/05-16 від 15.05.2016, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає легковий автомобіль "ВМW" 525 D, синього кольору, державний номер НОМЕР_1, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_5, СЕДАН-В.

В момент передачі орендарю майно повністю відповідає положенням договору оренди та придатне для використання в господарській діяльності за призначенням. Показання спідометра на момент передачі 0.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов договору оренди транспортного засобу № 15/05-16 від 15.05.2016 були надані послуги з оренди транспортного засобу на загальну суму 315 000, 00 грн., а відповідачем прийняті надані послуги, що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № ИД-0000005/1 від 31.05.2016 на суму 21 000, 00 грн., № ИД-0000006/1 від 30.06.2016 на суму 42 000, 00 грн., № ИД-0000007/1 від 31.07.2016 на суму 42 000, 00 грн., № ИД-0000008/1 від 31.08.2016 на суму 42 000, 00 грн., № ИД-0000009/1 від 30.09.2016 на суму 42 000, 00 грн., № ИД-00000010/1 від 31.10.2016 на суму 42 000, 00 грн., № ИД-00000011/1 від 30.11.2016 на суму 42 000, 00 грн., № ИД-00000012/1 від 30.12.2016 на суму 42 000, 00 грн. які підписані представниками сторін та скріплені печатками товариств (копії у матеріалах справи).

Проте, відповідач свої зобов'язання зі сплати орендної плати за передане в оренду рухоме майна не виконав, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерпідшипник" утворилась заборгованість у розмірі 315 000, 00 грн.

Позивачем на адресу відповідача направлялась претензія № 2 від 10.08.2018, в якій позивач просив відповідача погасити заборгованість у розмірі 315 000, 00 грн. шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача № 3800 в АТ «Укрсиббанк», що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку № 5607 від 10.08.2018 (копія у матеріалах справи).

Відповідач на вищезазначену претензію відповіді не надав, заборгованість не погасив.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що за відповідачем утворилась заборгованість по сплаті орендної плати за травень-грудень 2016 року у розмірі 315 000, 00 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 5 733, 00 грн. - пені за загальний період з 01.07.2016 по 31.07.2017.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору оренди транспортного засобу № 15/05-16 від 15.05.2016, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором оренди.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Частинами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що позивач є власником транспортного засобу "ВМW" 525 D, синього кольору, державний номер НОМЕР_1, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_5, СЕДАН-В, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 20.04.2016.

Судом також встановлено, що на виконання умов договору оренди транспортного засобу № 15/05-16 від 15.05.2016 позивач передав, а орендар прийняв легковий автомобіль "ВМW" 525 D, синього кольору, державний номер НОМЕР_1, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_5, СЕДАН-В. В момент передачі орендарю майно повністю відповідає положенням договору оренди та придатне для використання в господарській діяльності за призначенням. Показання спідометра на момент передачі 0, що підтверджується актом прийому-передачі від 15.05.2016, який підписаний сторонами без зауважень.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов договору оренди транспортного засобу № 15/05-16 від 15.05.2016 були надані послуги з оренди транспортного засобу на загальну суму 315 000, 00 грн., а відповідачем прийняті надані послуги, що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № ИД-0000005/1 від 31.05.2016 на суму 21 000, 00 грн., № ИД-0000006/1 від 30.06.2016 на суму 42 000, 00 грн., № ИД-0000007/1 від 31.07.2016 на суму 42 000, 00 грн., № ИД-0000008/1 від 31.08.2016 на суму 42 000, 00 грн., № ИД-0000009/1 від 30.09.2016 на суму 42 000, 00 грн., № ИД-00000010/1 від 31.10.2016 на суму 42 000, 00 грн., № ИД-00000011/1 від 30.11.2016 на суму 42 000, 00 грн., № ИД-00000012/1 від 30.12.2016 на суму 42 000, 00 грн. які підписані представниками сторін та скріплені печатками товариств (копії у матеріалах справи).

Проте, відповідач свої зобов'язання зі сплати орендної плати за передане в оренду рухоме майно не виконав, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерпідшипник" за період травень-грудень 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 315 000, 00 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що між сторонами також було укладено договір оренди транспортного засобу № 01/01-15 від 01.01.2015, за яким були надані послуги з оренди автомобіля НОМЕР_2 на загальну суму 442 000, 00 грн., проте відповідачем було сплачено 874 670, 00 грн., у зв'язку з чим відповідач направив на адресу позивача заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до ст. 601 ЦК України, тож зобов'язання зі сплати коштів у розмірі 315 000, 00 грн. за договором оренди транспортного засобу № 15/05-16 від 15.05.2016 припинилися проведенням зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 01.01.2015 між Фізичною особою-підприємцем Блюменфельдом Максимом Юрійовичем (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерпідшипник" (далі - орендар) укладено договір оренди транспортного засобу № 01/01-15, умовами якого передбачено, що орендодавець передає орендарю в строкове платне володіння і користування автомобіль «VOLVO», коричневого кольору, шасі (кузов, рама) НОМЕР_7, Легковий універсал-В, 2011 р.в., дер. № НОМЕР_3 (далі - автомобіль).

01.03.2015 сторонами складено та підписано акт прийому-передачі до договору оренди транспортного засобу № 01/01-15 від 01.01.2015, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає легковий автомобіль «VOLVO», коричневого кольору, державний номер НОМЕР_3, 2011 року випуску. В момент передачі орендарю майно повністю відповідає положенням договору оренди та придатне для використання в господарській діяльності за призначенням. Показання спідометра на момент передачі 101780.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було надіслано на адресу позивача (після відкриття провадження у даній справі) заяву по зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.09.2018 № 132, в якій зазначено, що ТОВ "ТД "Інтерпідшипник" має зобов'язання перед ФОП Блюменфельд М. Ю. за договором оренди транспортного засобу № 15/05-16 від 15.05.2016 у сумі 315 000, 00 грн. В свою чергу, ФОП Блюменфельд М. Ю. має заборгованість перед ТОВ "ТД "Інтерпідшипник" за оренди транспортного засобу № 01/01-15 від 01.01.2015 на суму 698 670, 00 грн., тож на підставі ст.ст. 601, 603 ЦК України зобов'язання зі сплати грошових зобов'язань за договором транспортного засобу № 15/05-16 від 15.05.2016 у сумі 315 000, 00 грн. підлягають припиненню зарахуванням зустрічних однорідних вимог за договором оренди транспортного засобу № 01/01-15 від 01.01.2015.

Згідно з ст. ст. 202, 203 ГК України зобов'язання припиняється, зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 601 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За ч. 1 ст. 601 ЦК України вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Отже, для зарахування вимог необхідне додержання трьох умов: вимоги повинні бути зустрічними, однорідними та такими, строк виконання яких або настав, або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зокрема, залік є можливим за тими зобов'язаннями, строк виконання яких вже настав, або, якщо строк виконання визначений моментом пред'явлення вимоги. До того ж важливо, щоб строк виконання зобов'язання настав за двома зобов'язаннями. Оскільки, якщо за одним договором строк виконання настав, а за другим ні, то зарахування стане можливим лише після настання строку виконання за другим зобов'язанням.

При цьому, заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Так, відповідно до п. 2.2. договору №01/01-15 від 01.01.2015, строк оренди встановлюється з 01.01.2015 року по 31.12.2018 року.

Згідно п. 3.2. договору оренди №01/01-15 від 01.01.2015, передання автомобіля в оренду здійснюється за актом приймання-передання, який повинен бути підписаний повноважними представниками сторін та є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом п. 5.1.договору оренди №01/01-15 від 01.01.2015 передбачено, що автомобіль має бути повернутий орендодавцю протягом 5 (п'яти) днів з моменту закінчення строку дії оренди у повній комплектності і в тому технічному стані, в якому він був отриманий, з урахуванням нормального зносу, що виник в період експлуатації.

Відповідно до п. 5.2. договору оренди №01/01-15 від 01.01.2015, повернення автомобіля відбувається за Актом приймання-передачі, який має бути підписаний повноважними представниками Сторін.

Згідно п. 6.1. договору оренди №01/01-15 від 01.01.2015 року (в редакції додаткової угоди № 2 від 01.09.2015) орендна плата встановлюється в розмірі 34 000,00 грн., без ПДВ за один місяць оренди автомобіля.

Тобто, розмір щомісячної орендної плати за період з березня 2015 року по серпень 2015 року становив 23 000, 00 грн., а з вересня 2015 року - 34 000,00 грн.

Орендар сплачує орендну плату шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця на пізніше 30 числа місяця, що настає за місяцем надання/отримання послуги оренди (п. 6.2. договору оренди №01/01-15 від 01.01.2015 року).

З матеріалів справи вбачається, що 01.03.2015 сторонами складено та підписано акт прийому-передачі до договору оренди транспортного засобу № 01/01-15 від 01.01.2015, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає легковий автомобіль «VOLVO», коричневого кольору, державний номер НОМЕР_3, 2011 року випуску. В момент передачі орендарю майно повністю відповідає положенням договору оренди та придатне для використання в господарській діяльності за призначенням. Показання спідометра на момент передачі 101780.

Разом з тим, відповідно до наявних у матеріалах справи актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) складених на виконання договору №01/01-15 від 01.01.2015 року за період з березня 2015 по серпень 2018 розмір орендної плати становить 1 362 000, 00 грн., в той час як відповідачем сплачено кошти у розмірі 874 670, 00 грн., тобто розмір сплачених відповідачем коштів є меншим за розмір нарахованої орендної плати за час користування автомобілем, що свідчить про наявність заборгованості.

При цьому, суд відзначає, що у матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем автомобіля «VOLVO», державний номер НОМЕР_3, 2011 року випуску, відповідний акт приймання-передання автомобіля з оренди сторонами не складався, доказів зворотного суду не надано.

Щодо твердження відповідача про те, що грошові кошти у розмірі переплати за договором оренди транспортного засобу № 01/01-15 від 01.01.2015 по факту були оплачені з помилковим призначенням платежу, а саме бухгалтер при формуванні платіжного доручення не змінила призначення платежу, у зв'язку з чим відповідач вважає, що сума переплати за договором № 01/01-15 від 01.01.2015 може бути зарахована за договором № 15/05-16 від 15.05.2016, суд відзначає наступне.

Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена постановою Національного банку України №22 від 21.01.2004 року встановлює загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків.

У п.1.3 Інструкції зазначено, що вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов'язкові для виконання ними.

Платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача. (п. 1.4 Інструкції).

Згідно з п.2.29 Інструкції платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі.

Відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа несе особа, яка оформила цей документ і подала до обслуговуючого банку (п.2.3 Інструкції).

Пунктом 3.8 Інструкції встановлено, що реквізит платіжного доручення "Призначення платежу" заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України і відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту лише за зовнішніми ознаками.

Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що чинним законодавством України не передбачено право отримувача самостійно змінювати «призначення платежу», зазначене у платіжному дорученні.

При цьому, суд зазначає, що у разі необхідності виправлення помилки, платники надсилають контрагенту (отримувачу коштів) листа, складеного у довільній формі, у якому описують зміст помилки, та до листа додають копію платіжного доручення з відміткою банку. Отриманий лист візується керівником підприємства та підкріплюється до виписки банку. Проте матеріали справи не містять доказів того, що відповідач звертався до позивача з відповідним листом про зміну реквізитів у долучених до відзиву на позовну заяву платіжних дорученнях.

Таким чином, підсумовуючи викладене вище, суд зазначає, що у даному випадку відсутні підстави для зарахування зустрічних однорідних вимог, тобто зобов'язання сторін не припинилися.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що орендна плата встановлюється в розмірі 42000, 00 грн. без ПДВ за один місяць оренди автомобіля.

Орендар сплачує орендну плату шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця не пізніше 30 числа місяця, наступного за місяцем надання/отримання послуг оренди (п. 6.2. договору).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, враховуючи умови п. 6.2. договору, відповідач зобов'язаний був перераховувати орендну плату у термін не пізніше 30 числа місяця, наступного за місяцем надання/отримання послуг оренди, тобто починаючи з 1 (першого) числа місяця, наступного за місяцем надання/отримання послуг оренди відбувалося прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене вище, оскільки відповідач не здійснив оплату по орендній платі в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов'язання належним чином, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови договору оренди транспортного засобу № 15/05-16 від 15.05.2016, положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 315 000, 00 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 5 733, 00 грн. - пені за загальний період з 01.07.2016 по 31.07.2017.

Відповідно до п. 8.2. договору, в разі прострочення виплати орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі 0,01% від суми несвоєчасно сплаченої орендної плати за кожен день прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року)

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Суд перевірив правильність наданого позивачем розрахунку пені і встановив, що останній відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, проведений з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання та за відповідний період прострочення, а тому визнається обґрунтованою вимога позивача про стягнення з відповідача 5 733, 00 грн. - пені за загальний період з 01.07.2016 по 31.07.2017 нарахована по кожному акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) окремо.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Блюменфельд Максима Юрійовича задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерпідшипник" (01033, м. Київ, вул. Паньківська, буд. 6-А, ідентифікаційний код - 34181697) на користь Фізичної особи-підприємця Блюменфельд Максима Юрійовича (02121, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_4) 315 000 (триста п'ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. - заборгованості, 5 733 (п'ять тисяч сімсот тридцять три) грн. 00 коп. - пені та 4 811 (чотири тисячі вісімсот одинадцять) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено: 20.11.2018.

Суддя Щербаков С.О.