ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2018 р.м. ХарківСправа № 922/2311/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шатернікова М.І.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПК Індустрія", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізований "Проектно будівельний монтажний поїзд - 753", м. Харків

про стягнення 143236,07 грн.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність б/н від 08.08.18;

відповідача - ОСОБА_2, довіреність б/н від 30.07.18;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПК Індустрія" 20.08.2018 р. звернулось до Господарського суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізований "Проектно будівельний монтажний поїзд - 753" про стягнення заборгованості за поставлений товар у розмір 340441,52 грн., у звязку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобовязань за договором поставки № 010117/1 від 01.01.2017 р. в частині своєчасної оплати переданого у власність товару. Відповідно до позовної заяви ціна позову складається з: 197205,44 грн. основного боргу, 41342,35 грн. пені, 46251,80 грн. штрафу, 12110,42 грн. - 3% річних, 43531,50 грн. інфляційних збитків.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.08.2018 року прийнято позовну заяву ТОВ "Торговий дім "ПК Індустрія" до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/2311/18 та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

24.09.2018 на адресу суду позивачем надано заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх. 27653), в якій позивач повідомляє, що після подачі позову відповідачем було повністю сплачено суму основного боргу у розмірі 197205,44 грн., та у звязку з чим позивач вважає за необхідне зменшити позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача 41342,35 грн. пені, 46251,80 грн. штрафу, 43531,50 грн. інфляційних втрат, 12110,42 грн. - 3% річних. Судові витрати покласти на відповідача. Одночасно позивачем подано заяву про повернення сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2958,08 грн., у звязку зі зменшенням розміру позовних вимог.

У підготовчому засіданні 24.09.2018 р. судом було постановлено ухвалу в порядку п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України, яку було занесено до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 10.10.2018 р. о 10:30.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.10.2018 року було прийнято заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог (вх. 27653) та продовжено розгляд справи з її урахуванням; продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів до 20.11.2018 р. включно; закрито підготовче провадження у справі № 922/2311/18 та призначено справу до судового розгляду по суті на "06" листопада 2018 р. о 10:00.

У судовому засіданні 06.11.2018 р. судом було постановлено ухвалу, яку було занесено до протоколу судового засідання, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України про оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи по суті до 10:00 14.11.2018 р.

Представник позивача у судовому засіданні підтримує позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог та просить суд, посилаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобовязань за договором поставки № 010117/1 від 01.01.2017 р. в частині своєчасної оплати переданого у власність товару, стягнути з відповідача на користь ТОВ "Торговий дім "ПК Індустрія" 41342,35 грн. пені, 46251,80 грн. штрафу, 12110,42 грн. - 3% річних, 43531,50 грн. інфляційних збитків. Спростовуючи заперечення відповідача, представник позивача наголошує, що поставки товару відповідачу за період з 01 січня 2017року по 03 липня 2018 року позивачем здійснювались виключно в межах договору поставки № 010117/1 від 01.01.2017 р. та жодних інших діючих договорів за цей період між сторонами укладено не було. Крім того, представник позивача просить суд покласти на відповідача судові витрати, які складаються з судового збору у розмір 2148,54 грн. та витрати, повязаних з розглядом справи: на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн. та повязаних з розглядом справи в суді першої інстанції у розмірі 5000,00 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечує проти вимог позивача у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на позовну заяві (вх. 26676) та додатково наданих запереченнях на відповідь позивача (вх. 29430), вказуючи, що після подачі позивачем позову, та до моменту отримання останнього відповідачем, на виконання вимог договору, відповідно до платіжного доручення № 44 від 23 серпня 2018 року на суму 30000,00 грн. та платіжного доручення № 71 від 22 серпня 2018 року на суму 167205,44 грн. відповідачем було сплачено на користь позивача загальну суму коштів у розмірі 197205,44 грн. Одночасно у судовому засіданні представник відповідача заперечуючи проти позовних вимог наголошував та тому, що товар відповідачем взагалі не передавався відповідачу, оскільки до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів такої передачі, а видаткові накладні не відповідають вимогам ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Заперечення відповідача проти нарахування штрафу, пені, інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних на суму заборгованості за видатковими накладними № 1001012 від 10 січня 2017р., № 1701018 від 17 січня 2017 р., № 1901013 від 19 січня 2017р., № 2501001 від 25 січня 2017 р., № 3101004 від 31 січня 2017 р., № 202024 від 02 лютого 2017 р., № 802011 від 08 лютого 2017 р., № 1702018 від 17 лютого 2017 р., № 2102002 від 21 лютого 2017 р., № 2102003 від 21 лютого 2017 р., № 2802002 від 28 лютого 2017 р., № 903014 від 09 березня 2017 р., № 1603017 від 16 березня 2017 р., ґрунтуються на тому, що підставою для складання вищезазначених накладних вказано рахунок, тобто товар поставлено згідно рахунків, а не договору. Також відповідач наголошує, що розраховуючи пеню (штрафну санкцію) та суми штрафів позивач не враховує оплати зі сторони відповідача, які здійснені відповідачем у строк погашення заборгованість за поставлені товари (зокрема, відповідач вважає, що за поставлений товар 19.07.2017 року на суму 11 971,92 грн. було оплачено 24.07.2017 року, тобто в строки передбачені п. 4.1. договору, що підтверджується випискою наданою Позивачем (ст. 136), так як сума заборгованості за поставкою та оплата співпадає до десятої копій, однак позивач це зволік, та безпідставно нарахував штраф та пеню). Крім того, заперечує проти стягнення витрат на правову допомогу у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

01 січня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПК Індустрія" (позивач, продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Спеціалізований "Проектно будівельний монтажний поїзд - 753" (відповідач, покупець) був укладений Договір поставки № 010117/1, у відповідності до п. 1.1. якого продавець у порядку і на умовах, визначених цим Договором, зобов'язується поставити і передати у власність покупця, а покупець прийняти та своєчасно оплатити підшипники, ГТВ, кільця стопорні, ланцюги приводні, манжети та іншу продукцію виробничо-технічного призначення (далі по тексту товар) партіями, в асортименті, кількості, і за цінами, вказаними в узгоджених рахунках.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що він вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2018 р.

Умови поставки та передачі товару визначені сторонами у розділі 3 договору.

Зокрема, пунктом 3.1. Договору поставки передбачено, що товар поставляється партіями. Асортимент і кількість виробів у партії узгоджуються між продавцем і покупцем у видаткових накладних. Товар постачається зі складу продавця - м. Харків, пров. Сімферопольський, буд. 6, літ. "Д-1". При необхідності за погодженням сторін товар поставляється автотранспортом продавця, перевізником чи іншим транспортом покупця (п. 3.2. договору). Підтвердженням факту узгодження ціни, кількості і термінів постачання товару є фактичне отримання товару покупцем згідно до видаткової накладної (п. 3.5 договору).

Відповідно до п. 4.1. договору, покупець здійснює оплату кожної партії товар по відповідному рахунку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця протягом 10 банківських днів з моменту відвантаження товару.

Як зазначає позивач, на виконання своїх зобов'язань за спірним договором ним за період часу з 10.01.2017 р. по 03.07.2018 р. окремими партіями було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 664517,29 грн.

На підтвердження факту передання відповідачу товару позивач надав до суду видаткові накладні № 1001003 від 10.01.2017, № 1001012 від 10.01.2017, № 1701018 від 17.01.2017, № 2501001 від 25.01.2017, № 3101004 від 31.01.2017, № 0202024 від 02.02.2017, № 0802011 від 08.02.2017, № 1702018 від 17.02.2017, № 2102002 від 21.02.2017, № 2102003 від 21.02.2017, № 2802002 від 28.02.2017, № 0903014 від 09.03.2017. № 1603017 від 16.03.2017, № 0404008 від 04.04.2017, № 0404009 від 04.04.2017, № 1204014 від 12.04.2017, № 1904022 від 19.04.2017, № 2604005 від 26.04.2017, № 505024 від 05.05.2017, № 0505011 від 05.05.2017, № 1505007 від 15.05.2017, № 2605005 від 26.05.2017, № 2905013 від 29.05.2017, № 106017 від 01.06.2017, № 2306001 від 23.06.2017, № 0507003 від 05.07.2017, № 1907019 від 19.07.2017, № 1209030 від 12.09.2017, № 2809025 від 28.09.2017, № 2410024 від 24.10.2017, № 611013 від 06.11.2017, № 512017 від 05.12.2017, № 812023 від 08.12.2017, № 1212015 від 12.12.2017, № 1412013 від 14.12.2017, № 2201010 від 22.01.2018, № 2201011 від 22.01.2018, № 1402028 від 14.02.2018, № 1204011 від 12.04.2018, № 1005015 від 10.05.2018, № 106006 від 01.06.2018, № 606015 від 06.06.2018, № 806002 від 08.06.2018, № 1206002 від 12.06.2018, № 2106004 від 21.06.2018, № 2206023 від 22.06.2018, № 307014 від 03.07.2018, підписані уповноваженими представниками сторін, копії яких залучені до матеріалів справи (т. 1 а.с. 42 - 89).

Відповідач, в свою чергу, поставлений товар отримав, що підтверджується підписом уповноважених представників на відповідних видаткових накладних та довіреностями на отримання матеріальних цінностей (т. 1 а.с. 128-140), проте оплату поставленої продукції здійснив частково. За твердженнями позивача оплата отриманого товару була здійснена відповідачем частково на загальну суду 476971,92 грн., на підтвердження чого позивачем надано банківську виписку по рахунку (т. 1 а.с. 145-146)

Таким чином, за твердженням позивача неоплаченою залишилась заборгованість за договором поставки № 010117/1 від 01.01.2017 р. у розмірі 197205,44 грн., що і стало причиною звернення позивача з позовом до суду.

На підтвердження факту наявності у відповідача заборгованості позивачем також надано до суду копії актів звірки взаємних розрахунків (т. 1 а.с. 143-144).

Крім того, як зазначає позивач, до подачі цього позову вживалися заходи досудового врегулювання спору шляхом переговорів. Відповідач після переговорів надав лист за № 57-1 від 04.04.2018 року, яким гарантував погашення заборгованості відповідно графіку: квітень до 13.04.2018 року - 20000 грн., до 20.04.2018 року - 20000 грн., до 30.04.2018 року - 50000 грн.; травень 2018 року - 100000 грн.; червень 2018 року - 100000 грн. Однак станом на 17.08.2018 року відповідач так і не виконав належним чином умови Договору поставки в частині своєчасної оплати поставленого товару та має заборгованість.

Протягом проведення підготовчого провадження позивачем повідомлено про погашення відповідачем основної суми заборгованості у розмірі 197205,44 грн. у повному обсязі, у звязку з чим подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом та розгляд справи було продовжено з її урахуванням.

Так, у звязку із простроченням грошового зобовязання, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 41342,35 грн. пені (штрафної неустойки) відповідно до п. 7.2. Договору; 46251,80 грн. штрафу відповідно до п. 7.2. Договору; 43531,50 грн. інфляційних нарахувань; 12110,42 грн. 3% річних від простроченої суми.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, проте підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Одночасно суд зауважує, що відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 205 ЦК України).

Зі змісту ст. 207 ЦК України випливає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як свідчать надані суду документи, між сторонами склалися господарські відносини, що породили взаємні обов'язки. Обов'язки позивача виразились у передачі товару відповідачу, а обов'язки відповідача - в оплаті цієї продукції.

Наведене судом розуміння змісту цивільного законодавства об'єктивно відповідає таким передбаченим ст. 3 ЦК України засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність.

Позивач, як на підставу виникнення прав та обовязків між сторонами посилається на укладений між сторонами договір поставки № 010117/1 від 01.01.2017 р., саме на виконання якого позивачем було поставлено товар відповідачу на підставі видаткових накладних доданих до позовної заяви, які є первинними документами, що містять відомості про господарську операцію.

Разом з тим, суд зауважує, що дослідивши подані видаткові накладні судом встановлене наступне.

Спірні видаткові накладні (т. 1 а.с. 42 - 89), містять найменування сторін, підписи осіб, які передають та отримують товар, перелік товару, його вартість та інші реквізити, тобто вони відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та є первинним документами, в яких зафіксовано факт здійснення господарської операції.

Однак, вказані накладні поділяються на дві групи, а саме:

- перша група: видаткові накладні № 1001003 від 10.01.2017, № 0404008 від 04.04.2017, № 0404009 від 04.04.2017, № 1204014 від 12.04.2017, № 1904022 від 19.04.2017, № 2604005 від 26.04.2017, № 505024 від 05.05.2017, № 0505011 від 05.05.2017, № 1505007 від 15.05.2017, № 2605005 від 26.05.2017, № 2905013 від 29.05.2017, № 106017 від 01.06.2017, № 2306001 від 23.06.2017, № 0507003 від 05.07.2017, № 1907019 від 19.07.2017, № 1209030 від 12.09.2017, № 2809025 від 28.09.2017, № 2410024 від 24.10.2017, № 611013 від 06.11.2017, № 512017 від 05.12.2017, № 812023 від 08.12.2017, № 1212015 від 12.12.2017, № 1412013 від 14.12.2017, № 2201010 від 22.01.2018, № 2201011 від 22.01.2018, № 1402028 від 14.02.2018, № 1204011 від 12.04.2018, № 1005015 від 10.05.2018, № 106006 від 01.06.2018, № 606015 від 06.06.2018, № 806002 від 08.06.2018, № 1206002 від 12.06.2018, № 2106004 від 21.06.2018, № 2206023 від 22.06.2018, № 307014 від 03.07.2018, яка крім перелічених вище реквізитів містить посилання, як на підставу здійснення господарської операції, на договір № 010117/1 від 01.01.2017 р., та в якій порядок оплати товару (дата оплати) відповідає приписам п. 4.1. вищезазначеного договору (з урахуванням відтермінування оплати на 10 банківських днів).

- друга група: видаткові накладні № 1001012 від 10.01.2017, № 1701018 від 17.01.2017, № 2501001 від 25.01.2017, № 3101004 від 31.01.2017, № 0202024 від 02.02.2017, № 0802011 від 08.02.2017, № 1702018 від 17.02.2017, № 2102002 від 21.02.2017, № 2102003 від 21.02.2017, № 2802002 від 28.02.2017, № 0903014 від 09.03.2017. № 1603017 від 16.03.2017, які не містять посилань на спірний договір поставки, а як підставу здійснення господарської операції зазначено або рахунки на оплату або договори з номерами та датами, які не співпадають з номером спірного договору на який посилається позивач. Крім того, в даній групі видаткових накладних, також відрізняється умова щодо терміну оплати даної партії товару, так оплата за партію товару повинна бути здійснена в день поставки товару, що відрізняється від порядку оплати, узгодженого сторонами у спірному договорі поставки (п. 4.1.)

Враховуючи принцип свободи договорів, та вищевказані обставини, суд визнає безпідставним посилання позивача на договір поставки № 010117/1 від 01.01.2017 р. в якості належної підстави для виникнення у сторін правовідносин з поставки товару за період з 10.01.2017 по 16.03.2017 за переліченими видатковими накладними другої групи. Вказані накладні є належним первинним обліковим документом, що фіксує факт здійснення господарської операції у відповідності до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та є самостійною підставою виникнення правовідносин між сторонами.

Крім того, матеріали справи, зокрема посилання у довіреностях на отримання матеріальних цінностей на інший договір № 050916/13 від 05.09.2013 р., підтверджують, що до виникнення спірних відносин, сторони певний час успішно співпрацювали та існували інші підстави виникнення правовідносин між сторонами ніж спірний договір поставки на який посилається позивач. З огляду на викладене, суд оцінює критично та не приймає до уваги доводи позивача про те, що між сторонами не існувало інших правовідносин.

Таким чином, суд вважає, що поставка товару за видатковими накладними віднесеними судом до першої групи здійснювалась на підставі спірного договору поставки, натоміть поставка товарів відповідачу за видатковими накладними другої групи: № 1001012 від 10.01.2017, № 1701018 від 17.01.2017, № 2501001 від 25.01.2017, № 3101004 від 31.01.2017, № 0202024 від 02.02.2017, № 0802011 від 08.02.2017, № 1702018 від 17.02.2017, № 2102002 від 21.02.2017, № 2102003 від 21.02.2017, № 2802002 від 28.02.2017, № 0903014 від 09.03.2017. № 1603017 від 16.03.2017, здійснювалась у позадоговірному порядку. При цьому, судом враховано, що саме позивачем складались спірні видаткові накладні та зазначались підстави виникнення правовідносин.

Таким чином, приймаючи до увагу зменшення позовних вимоги, враховуючи визначення позивачем як підстави позовних вимог наявності договірних відносин за договором поставки № 010117/1 від 01.01.2017 р., відсутності у суду можливості виходу за межі позовних вимог, суд розглядає позов про стягнення штрафних санкцій, інфляційних та річних за невиконання відповідачем договірних зобовязань з урахуванням встановлених вище судом фактів.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач протягом дії спірного договору поставки № 010117/1 від 01.01.2017 р. належним чином виконував взяті на себе зобов'язання, передаючи у власність відповідача окремими партіями товар, який без зауважень прийнятий відповідачем так за період з 10.01.2017 по 17.07.2018 поставив товар на суму 460242,19 грн. (судом не враховані видаткові накладні віднесені до другої групи, за якими поставка товару здійснювалась поза спірним договором), проте відповідач в порушення норм чинного цивільного та господарського законодавства України та умов спірного договору, систематично здійснював оплату товару з порушенням п. 4.1. договору, у зв'язку з чим, враховуючи приписи ст. 612 ЦК України, п. 4.1. договору та правовідносини, які склались між сторонами, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання грошового зобовязання за договором поставки № 010117/1 від 01.01.2017 р.

Щодо здійснення відповідачем оплат за отриманий товар, то на підтвердження цього факту відповідачем надано банківську виписку від 18.08.2018 (а.с. 145-146) в якій вказано лише загальне посилання на договір поставки № 010117/1 від 01.01.2017 р. та не зазначено щодо конкретних партій товару за які здійснюється оплата. Не надано таких доказів й відповідачем (зокрема платіжних доручень із зазначенням призначення платежу з посиланням на договір та конкретну видаткову накладну). Таким чином, судом не приймаються до уваги заперечення відповідача щодо невірного зарахування платежів відповідачем та співпадіння до десятої копійки ціни товару та платежу здійсненого відповідачем.

Одночасно судом враховано, що умовами договору сторони не передбачили порядку зарахування позивачем грошових коштів, перерахованих відповідачем, в рахунок погашення заборгованості за спірним договором, суд керується загальним правилом унормованим ст. 534 ЦК України, та визнає правомірним зарахування здійснених відповідачем оплат в рахунок погашення заборгованості в порядку черговості виникнення такої заборгованості.

В той же час, суд зазначає з посиланням на заперечення відповідача, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а тому обставина надання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, а отже, наявність або відсутність рахунку-фактури в будь-якому разі не звільняє боржника від обов'язку зі сплати вартості наданих послуг/оплати поставлених товарів.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення 41342,35 грн. - пені та 46251,80 грн. штрафу, суд виходить з наступного.

За змістом ст. ст.610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) за яким передбачено правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 547ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Таким чином, в силу наведених положень законодавства штрафні санкції за прострочення сплати грошових коштів, які є одним з видів забезпечення виконання зобов'язання можуть бути стягнуті саме в разі, якщо таке передбачено договором (встановлено за згодою сторін).

Таким чином, крім вищевстановленого щодо підстав позову визначених позивачем та обставин вчинення поставки товару за видатковими накладними другої групи, суд констатує, що поставка товару здійснювана за видатковими накладними другої групи, не забезпечена у розумінні ст. 547 ЦК України, тому правові підстави для стягнення пені за цими накладними у суду, у будь-якому випадку відсутні.

Здійснюючи перерахунок пені та штрафу за видатковими накладними першої групи з урахуванням здійснених відповідачем проплати, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Правові основи господарської діяльності суб'єктів господарювання регулюються Господарським кодексом України, ст. 230 якого встановлено, що учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені).

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.2. договору поставки, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань добросовісна сторона має право стягнення упущеної вигоди, пені (штрафної неустойки) у розмірі 0,1% від суми невиконаних зобов'язань, за кожен день прострочення виконання зобов'язань. За прострочення зобов'язань понад 60 днів винна сторона сплачує добросовісній стороні додатково штраф у розмірі 10% від суми невиконаного в строк зобов'язання.

Враховуючи визнання правомірних нарахування пені та штрафу, встановлених умовами договору лише на суми прострочення оплати на поставки товару за видатковими накладними першої групи, судом здійснено власний розрахунок пені з урахуванням приписів чинного законодавства, періоду зазначеного позивачем, доказів наданих до матеріалів справи.

Здійснивши перерахунок пені з урахуванням встановленої судом дати настання строку виконання зобов'язання з оплати по кожній з видаткових накладних, в яких наявне посилання на спірний договір поставки, та, відповідно, виникнення моменту прострочення оплати (з наступного дня після настання строку оплати) вартості поставленого товару, з урахуванням оплат із зарахуванням їх в порядку черговості виникнення заборгованості, судом визначено щодо протягом всього часу існування правовідносин між сторонами за спірним договором поставки та за період з 10.01.2017 по 17.07.2018 р. відповідачем здійснювались з простроченням оплат, а розмір пені нарахований судом за період цей період дорівнює 25611,06 грн. Крім того, встановлено, що оплати здійснювались з простроченням понад 60 днів, у звязку з чим позивачем правомірно заявлено до стягнення з посиланням на п. 7.2 договору, штраф, який за розрахунками суду дорівнює 27374,06 грн.

За таких підстав, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 25611,06 грн. пені та 27374,06 грн. штрафу визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, в іншій частині правові підстави для стягнення пені та штрафу у суду відсутні.

Стосовно заявлених до стягнення 12110,42 грн. 3% річних та 43531,50 грн. інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналогічно, з урахуванням заявлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості саме за договором поставки №010117/1 від 01.01.2017 р., судом було здійснено власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за допомогою відповідної програми інформаційно-пошукової системи „Законодавство, суд встановив, що належна до стягнення сума трьох процентів річних за період прострочки з 25.01.2017р. по 10.08.2018 р. окремо по поставці кожної партії товару складає 2761,11 грн., а інфляційних втрат за цей же період - 10545,30 грн., тому в цій частині заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими, доведеними матеріалами справи та підлягають задоволенню. В іншій частині суд відмовляє у задоволенні позову щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, судом враховано.

Пунктом 5 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем, заявлено до стягнення судові витрати у вигляді витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з платіжного доручення № 868 від 14.08.2018 позивачем сплачено судовий збір у розмір 5106,62 грн..

Водночас, вирішуючи питання щодо розподілу судового збору, суд зазначає, що у зв'язку з тим, що позивач змінював позовні вимоги (зменшив розмір позовних вимог), судовий збір, виходячи з кінцевих позовних вимог, які становлять 143236,07 грн., повинен дорівнювати 1.5% від ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2148,54 грн..

Таким чином, позивач зайво сплатив судовий збір в сумі 2958,08 грн., який підлягає поверненню останньому після звернення до суду з відповідним клопотанням.

Одночасно, суд враховуючи приписи ст. 129 ГПК України та приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог (зменшених), вважає законним та обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір за подачу позову у розмір 994,37 грн. пропорційно розміру задоволених вимог.

В частині вимог про стягнення судових витрат по справі, що складається з витрат по сплаті витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 20000,00 грн., з яких 15000,00 грн. (з яких 9000,00 грн. складання позовної заяви, 3000,00 грн. складання заяви про забезпечення позову, 1500,00 грн. складання проекту ухвали суду про забезпечення позову, 1500,00 грн. збір доказів), та 5000,00 грн. витрати, пов'язані з явою представника у судові засідання.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 16 ГПК України).

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Відповідно ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Так, у матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1543 (а.с.32).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На обґрунтування заявленого розміру витрат на правову допомогу, представником позивача подано, укладений 08.08.2018 між адвокатським бюро "Матвєєвої Л.В. "Альфа-Омега" (адвокат) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПК Індустрія" (замовник, позивач) договір про надання правничої (правової) допомоги (а.с. 31); акт здавання-прийому наданої правничої (правової) допомоги (а.с. 34); та платіжне доручення № 839 від 09.08.2018 р. про сплату 15000,00 грн. (а.с. 35).

У пункті 1 акту здавання-прийому наданої правничої (правової) допомоги сторонами визначено перелік робіт, наданих адвокатом позивачу, а саме адвокатом надано та прийнято позивачем наступні послуги:

- складання позовної заяви з визначенням ціни 9000,00 грн.,

- складання заяви про забезпечення позову з визначенням ціни 3000,00 грн.,

- складання проекту ухвали суду про забезпечення позову з визначенням ціни 1500,00 грн.,

- збір доказів з визначенням ціни 1500,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми фактичних витрат у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у ст.126 ГПК України та у ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов'язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов'язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно ст.15 ГПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04, п. 269).

Аналогічний висновок міститься в Постанові ВГСУ № 914/434/17 від 22.11.2017.

Отже, оцінивши заявлені до стягнення витрати, з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, суд вважає, що позивач безпідставно просить покласти на відповідача витрати, пов'язані зі складенням та поданням до суду заяви про забезпечення позову та проекту ухвали про задоволення такої ухвали, та суд вважає, що дані витрати не можуть бути покладені на відповідача, оскільки у задоволенні заяви про забезпечення позову судом було відмовлено.

З огляду на викладені обставини, з врахуванням норм ст. 126 ГПК України, суд вважає справедливим призначити позивачеві 10500,00 грн. компенсації витрат на правову допомогу адвоката.

Заявлені позивачем орієнтовна сума витрат на розгляд справи в суді першої інстанції, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки по-перше: до суду не надано доказів оплати таких витрат, по-друге, не надано належного обґрунтування їх необхідного розміру матеріали справи. До того ж явка в засідання суду учасників справ судом обов'язковою не визнавалась.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст.126, 129 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу покладаються на відповідача в розмірі 10500,00 грн.

Керуючись статтями 2, 73-74, 76-79, 86, 126, 129, 236-242 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізований "Проектно будівельний монтажний поїзд - 753" (61052, Харківська обл., м. Харків, вул. Благовіщенська, буд. 24; ідент.код 36000108) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПК Індустрія" (61052, Харківська обл., м. Харків, пров. Сімферопольський, буд. 6, літ. «Д-1»; ідент.код 38773958) 25611,06 грн. пені, 27374,06 грн. штрафу; 2761,11 3 % річних, 10545,30 грн. інфляційних втрат, 994,37 грн. витрат зі сплати судового збору та 10500,00 грн. витрат, повязаних з правничою допомогою адвоката.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині в позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України).

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 26.11.2018 р.

Суддя ОСОБА_3