ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 904/9761/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К. М., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Підгірська Г. О.,

за участю представників:

прокуратури - Яговдік С. М.,

позивача - не з'явилися,

відповідача - Чабарай К. В.,

третіх осіб - Барна С. Ю., Ульянова Т. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Криворізької міської ради

на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.08.2018 (судді: Коваль Л. А., Білецька Л. М., Пархоменко Н. В.) і рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.04.2018 (суддя Суховаров А. В.) у справі

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпра

до Криворізької міської ради,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерства оборони України,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління містобудування, архітектури та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради, Комунальної установи "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6 "Криворізької міської ради,

за участю заступника військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України,

про визнання незаконним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1.У листопаді 2017 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Дніпра (далі - КЕВ м. Дніпра) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Криворізької міської ради про визнання незаконним і скасування рішення Криворізької міської ради від 25.01.2012 № 939 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3338 га у мікрорайоні Всебратському-2, 65а, та надання її у постійне користування для розміщення існуючої будівлі міської поліклініки № 1" (далі - рішення від 25.01.2012) на підставі статей 16, 21, 386, 393 Цивільного кодексу України, статей 20, 21, 116, 140-142, 152, 155 Земельного кодексу України.

Позов обґрунтовано тим, що рішення від 25.01.2012 прийнято із порушенням вимог законодавства та із перевищенням компетенції ради, воно порушує права Міністерства оборони України і КЕВ м. Дніпра як її постійного землекористувача. Позивач наголосив, що спірна земельна ділянка за цільовим призначенням віднесена до земель оборони, а отже рада незаконно розпорядилася нею, надавши у постійне користування Комунальному закладу "Міська поліклініка № 1" (далі - КЗ "Міська поліклініка № 1"), оскільки не наділена повноваженнями розпоряджатися землями державної власності для потреб оборони. Позивач зазначив, що спірну земельну ділянку у належного землекористувача у встановленому порядку вилучено не було.

1.2. Заперечуючи проти позову, Криворізька міська рада послалася на те, що оспорюване рішення прийнято компетентним органом, у межах наданих йому законом повноважень і прав позивача не порушує; наголосила, що КЕВ м. Дніпра не доведено, що спірна земельна ділянка входить до складу земельної ділянки площею 9819,7 га, закріпленої за КЕВ м. Дніпра на праві постійного користування згідно з державним актом на право постійного користування серії Б № 009798.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.04.2018 у позові відмовлено.

Аргументуючи судові рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що спірне рішення прийнято радою з порушенням вимог законодавства та із перевищенням повноважень, оскільки рада розпорядилася землями оборони. Однак обраний позивачем спосіб захисту про визнання незаконним і скасування рішення ради не передбачає реального захисту порушених прав на земельну ділянку у цьому випадку.

2.2. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.08.2018 рішення місцевого господарського суду скасовано, позов задоволено. Визнано незаконним і скасовано рішення Криворізької міської ради від 25.01.2012.

Апеляційний господарський суд погодився із висновком місцевого господарського суду про незаконність оспорюваного рішення ради та зазначив, що розгляд позову про визнання цього рішення недійсним відновить порушені права позивача.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї

3.1. Криворізька міська рада, не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, подала касаційну скаргу на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.08.2018 і рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.04.2018, в якій просить скасувати зазначену постанову, а мотивувальну частину рішення суду першої інстанції змінити, зокрема виключити із неї висновки про віднесення спірної земельної ділянки до державної форми власності, за цільовим призначенням - землі оборони, та прийняття Криворізькою міською радою рішення від 25.01.2012 із перевищенням повноважень. Водночас скаржник просив застосувати позовну давність і відмовити позивачеві у задоволенні позову у повному обсязі.

Підставами для скасування постанови і зміни рішення скаржник зазначає неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судами обставин справи, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків, викладених у рішеннях, обставинам справи, вважає, що суди неналежно оцінили докази у справі. Криворізька міська рада наголошує на недоведеності позивачем приналежності спірної земельної ділянки до державної власності - земель оборони та стверджує, що спірне рішення було прийнято у межах компетенції та із дотриманням вимог закону. Скаржник вважає необґрунтованою заяву прокуратури про вступ до справи; зазначає, що оспорюване рішення ради про надання у постійне користування земельної ділянки було прийнято з огляду на розташування на цій земельній ділянці лікувального закладу, який перебуває у комунальній власності з 18.10.2007. Крім того, рада акцентує на пропуску позовної давності, оскільки позивачеві про прийняте міською радою спірне рішення стало відомо ще у листопаді 2013 року, натомість позов заявлено у листопаді 2017 року.

3.2. Від КЕВ м. Дніпра надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач не погоджується із доводами, викладеними у касаційній скарзі, вважає їх необґрунтованими, наголошує на незаконності прийняття відповідачем спірного рішення.

3.3. Від Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України надійшли відзиви на касаційну скаргу, які є ідентичними за своїм змістом, в яких прокуратура просить залишити постанову у справі без змін як законну та обґрунтовану, а касаційну скаргу - без задоволення. Зокрема, прокурор акцентує, що спірна земельна ділянка є державною власністю, за цільовим призначенням віднесена до земель оборони, а отже рада незаконно нею розпорядилася, надавши у постійне користування комунальному закладу; вважає, що суд апеляційної інстанції правомірно допустив прокурора до участі у справі.

3.4. Від Управління містобудування, архітектури та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради також надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому третя особа підтримала доводи, викладені у касаційній скарзі Криворізької міської ради, просила її задовольнити, зазначила про необґрунтованість і недоведеність позовних вимог.

4. Розгляд касаційної скарги та встановлені судами обставини справи

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та аргументи, викладені у відзивах на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

4.2. Ухвалюючи судове рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що оспорюване рішення ради прийнято із порушенням вимог законодавства та прав позивача, однак суд відмовив у позові через неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права.

4.3. Скасовуючи рішення місцевого господарського суду, апеляційний господарський суд погодився із висновком суду першої інстанції про незаконність спірного рішення органу місцевого самоврядування та при цьому зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відновить порушені права позивача як належного землекористувача спірної земельної ділянки.

Однак наведені висновки господарських судів попередніх інстанцій слід визнати передчасними через нез'ясування судами усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення цього спору, із наданням оцінки усім зібраним у справі доказам і доводам учасників справи.

4.4. Як установлено господарськими судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, у 1980 році виконавчим комітетом Широківської ради депутатів трудящих Квартирно-експлуатаційній частині Криворізького району (далі - Криворізька КЕЧ) для потреб оборони видано державний акт на право користування землею серії Б № 009798, яким посвідчено право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 9819,7 га для використання як випробувального полігону та встановлено її межі в натурі на місцевості.

Наказом начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 09.08.2013 № 94 на виконання директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 01.07.2013 № Д-322/1/*2 Криворізьку КЕЧ розформовано. Правонаступником усіх її прав і обов'язків визначено КЕВ м. Дніпра.

Суди попередніх інстанцій установили, що до складу зазначеної земельної ділянки входить земельна ділянка площею 0,338 га, розташована у мікрорайоні Всебратському-2, 65а, Центрально-Міського району м. Кривого Рогу.

Під час розгляду спору господарські суди установили, що рішенням Криворізької міської ради XVIII сесії VI скликання від 25.01.2012 вирішено, зокрема, затвердити КЗ "Міська поліклініка № 1" проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у мікрорайоні Всебратському-2, 65а у Центрально-Міському районі для розміщення існуючої будівлі міської поліклініки № 1; надати КЗ "Міська поліклініка № 1" у постійне користування земельну ділянку житлової і громадської забудови площею 0,3338 га для розміщення існуючої будівлі міської поліклініки № 1 за рахунок забудованих земель громадського призначення, облікованих за експлуатаційною частиною району, згідно з доданою схемою. Зазначено про необхідність головному лікарю КЗ "Міська поліклініка № 1" Круподеру В. М. виступити замовником виконання робіт щодо винесення та закріплення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), складання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою; зареєструвати державний акт на право постійного користування земельною ділянкою в органі, що здійснює державну реєстрацію правовстановлюючих документів на землю.

У подальшому рішенням Криворізької міської ради від 31.03.2014 № 2607 внесено зміни до рішення від 25.01.2012, яким змінено назву медичної установи на Комунальна установа "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6" Криворізької міської ради (далі - КУ "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6").

Господарськими судами також установлено та підтверджено матеріалами справи, що на спірній земельній ділянці, розташованій у мікрорайоні Всебратському-2, 65а у м. Кривому Розі, розміщена нежитлова будівля, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Кривого Рогу, право оперативного управління будівлею здійснює КУ "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6", до цього будівля перебувала на балансі КЗ "Міська поліклініка № 1".

За результатами звірки з Управлінням Держгеокадастру у Криворізькому районі у Дніпропетровській області щодо обліку та наявності площ земельних ділянок, які рахуються за Міністерством оборони України по КЕВ м. Дніпра, станом на 01.01.2016 КЕВ м. Дніпра виявлено різницю у даних обліку на 1,6228 га, у тому числі і земельну ділянку площею 0,338 га, вилучениз згідно з рішеннями Криворізької міської ради від 25.01.2012 № 939, від 26.10.2011 № 688.

4.5. Як убачається із матеріалів справи та встановлено судами, позивач звернувся із позовом у цій справі про визнання незаконним і скасування рішення ради від 25.01.2012, згідно з яким спірну земельну ділянку надано у постійне користування комунальному закладу для розміщення існуючої будівлі міської поліклініки № 1.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (стаття 19 зазначеного Кодексу).

За змістом статей 38, 39 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно зі статтею 77 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття спірного рішення) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Навколо військових та інших оборонних об'єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

За змістом частини 2 статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління.

Статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони" передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Відповідно до положень статей 83, 84 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення ради) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

За змістом статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Саме суд здійснює захист осіб, права та охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду.

Відповідно до Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення у межах Конституції України і законів держави. Конституція України (частина 2 статті 19) передбачає, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Цей принцип відображено у статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

У частинах 1, 4 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обов'язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" наділені значними повноваженнями у різних галузях, зокрема у сфері регулювання земельних відносин.

Пункт 34 частини 1 статті 26 зазначеного Закону встановлює, що до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин.

Також відповідно до пунктів "а"-"г" статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад належать розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Згідно з частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За змістом статті 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

З аналізу наведених норм у їх сукупності можна зробити висновок, що прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, що пов'язані із реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин. Тобто рішення органу місцевого самоврядування є підставою для виникнення, зміни або припинення прав та обов'язків фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до статей 152, 155 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У Рішенні від 16.04.2009 № 7-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Разом з тим із зазначеного Рішення Конституційного Суду України вбачається, що такі рішення органу місцевого самоврядування можуть бути оскаржені в інший спосіб.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55, статті 124 Конституції України.

У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, якщо фактично підставою пред'явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Статтею 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини 1 статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу, позивача, з урахуванням принципу свободи розпорядження власними процесуальними правами не можна покладати обов'язок об'єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі такого рішення.

Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, від 19.06.2018 у справі № 916/1979/13.

Однак місцевий господарський суд, відмовляючи у позові через неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права у цьому випадку, викладеного не врахував, оцінки спірним правовідносинам у контексті наведених норм не надав.

Разом із тим, переглядаючи справу в апеляційному порядку та скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд (як і місцевий господарський суд під час ухвалення судового рішення) дійсних прав сторін стосовно предмета спору не з'ясував; правових підстав виникнення/переходу прав на спірну земельну ділянку достеменно не дослідив. Зазначивши про те, що спірна земельна ділянка за оспорюваним рішенням була передана у постійне користування лікувальній установі комунальної форми власності для розміщення вже існуючої на ній будівлі міської лікарні, суд апеляційної інстанції правової оцінки цим обставинам, як і відповідним правовим наслідкам настання зазначених обставин, не надав; правових підстав перебування нерухомого майна, що використовується для розміщення лікарні на зазначеній земельній ділянці, не дослідив і не перевірив.

Як убачається із матеріалів справи, відповідач упродовж усього розгляду спору наголошував, зокрема, що на спірній земельній ділянці розташована нежитлова будівля міської лікарні, яка перебуває у комунальній власності, а тому рада правомірно у межах своїх повноважень розпорядилася цією земельною ділянкою, передавши її у постійне користування комунальному закладу.

За змістом статті 92 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

За змістом статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Однак оскаржені судові рішення у справі цим вимогам не відповідають. Отже, доводи, зазначені у касаційній скарзі, отримали підтвердження частково.

Таким чином, суду для правильного вирішення цього спору необхідно урахувати викладене, встановити усі обставини, що входять до предмета доказування такого позову, надати оцінку усім доводам учасників справи, взяти їх до уваги чи спростувати такі, з'ясувати дійсні права та обов'язки сторін і, виходячи з установленого, застосувати ті норми права, якими регулюються спірні правовідносини.

Водночас колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Однак, як убачається із матеріалів справи, заяву заступника військового прокурора Дніпропетровського гарнізону про залучення до участі у справі Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону було подано до суду апеляційної інстанції 08.08.2018 і задоволено судом без урахування наведених положень господарського процесуального законодавства.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сама присутність прокурора на судовому процесі на боці однієї зі сторін ставить під загрозу принцип рівності та справедливий баланс між сторонами, участь прокурора може створювати відчуття нерівності у сторони (пункти 30-33 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Менчинська проти Росії", пункт 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мартіні проти Франції").

Щодо посилань скаржника у касаційній скарзі на застосування позовної давності до заявлених позовних вимог колегія суддів зазначає, що за змістом частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, однак така заява подана відповідачем до суду касаційної інстанції, що не ґрунтується на наведених положеннях законодавства.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За змістом частини 3 статті 310 зазначеного Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.

6.2. Ураховуючи, що господарські суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення цього спору, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, оскаржені судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду, а касаційну скаргу слід задовольнити частково.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 2 частини 1 статті 308, статтями 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Криворізької міської ради задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.08.2018 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.04.2018 у справі № 904/9761/17 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді К. М. Пільков

Ю. Я. Чумак