ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2018 р.м. ХарківСправа № 922/2754/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ - 5", с. Подвірки
до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків
про стягнення 11202908,15 грн.
за участю представників учасників справи:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ПрАТ "Харківська ТЕЦ-5", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - КП "Харківські теплові мережі", в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь 11 202 908,15 грн., з яких: 2373658,41 грн. 3% річних та 8829249,74 грн. інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №763 купівлі-продажу теплової енергії від 30.12.2013, щодо повної та своєчасної оплати поставленої теплової енергії. У зв'язку з не виконанням зобов'язання відповідачем, що підтверджується рішенням господарського суду Харківської області від 15.07.2014 у справі №922/2231/14 та рішенням господарського суду Харківської області від 25.04.2016 у справі №922/873/16, останньому позивачем були нараховані 3% річних за період з 23.03.2016 по 06.09.2018 та інфляційні втрати за період з лютого 2016 року по серпень 2018 року. Суму сплаченого судового збору позивач просив суд покласти на відповідача.

Під час розгляду справи відповідачем був поданий відзив на позовну заяву, в якому відповідач наводить причини, які стали причиною несвоєчасного виконання зобов'язання. Зокрема, вказує на важкий фінансовий стан підприємства.

У судовому засіданні 19.11.2018 представник відповідача визнав позов у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні 19.11.2018 підтримав позов та просив суд його задовольнити.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

30 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Харківська ТЕЦ-5" (позивач) та Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (відповідач) був укладений договір № 763 купівлі-продажу теплової енергії, яка поставляється населенню, релігійним організаціям та національним творчим спілкам і їх регіональним осередкам.

Згідно п. п. 1.1. та 2.1. договору, позивач зобов'язався передати у власність відповідачу з 01.01.2014 по 31.12.2014 теплову енергію, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити теплову енергію на умовах даного договору.

Пунктом 4.4. договору передбачено, що до 8-го числа місяця, наступного за звітним, сторони договору оформлюють акт приймання-передачі теплової енергії, що використовується іншим суб'єктам господарювання, із зазначенням кількості та вартості теплової енергії.

Відповідно до п. п. 6.1. та 6.2. договору, відповідач зобов'язаний прийняти та оплатити зафіксований в акті приймання-передачі теплової енергії обсяг теплової енергії за тарифом відповідно до п. 5.1. договору, шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки теплової енергії. Остаточний розрахунок за фактично передану теплову енергію здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки теплової енергії.

З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконав свої договірні обов'язки за договором, що підтверджується відповідними первинними документами, а саме:

- актом №01ТЕ приймання-передачі теплової енергії за січень 2014 року від 31.01.2014 на суму 58393234,75 грн.;

- актом №02ТЕ приймання-передачі теплової енергії за лютий 2014 року від 28.02.2014 на суму 44509684,02 грн.;

- актом №03ТЕ приймання-передачі теплової енергії за березень 2014 року від 31.03.2014 на суму 37512402,92 грн.;

- актом №04ТЕ приймання-передачі теплової енергії за квітень 2014 року від 30.04.2014 на суму 25150083,84 грн.;

- актом №05ТЕ приймання-передачі теплової енергії за травень 2014 року від 31.05.2014 на суму 16909979,41 грн.;

- актом №06ТЕ приймання-передачі теплової енергії за червень 2014 року від 30.06.2014 на суму 16952344,14 грн.;

- актом №07ТЕ приймання-передачі теплової енергії за липень 2014 року від 31.07.2014 на суму 9259475,66 грн.;

- актом №08ТЕ приймання-передачі теплової енергії за серпень 2014 року від 31.08.2014 на суму 4942049,69 грн.;

- актом №09ТЕ приймання-передачі теплової енергії за вересень 2014 року від 30.09.2014 на суму 8954306,78 грн.;

- актом №10ТЕ приймання-передачі теплової енергії за жовтень 2014 року від 31.10.2014 на суму 33078843,43 грн.;

- актом №11ТЕ приймання-передачі теплової енергії за листопад 2014 року від 30.11.2014 на суму 43025581,63 грн.;

- актом №12ТЕ приймання-передачі теплової енергії за грудень 2014 року від 31.12.2014 на суму 49021908,84 грн.

Вказані акти підписані обома сторонами та скріплені печатками.

Як було узгоджено сторонами, остаточна оплата здійснюється відповідачем до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки теплової енергії.

Відповідач здійснював оплату за поставлену теплову енергію частково, внаслідок чого у останнього утворювалася заборгованість за окремі періоди поставки, тобто мало місце прострочення боржника. Позивач звертався до господарського суду з позовами про стягнення з відповідача суми основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Так, заборгованість за період поставки січень-квітень 2014 року стягнуто в рамках господарської справи № 922/2231/14 - рішення від 15.07.2014. Пеня, 3% річних та інфляційні втрати за цим рішенням стягнуто до 01.06.2014.

Заборгованість за періоди поставки травень-вересень 2014 року та листопад-грудень 2014 року відповідачем погашено добровільно, хоча і з простроченням.

Заборгованість за жовтень 2014 року стягнуто в рамках господарської справи №922/1786/15 - рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2015 та постанова Харківського апеляційного господарського суду від 14.07.2015. Пеня, 3% річних за цими рішеннями стягнуто по 13.05.2015, інфляційні втрати за період листопад 2014 року - квітень 2015 року.

У подальшому, у зв'язку із несвоєчасним виконанням відповідачем зобовязання з оплати за поставлену теплову енергію за жовтень 2014 року рішенням господарського суду Харківської області від 25.04.2016 у справі № 922/873/16 з відповідача стягнуто 3 % річних від простроченої суми (32223539, 21 грн.) за період з 14.05.2015 по 22.03.2016 та інфляційні втрати за період травень 2015 року - січень 2016 року.

Заборгованість же за поставку за жовтень 2014 року у розмірі 32223539, 21 грн. відповідачем була погашена повністю лише 06.09.2018 на підставі листа № 61-3997 від 05.09.2018 про зарахування вказаної суми як переплаченої за іншим договором в оплату за даним договором, що свідчить про прострочення боржника.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України та ст. 174 ГК України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На цій підставі відповідачу, у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання за договором купівлі-продажу теплової енергії, яка поставляється населенню, релігійним організаціям, та національним творчим спілкам і їх регіональним осередкам №763 від 30.12.2013, позивачем були нараховані 3% річних за період з 23.03.2016 до 06.09.2018 у розмірі 2373658,41 грн. та інфляційні втрати у розмірі 8829249,74 грн. за період лютий 2016 року - серпень 2018 року.

Судом перевірено розрахунок інфляційних витрат та 3% річних за допомогою системи "Законодавство" та встановлено, що розрахунок позивача здійснений вірно.

Стосовно доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно частини першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 ЦК України і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст. 617 ЦК України та частини ч. 2 ст. 218 ГК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про задоволення позову, як обґрунтованого.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 530, 610, 612, 625 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" (62371, Харківська область, Дергачівський район, сел. Подвірки, ) - 2373658,41 грн. 3% річних, 8829249,74 грн. інфляційні втрати та 168043,62 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач - Приватне акціонерне товариство "Харківська ТЕЦ-5" (62371, Харківська область, Дергачівський район, сел. Подвірки, ).

Відповідач - Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, ).

Повне рішення складено 22 листопада 2018 року.

Суддя ОСОБА_3