ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2018 р. Справа №914/2092/15

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.
суддів Мирутенка О.Л. Скрипчук О.С.
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:
від прокуратури Бучко Р.В.

від позивача-1 Матлай Й.І.

від позивача-2 Миргород М.Б.

від позивача-3 не з`явився

від відповідача-1 (скаржника) Чернобай С.С.

від відповідача-2 Тарасович О.І.

розглянувши апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, вих.№2302-вих-4447 від 11 липня 2018 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 04 червня 2018 року (підписане 18.06.2018 року), головуючий суддя Горецька З.В., судді: Мазовіта А.Б., Фартушок Т.Б.

у справі №914/2092/15
за позовом Заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі:

позивача-1 Міністерства оборони України, м. Київ

позивача-2 Державного підприємства Міністерства оборони України «Монтажник-Львів», м. Львів

позивача-3 Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, м. Львів

до відповідача-1 Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача-2 Львівської міської ради, м. Львів

про визнання права власності на нежитлові приміщення

ВСТАНОВИВ:
30.06.2015 року на розгляд Господарського суду Львівської області поступила позовна заява Заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави Міністерства оборони України в особі органу, уповноваженого на здійснення функцій у спірних відносинах: Державного підприємства Міністерства оборони України «Монтажник-Львів», м. Львів , Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова , м. Львів до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів про визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України права власності на нежитлові приміщення загальною площею 762,4 м. кв. (адміністративний корпус площею 514,5 м. кв., складські приміщення 180, 1 м. кв. та 67,8 м. кв.), що розташовані по вул. Т.Шевченка, 11 у м. Львові (Т-1, а.с.8-12).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.08.2015 залучено до участі у справі іншого відповідача Львівську міську раду (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, ) (Т-1, а.с.59-60).

Рішенням господарського суду Львівської області від 24.11.2015 ( в складі головуючого судді Іванчук С.В., суддів Манюк П.Т., Пазичев В.М.) в задоволенні позовних вимог у справі 914/2092/15 відмовлено (Т-1, а.с.230-241).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 ( в складі головуючого судді Дубник О.П., суддів Матущака О.І., Юрченка Я.О.) апеляційну скаргу заступника військового прокурора Львівського гарнізону задоволено. Рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2015 в даній справі скасоване та прийнято нове, яким позов задоволено. Визнано за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нежитлові приміщення загальною площею 762,4 кв. м. (адміністративний корпус площею 514, 5 кв. м. (позначені в технічному паспорті літерою «А-2»), складські приміщення площею 180,1 кв. м. (позначені в технічному паспорті літерою «В-1») та 67,8 кв. м. (позначені в технічному паспорті літерою «Б-1»), що розташовані по вул. Шевченка, 11 у м. Львові (Т-2, а.с.102-112).

Постановою Вищого господарського суду України від 19.12.2016 у справі №914/2092/15 касаційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 та рішення господарського суду Львівської області від 24.11.2015 у справі №914/2092/15 скасовано. Справу №914/2092/15 передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області (Т-2, а.с.203-211).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 04.06.2018 (головуючий суддя Горецька З.В., судді Мазовіта А.Б., Фартушок Т.Б.) у справі №914/2092/15 позов задоволено. Визнано за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нежитлові приміщення загальною площею 762,4 кв. м. (будівля адміністративного корпусу площею 514, 5 кв. м. позначена в технічному паспорті літерою «А-2»), будівля складського приміщення площею 180,1 кв. м., позначена в технічному паспорті літерою «В-1» та будівля складського приміщення площею 67,8 кв. м. позначена в технічному паспорті літерою «Б-1», що розташовані по вул. Шевченка, 11 у м. Львові (Т-4, а.с.140-160).

Дане рішення мотивоване тим, що спірні приміщення є окремо стоячими будівлями, які до житлового фонду ніколи не відносились і не могли бути включені додатком до рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів №109 від 10.03.1987, яким затверджувався реєстр саме житлових будинків. Судом зазначено, що до 1991 року категорії комунальної власності не існувало, спірне приміщення з 1960 року закріплено за Збройними силами СРСР і його передача від Міністерства оборони України до Львівської міської ради в подальшому не проводилась. Належність спірного майна до державної власності доводиться також фактом його обліку та фінансування КЕВ міста Львова.

Відповідач 1 Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, не погодившись з винесеним рішенням, подав апеляційну скаргу в якій посилається на те, що рішення прийнято з порушенням норм чинного матеріального права та з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи.

Скаржник вказує, що згідно з внутрішніми документами Львівської КЕЧ спірні нежитлові приміщення були взяті на її облік та у 1996 році був проведений капітальний ремонт будівель на суму 35 тис. рублів, на що посилаються позивачі, однак дане не змінює власника майна поза волею останнього. Крім цього, укладення договорів оренди є додатковим підтвердженням того, що військова частина А-2868, правонаступником якої є ДП Міністерства оборони «Монтажник Львів», укладаючи дані договори сплачуючи орендну плату, замовляючи експертну оцінку вартості майна з метою визначення розміру орендних платежів знала та визнала, що вона є лише користувачем, а не власником спірного майна. Тобто, Скаржник вважає, що спірне майно не було закріплене за Збройними Силами СРСР, а використовувалось структурами Міністерства оборони України на умовах оренди.

Крім цього, Скаржник вказує на те, що з листа Військової частини НОМЕР_1 №3 від 05.01.1198 вбачається , що військова частина 75004 сформована наказом Міністерства оборони СРСР №Д-883279 від 27.06.1961, а передача спірного об`єкта на баланс, як зазначають прокурор та позивачі відбулась 05.08.1960 згідно з рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих №798 «Про передачу на баланс заводу «Фізприлад» приміщень облвійськомату по вул. Шевченка 78». Відтак, вказує, що оскільки прийняте рішення про передачу на баланс спірних приміщень було прийнято раніше, а військова частина створена пізніше, а відтак, спірні приміщення фактично не могли бути передані не існуючій на той час військовій частині, а відтак і передані на баланс її правонаступникам. Доказів того, що військова частина 75004 є правонаступником чи входила у структуру командування польової пошти ПрикВО суду не були подані.

Відповідно до цього, скаржник просить, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Військова прокуратура Львівського гарнізону у відзиві від 16.08.2018 №06-2878 вих.18 заперечує доводи апеляційної скарги вказуючи на те, що вибуття приміщень з володіння заводу «Фізприбор», його надходження до Збройних сил СРСР та закріплення за військовою частиною НОМЕР_2 підтверджується заведеними в Львівській КЕЧ району (КЕВ м. Львова) індивідуальними картками обліку будівель, за якими приміщення були взяті на облік в Львівській КЕЧ району з 11.05.1964 р., згідно з якими в 1996 р. КЕЧ провела капітальний ремонт приміщень на суму 35 тис. руб. Також зазначає, що твердження відповідача про те, що спірне майно з самого початку було у комунальній власності і передача майна на баланс іншій особі не змінила власника майна та не зумовила собою автоматичне виникнення права власності на майно, спростовується положеннями ст. ст. 90, 91, 87-1 ЦУ УРСР 1963 року. На момент набуття Збройними силами спірного майна, 11.05.1964 поняття комунальної власності (власності громад) законодавством не було передбачено, а спірне майно відносилось до державної власності і Виконавчий комітет Львівської міської ради приймаючи рішення від 05.08.1960 р. №798 лише, реалізуючи свої повноваження, здійснював передачу об`єкта державного майна (оскільки такий знаходився на його території) від одного суб`єкта до іншого. Вказує, що з моменту передачі спірних будівель командуванню польової пошти ПрикВО Міністерства оборони СРСР, відповідне Міністерство не приймало жодних рішень щодо повернення таких будівель Львівській міській раді чи їх передачі будь-яким місцевим державним органам. Безпідставним також вважає і посилання Львівської міської ради на договір оренди від 28.01.1998 №3417, який був укладений Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та військовою частиною А-2868 та згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв у платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 677,8 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Львів , вул. Шевченка 11, оскільки вказаний договір в силу вимог ст. ст. 48,86 ЦК України 1963 року та ст. 4 Закону України «Про власність» є недійсним, та як міська рада не являється власником відповідного майна на момент його укладення, а відтак, не створює юридичних наслідків та не може бути взятий до уваги судом як належний та допустимий доказ. Відповідно до цього, рішення місцевого господарського суду просить залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач 2 ДП МОУ «Монтажник-Львів» у відзиві від 22.08.2018 вих. 40 заперечує доводи апеляційної скарги, рішення вважає законним та обгрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що власником спірного майна є держава в особі Міністерства оборони України , яке має право здійснювати управління цим майном, балансоутримувачем вказаного майна є ДП МОУ «Монтажник - Львів» При цьому також зазначає, що у Львівської міської ради відсутні необхідні правовстановлюючі документи, які б підтверджували її законне право власності на спірну будівлю по вул. Шевченка 11. Договір оренди , на який покликається Львівська міська рада є недійсним в силу вимог ст. 48,63 Цивільного кодексу України 1963 року та ст. 4 Закону України «Про власність», оскільки міська рада не являється власником відповідного майна на момент його укладення, а відтак, не створює юридичних наслідків та не може бути взятий до уваги судом, як належний та допустимий доказ. Відтак, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач 1 Міністерство оборони України у відзиві від 17.09.2018 №729 заперечує доводи апеляційної скарги. При цьому, зазначає, що на момент набуття Збройними Силами спірного майна 11.05.1964 р. поняття комунальної власності (власності громади) законодавством взагалі не було передбачено, а спірне майно відносилось до державної власності і Виконавчий комітет Львівської міської ради приймаючи рішення 05.08.1960 р. №798 лише реалізуючи свої повноваження , виступав по суті, як посередник у передачі об`єкта державного майна (оскільки такий знаходився на його території) від одного суб`єкта до іншого. Вказує, що ні до , ні після рішення від 05.08.1960 №798 спірне майно у володінні та користуванні виконкому Львівської міської ради не перебувало. З моменту прийняття та облікування в Львівській КЕЧ району спірні приміщення постійно знаходились у володінні та користуванні Збройних сил СРСР (Міністерства оборони СРСР), а в подальшому Збройних Сил України (Міністерства оборони України). Щодо договору оренди то вказує, що навіть якщо такий договір і мав місце , то він є недійсним в силу вимог ст. ст. 48,86 ЦК України 1963 року та ст. 4 Закону України «Про власність» , оскільки міська рада не являється власником відповідного майна на момент його укладення, а відтак, не створює юридичних наслідків та не може бути взятий до уваги судом як належний та допустимий доказ. Відповідно до цього, рішення місцевого господарського суду просить залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 08.08.2018 р.відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, вих. №2302-вих-4447 від 11 липня 2018 року на рішення Господарського суду Львівської області від 04 червня 2018 року у справі №914/2092/15. Витребувано в господарського суду Львівської області матеріали справи №914/2092/15 (Т-5, а.с.25-26).

14.08.2018 на адресу Львівського апеляційного господарського суду, згідно супровідного листа від 10.08.2018 №914/2092/1/8/18 поступили матеріали справи №914/2092/15 (Т-5, а.с.1).

В подальшому ухвалою суду від 26.09.2018 справу №914/2092/15 призначено до розгляду в судове засідання на 29.10.2018 в складі колегії: головуючий суддя Мирутенко О.Л., судді Бонк Т.Б., Якімець Г.Г. (Т-5, а.с.74).

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року №454/2017 «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» ліквідовано Львівський апеляційний господарський суд та утворено Західний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську та Чернівецьку області, з місцезнаходженням у місті Львові.

В газеті «Голос України» №185 (6940) від 03 жовтня 2018 року опубліковано повідомлення про початок роботи Західного апеляційного господарського суду з 03 жовтня 2018 року.

Судді Львівського апеляційного господарського суду переведені до Західного апеляційного господарського суду Указом Президента України від 28 вересня 2018 року №295/2018.

Згідно з витягом протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 жовтня 2018 року справу №914/2092/15 розподілено колегії суддів у складі: Якімець Г.Г. (головуючий суддя), Скрипчук О.С., Мирутенка О.Л. (Т-5, а.с.79)

Ухвалою від 22.10.2018 справу №914/2092/18 прийнято до провадження колегією суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Якімець Г.Г., суддів Мирутенка О.Л. та Скрипчук О.С. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 20 листопада 2018 року у приміщенні Західного апеляційного господарського суду (Т-5, а.с.80-81).

19.11.2018 в канцелярію суду від Львівської міської ради поступили пояснення по справі (вх. № апеляційного суду 01-04/737/1 від 19.11.2018) в яких остання підтримує позицію відповідача 1 у справі.

В судове засідання 20.11.2018 з`явились - представники позивача-1, позивача-3, відповідачі та прокурор. Позивач-2 - ДП МОУ «Монтажник-Львів» участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи ухвалою суду від 22.10.2018 (Т-5, а.с.84).

Станом на 20.11.2018 додаткових доказів та клопотань про відкладення розгляду справи не поступало, а відтак, судова колегія ухвалила розглядати справу по наявних у ній матеріалах.

Представники позивача 1, позивача 3, відповідачів та прокурор в судовому засіданні 20.11.2018 підтримали свої доводи і заперечення з мотивів наведених в апеляційній скарзі, відзивах на неї та письмових поясненнях.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, відзивами на неї та письмовими поясненнями, оцінивши зібрані докази, заслухавши пояснення представників позивача 1, позивача 3, відповідачів та прокурора, судова колегія Західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення господарського суду Львівської області від 04.06.2018 у справі №914/2092/15 нормам чинного матеріального та процесуального права, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного.

15.07.1960 р. згідно із зверненням Ради народного господарства Львівського економічного адміністративного району УРСР до голови виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих , зазначено, що у зв`язку із розміщенням цехів заводу у різних місцях міста, що понижує рентабельність виробництва на заводі "Фізприлад", який розташовано по вул. Шевченка, № 80, а цехи заводу по вул. Шевченка №11 та №85, з метою концентрації виробництва і подальшого розширення заводу, рада просить дозволу передати заводу "Фізприлад" примикаючі будівлі по вул. Шевченка №78, де розташований збірний пункт облвійськомату і польова пошта ПрикВО, які закріплені за ними рішенням виконкому №24 від 30.06.1959р. Львівський завод "Фізприлад" із свого боку дав згоду передати Львівському Облвійськомату під збірний пункт приміщення по вул. Шевченка №85, закріплене за заводом рішенням виконкому №365 від 29.11.1953р., а польовій пошті ПрикВО приміщення по вул. Шевченка, №11, яке орендується заводом згідно договору із ЖЕК №26 Залізничного району м. Львова. Даним рішенням було вирішено передати будівлі на баланс командуванню польової пошти ПрикВо.

05.08.1960 р. рішенням виконкому Львівської міськради депутатів трудящих передано на баланс заводу будівлі Облвоєнкомату по вул. Шевченка №78 для розміщення збірного цеху заводу та зобов`язано дирекцію заводу "Фізприбор" будинок №85 по вул. Шевченка передати на баланс Облвійськомату, а приміщення по вул. Шевченка №11 передати командуванню польової пошти ПрикВО (Т-1, а.с.18).

Із листа командуючого військами Прикарпатського воєнного округу генерал-полковника Гетмана А.Л. вбачається, що військове містечко по вул. Шевченка №78 у м. Львові передається для розширення заводу "Фізприбор" при умові виділення і пристосуванні заводом інших придатних споруд під збірний пункт Львіського облвійськомату і Військово-поштовий пункт округу (Т-1, а.с.91.

Згідно довідки територіального розташування заводу "Фізприлад", виданої директором Львівського заводу "Фізприлад", цех №1 розташований по вул. Шевченка, 80, цех №2 розташований по вул. Шевченка, 85 та цех №3 розташований по вул. Шевченка №11 площею забудови 816 м. кв. У даній довідці зазначається, що і територія і будівлі цехів №1 і №2 знаходяться на балансі заводу, цех №3 орендується в ЖЕК (Т-1, а.с.93).

Згідно реєстраційного посвідчення 10.07.1987 №2896 Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, будинок в цілому, розташований за адресою м. Львів, вул. Шевченка,11 зареєстрований на праві державної власності за виконкомом Залізничної районної ради народних депутатів і знаходиться в оперативному управлінні ЖЕО залізничного району м. Львова на підставі реєстру №2896, затвердженого рішенням виконкому Залізничної районної Ради народних депутатів за №109 від 10. 03. 1987 року, записаний в реєстрову книгу жилих будинків (споруд). Щодо цього будинку спору немає.

01.01.1992 укладений договір оренди № 020 ПК між Домоуправлінням №300 Залізничного району діючого на підставі рішення №231 від 11.05.1982 та військовою частиною №75004 (орендар) площею 508 кв. м. за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 11 (Т-1, а.с.148-149).

28.01.1998 укладено договір №3417 між Управлінням комунального майна (орендодавець) який діяв на підставі "Положення про Фонд комунального майна м. Львова" від 29.01.1993 та військовою частиною А-2868 (орендар) на підставі договору з ЖБК - 300 за №020 від 01.01.1992 звіту про експертну оцінку вартості приміщення від 01.07.1998 підготовленою ПП "Львів-Веста" загальною площею 677,8 кв.м за адресою м.Львів, вул. Шевченка, 11 (Т-1, а.с.146-147).

В матеріалах справи наявні копії платіжних доручень №8 від 14.01.2008, №36 від 10.02.2008 (Т-1, а.с.196, 197), згідно яких підтверджується здійснення орендної плати ВЧ А-2868 Департаменту економічної політики та ресурсів м. Львів на підставі договору оренди №020 ПК від 01.01.1992.

Відповідно до наказу командира військової частини А-2868 від 18 вересня 1996 року №104 з 18 вересня 1996 року надано умовне найменування "військова частина А-2868". Умовне найменування військова частина 75004 анульовано (Т-1, а.с.198).

В подальшому, згідно наказу Міністра оборони України №176 від 14.06.2000 року "Про створення державного підприємства Міністерства оборони України "Монтажник - Львів" та затвердженого Статуту" розформовано 587 управління начальника робіт Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України та наказано створити державне підприємство Міністерства оборони України "Монтажник - Львів", надано йому статус юридичної особи. Умовне найменування військова частина НОМЕР_1 та ідентифікаційний код 0845726 анульовано (Т-1, а.с.13-14).

Зі змісту Звіту про експертну оцінку вартості приміщення від 01.07.1998, підготовленого ПП "Львів -Веста" на замовлення орендаря будівель - військової частини НОМЕР_1 на підставі договору на проведення експертної оцінки з військовою частиною А-2868 №45 УІ-е від 29.06.1998р. Генеральної угоди про виконання послуг під час приватизації об`єктів приватизації з Фондом державного майна України від 09.10.1997 р. проведена оцінка будівлі, що знаходиться за адресою: м. Львів вул. Шевченка,11 з метою визначення ринкової вартості будівлі та визначення орендної плати. Вартість майна згідно експертної оцінки визначено в розмірі 221114 грн. У звіті зазначено, об`єкт оцінки - дві двоповерхові зблоковані будівлі, що включають адміністративні, господарські та складські приміщення, котельню та гараж. У п.1 розділу 2 Звіту зазначено, що об`єкт експертної оцінки належить до комунальної власності м. Львова, знаходиться в оперативному управлінні ЖЕО Залізничного району, зданий в оренду згідно договору на оренду нежитлових приміщень №3447 від 28.01.98р., та вказано що орендар не має відводу земельної ділянки (Т-1, а.с.200-210) .

Військова частина А-2868 зверталась листами №86 від 20.07.1998 (Т-1, а.с.212), №3 від 05.01.1998 (Т-1, а.с.199) до Управління комунального майна в яких просила переглянути орендну плату орендованого майна за адресою м. Львів вул. Шевченка 11 та у листі № 3 повідомила Управління комунального майна, що військова частина 75004 сформована за наказом Міністра оборони СРСР №Д-883279 від 27.06.1961р з місцем дислокації у місті Львові та Наказом Міністра оборони України №Д-185/356 від 08.04.1996р. військова частина НОМЕР_2 перейменована у військову частину А-2868.

Військова частина № НОМЕР_1 код 08457526 листом №26 від 15.02.2002 за підписом командира ДП МОУ "Монтажник-Львів" повідомила ЖЕК - 300 Залізничного району, що у зв`язку із ліквідацією військової частини НОМЕР_1 з 1 березня 2002 всі розрахунки слід проводити з правонаступником в/ч А-2868 - Державним підприємством Міністерства Оборони України "Монтажник-Львів" та зазначено реквізити даного підприємства (Т-1, а.с.190).

Листом вих. №06 від 15.06.2004 ДП МОУ "Монтажник-Львів" звернулось до управління ресурсів Львівської міської ради про перезаключення договору оренди нежитлового приміщення за адресою м. Львів вул. Шевченка,11 з 01.01.2004 р. У листі також вказано, що ДП МОУ "Монтажник-Львів є правонаступником військової частини НОМЕР_1 , яка орендувала вищевказане приміщення згідно договору №3417 (Т-1, а.с.191).

Головне управління особового складу та організаційно-мобілізаційної роботи Генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України листом №312/1/9555 від 09.09.2004 повідомило, що Державне підприємство Міністерства оборони України "Монтажник-Львів" рахується в обліку Головного управління особового складу та організаційно-мобілізаційної роботи Генерального штабу Збройних сил України з ідентифікаційним кодом 31073938 (Т-1, а.с.192).

В подальшому, у листі від 21.01.2015 №18-1323-0-2-111/2-15 Відділу Держземагенства у м. Львові Львівської області адресованому Управлінню комунальної власності Львівської міської ради зазначено, що відповідно до державної статистичної звітності, земельна ділянка на вул. Т.Шевченка,11 у м. Львові площею 0,4800 га знаходиться в користуванні Військового містечка №356 без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування. За категорією земель дана земельна ділянка відноситься до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Згідно до списку землекористувачів та землевласників Залізничного району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.02.1998 за №51 "Про інвентаризацію земель м. Львова" земельна ділянка на вул. Шевченка,11 у м. Львові відповідно до додатково долученого плану земельної ділянки відноситься до земель м. Львова, що не надані у власність або користування (Т-1, а.с.188).

Відтак, прокурор просить визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нежитлові приміщення загальною площею 762,4 кв. м. (будівля адміністративного корпусу площею 514,5 кв. м., позначена в технічному паспорті літерою «А-2», будівля складського приміщення 180,1 кв. м. позначена в технічному паспорті літерою «В-1», будівля складського приміщення площею 67,8 кв. м. позначена в технічному паспорті літерою «Б-1»), що розташовані по вул. Т.Шевченка,11 у м. Львові (уточнена заява від 24.047.2017 вих. №06-1630/2 вих.17).

При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним.

Згідно з ч.3,4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади , органів влади Автономної Республіки Кри або органів місцевого самоврядування.

Статтею 326 Цивільного кодексу України встановлено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси,а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21.09.1999 року №1075-ХІV визначено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Статтею 2 Закону №1075- ХІV визначено, що вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України ( 147/98-ВР ) "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України.

Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює, відповідно до закону, управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України , в тому числі у разі їх розформування.

Згідно вимог ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна в Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.

Якщо станом на день набрання чинності Законом України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21.09.1999 №1075-XIV будь-яке майна, було закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, то воно виходячи з приписів цього закону, автоматично набувало статусу військового майна і, відповідно, як військове майно відносилось до державного майна.

Статтею 10 Закону України «Про оборону України» до повноважень Міністерства оборони України належить, зокрема, управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Враховуючи наведене, місцевим господарським судом вірно зазначено, що майно (в тому числі будинки і споруди) з моменту надходження до Збройних Сил України і закріплення його за військовими частинами Збройних Сил України набуває статусу військового майна та, відповідно, державного майна і перебуває в управлінні Міністерства оборони України.

Як вірно зазначено, місцевим господарським судом, держава в особі Міністерства оборони України набуває власності на відповідне майно на підставі закону як акта цивільного законодавства.

Відтак, як вбачається з обставин справи, рішенням від 05.08.1960 №798 виконавчий комітет Львівської міської ради депутатів трудящих зобов`язав дирекцію заводу «Фізприбор» спірне приміщення по вул. Шевченка, 11 передати командуванню польової пошти Прикарпатського військового округу (ПрикВО) Збройних Сил СРСР (Т-1, а.с.18) .

Вибуття приміщень з володіння заводу «Фізприбор», його надходження до Збройних Сил СРСР та закріплення за військовою частиною НОМЕР_2 підтверджується зведеними в Львівській КЕЧ району (КЕВ м. Львова) індивідуальними картками обліку будівель (Т-2, а.с.71-72, Т-3, а.с.72-74), за якими приміщення були взяті на облік в Львівській КЕЧ району 11 травня 1964 року і згідно з якими в 1966 році КЕЧ провела капітальний ремонт приміщень на суму 35 тис. руб. (згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.09.1996 №104 військова частина НОМЕР_2 перейшла на нове умовне найменування військова частина НОМЕР_1 ; згідно наказу МОУ №176 від 14.06.2000 до 10.06.2001 на основних фондах 587 УНР (в./ч НОМЕР_1 ) за адресою м. Львів , вул. Шевченка, 11 Державне підприємство «Монтажник Львів», умовне найменування військова частина НОМЕР_1 анульоване, ДП МОУ «Монтажник Львів» визнане правонаступником в/чА2868.

Діючою на момент передачі спірного майна до Збройних Сил Конституцією УРСР від 30.01.1937 р. було встановлено, що економічну основу Української РСР становлять соціалістична система господарства і соціалістична власність на знаряддя та засоби виробництва (ст.4); соціалістична власність в Українській РСР має або форму державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об`єднань) (ст.5); земля, її надра, води, ліси, заводи, фабрики, шахти, рудники, залізничний, водний і повітряний транспорт, банки, засоби зв`язку, організовані державою великі сільськогосподарські підприємства радгоспи, машиннотракторні станції і т.п ), а також комунальні підприємства і основний житловий фонд у містах і промислових пунктах є державною власністю, тобто всенародним добром (ст.6).

Соціалістичною власністю є: державна (загальнодержавна) власність; колгоспно-кооперативна власність; власність профспілкових та інших громадських організацій (ст.87 Цивільного кодексу Української УРСР від 18.07.1963р. зі змінами і доповненнями).

Статтею 90 Цивільного кодексу УРСР 1963 року також передбачено , що державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави.

Згідно ст. 91 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року порядок передачі будівель, споруд, устаткування та іншого майна, що належить до основних засобів державних організацій, іншим державним організаціям, а також колгоспам, іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Статтею 87-1 Цивільного кодексу УРСР 1963 року передбачено, що майно, закріплене за державними, міжколгоспними, державно-колгоспними та іншими державно-кооперативними організаціями, перебуває в оперативному управлінні цих організацій, які здійснюють у межах, встановлених законом, відповідно до цілей їх діяльності, планових завдань і призначення майна, права володіння, користування і розпорядження майном. Відтак, оскільки володіння, користування і розпорядження майном це права власника, то місцевим господарським судом вірно стверджено, що попри монополію державної власності, держава погоджувалась, що фактичним власником майна є особа, за якою воно закріплене, а отже на той час - Міністерство оборони СРСР в особі військової частини 75004).

Відтак, вищенаведене, спростовує доводи скаржника про те, що спірне майно з самого початку було у комунальній власності і передача майна на баланс іншій особі не змінила власника майна та не зумовила собою автоматичне виникнення права власності на майно, адже на момент набуття Збройними Силами спірного майна 11.05.1964 р. поняття комунальної власності (власності громади) законодавством взагалі не було передбачено, а спірне майно відносилось до державної власності і Виконавчий комітет Львівської міської ради приймаючи рішення від 05.08.1960 № 798 лише, реалізуючи свої повноваження, виступав, здійснював передачу об`єкта державного майна (оскільки такий знаходився на його території) від одного суб`єкта до іншого.

Крім цього, як вбачається з обставин справи, що ні до, ні після рішення від 05.08.1960 №798 спірне майно у володінні та користуванні виконкому Львівської міської ради не перебувало.

З моменту прийняття та облікування в Львівській КЕЧ району спірні приміщення постійно знаходились у володінні та користуванні Збройних сил СРСР (Міністерства оборони СРСР), а в подальшому Збройних Сил України (Міністерства оборони України).

З матеріалів та обставин справи вбачається, що з моменту передачі спірних будівель командуванню польової пошти ПрикВО Міністерства оборони СРСР , відповідне Міністерство не приймало жодних рішень щодо повернення відповідних будівель Львівській міській раді чи їх передачі будь-яким місцевим державним органам, оскільки такі докази є відсутніми.

Факт обліку спірних будівель в Львівській КЕЧ району свідчить про те, що відповідні будівлі відносились до казарменно-житлового фонду Міністерства оборони СРСР, оскільки відповідно до п.36, 41 Положення про квартирно-експлуатаційну службу і квартирне забезпечення Радянської армії і військово-морського флоту, затвердженим наказом Міністра оборони СРСР №75 1977 р., весь казарменно-житловий фонд повинен обліковуватись органами квартирно-експлуатаційної служби, а виділені Міністерству оборони СРСР будівлі і споруди приймаються КЕЧ районів і одночасно передаються в експлуатацію військовим частинам.

10.09.1991 Верховною Радою України було прийнято Закон України № 1540-ХІІ «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України», згідно з статтею 1 якого було встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.

В подальшому, указом Президента України «Про Збройні Сили України» від 12.12. 1991 р. N 4/91 відповідно до Закону України "Про оборону України" (1932-12) та Закону України "Про Збройні Сили України" (1934-12) на базі військ Київського, Одеського, Прикарпатського військових округів, сил Чорноморського Флоту, інших військових формувань, що дислокуються на території України, крім військ, які входять до складу Стратегічних Сил Стримування було створено Збройні Сили України, обов`язки командувача якими було покладено на Міністра оборони України.
Відповідно, з прийняттям Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядування, розташовані та території України» №1540-ХІІ, все майно, яке належало Збройним Силам СРСР як об`єкти союзного підпорядкування набуло статусу державного майна і зі створенням на базі військових округів як державне майно перейшло у володіння Збройних Сил України.

05.11.1991 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», згідно п.2, якої органам , уповноваженим управляти державним майном , було доручено здійснити до 1 січня 1992 року передачу державного майна, яке перебуває у їх віданні , до комунальної власності згідно із затвердженими цією постановою переліком. Даною постановою визначено, що військові містечка не передаються в комунальну власність.

З обставин справи вбачається, що спірне приміщення не ввійшло до відповідного переліку, його передача від Міністерства оборони України до Львівської міської ради не провадилась, а саме приміщення і надалі використовувались військовими частинами і перебувало на обліку в КЕВ м. Львова.

Згідно п.1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» від 15.12.1992 №8-92, на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади було покладено здійснення функцій щодо управління майном, що є у загальнодержавній власності. Пунктом 2 відповідного Декрету на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади також було покладено підготовку разом з відповідними місцевими Радами народних депутатів висновків та пропозицій Кабінету Міністрів України щодо розмежування державного майна між загальнодержавною, республіканською (Республіки Крим) і комунальною власністю.

Крім цього, згідно ст. ст. 2, 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» від 03.03.1998 №147/98-ВР визначено, що передача нерухомого майна (будівель, споруд, у тому числі приміщень (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний об`єкт) на підставі розподільного балансу), об`єктів незавершеного будівництва) з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України.

Як вбачається, з матеріалів справи, жодного рішення щодо передачі спірної будівлі по вул. Шевченка, 11 в м. Львові з державної власності у власність громади м.Львова (Львівської міської ради) Кабінетом Міністрів України не приймалось.

Згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 29.08.2002 №1282 «Про затвердження Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил», передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням: Кабінету Міністрів України - щодо цілісних майнових комплексів; Міноборони - щодо іншого окремого індивідуально визначеного майна, житлового фонду та інших об`єктів соціальної інфраструктури, які перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі цілісних майнових комплексів.

Ні Кабінетом Міністрів України , ні Міністерством оборони України рішення щодо передачі спірного майна до сфери управління Львівської міської ради не приймалось, що не заперечується сторонами.

Відповідач як в суді першої так і в апеляційній інстанції вказує на те, що передача на баланс спірного майна від однієї особи до іншої згідно з рішенням від 15.07.1960 не змінила власника майна, не потягнула за собою автоматичного виникнення права власності на це майно, а тому вважає, що держава в особі Міністерства оборони України не може вважатись власником спірного майна, що судова колегія, вважає безпідставним, з огляду на наступне.

Так, як вірно вказує місцевий господарський суд, передача спірного майна від попереднього володільця до військової частини НОМЕР_2 , яка знаходилась в підпорядкуванні Міністерства оборони СРСР не змінювала власника, оскільки за тодішніми законами майно в обох випадках залишилось в загальнодержавній власності. При цьому, змінилась обставина, яка визначила подальший статус відповідного майна, а зі зміною відносин власності , і законного власника майна. Цією обставиною є джерела фінансування майна як критерію законності володіння майном.

Відтак, з моменту прийняття та облікування в Львівській КЕЧ району спірні приміщення постійно знаходились в володінні та користуванні Збройних Сил СРСР (Міністерства оборони СРСР), а в подальшому Збройних Сил України (Міністерства оборони України). Всі витрати на утримання майна, його покращення здійснювались за рахунок коштів Міністерства оборони , спочатку СРСР, а потім України.

Місцевим господарським судом вірно зазначено, що оскільки спір про право власності на спірний об`єкт виник між Міністерством оборони України та Львівською міською радою то окрім заперечень набуття права власності Міністерством відповідач мав би підтверджувати переконливими доказами наявність такого права у самої Львівської міської ради.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відтак, будь-яких відповідних обгрунтувань, які б базувались на нормах закону та доказів того, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб Львівська міська рада набула права власності на спірний об`єкт відповідачем ні суду першої ні апеляційної інстанцій не подано.

Львівська міська рада, як в суді першої так і апеляційної інстанцій вказує на те, що рішенням Виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів №109 від 10.03.1987 затверджено реєстр №1 житлових будинків (споруд), які належать місцевим радам народних депутатів по Залізничному районі м. Львова і в додатку до якого вказана, зокрема і адреса - вул. Шевченка, 11 (Т-1, а.с.96). А також наявність договорів оренди на нежитлові приміщення у м. Львові по вул. Шевченка, 11, які були укладені між Домоуправлінням №300 Залізничного району та Військовою частиною №75004 договір №020 ПК від 01.01.1992 та між Управлінням комунального майна (орендодавець) і військовою частиною А-2868 договір №3417 від 28.01.1998 (Т-1, а.с.213-215, 216-219) .

У рішенні Виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів №109 від 10.03.1987 є посилання на те, що воно прийнято на виконання Інструкції про порядок проведення реєстрації житлового фонду з типовими формами облікової документації, затвердженої наказом центрального статистичного управління СРСР від 15.07.1985 №380.

В п.1.1. вищевказаної Інструкції вказано, що державному обліку підлягають житлові будинки і житлові приміщення в інших будівлях, призначені для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку в якості службових приміщень і гуртожитків.

Місцевим господарським судом встановлено, що з інвентаризаційної справи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на вул. Шевченка, 11 розташована не одна, а декілька окремих будівель. На генеральному плані позначені будівлі з літерами А-1, А-2, Б-1 і В-1.

З відповідних будівель лише будівля з грифом А-1 є житловим будинком, що випливає з цифрових показників загальних відомостей про будівлю, поверхового плану цієї будівлі, а також з акту загального обстеження житлового будинку з чого вбачається, що лише ця будівля є житловим будинком.

Крім цього, вищевказана обставина підтверджується і іншими обставинами справи, а саме відповідачем заперечується, що спірні будівлі (згідно технічної документації будівлі з грифами А-2, Б-1, В-І) використовувались спочатку для виробничих потреб заводом «Фізприбор», а після їх передачі польовій пошті ПрикВО в службових потребах Збройних Сил. Відповідно до цього, такі ніколи не використовувались для проживання громадян і до житлового фонду не відносились в силу вимог ст. ст. 4, 6 Житлового кодексу України, а відтак, і не могли бути включені в додаток до рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів №109 від 10.03.1987, яким затверджувався реєстр саме житлових будинків.

Згідно з наявного в справі реєстраційного посвідчення на житловий будинок (споруду), що належить місцевим радам по вул. Шевченка, 11 в м. Львові, яке видане Львівським МБТІ 23.05.1997 за №2196 (на підставі рішення Залізничної районної ради народних депутатів м. Львова від 10.03.1987 №109) в довідці характеристиці відповідної будівлі (п.2) зазначено: «житловий будинок, літера за планом А-1» (Т-3, а.с.75-76). Реєстраційне посвідчення на право власності було видано лише на будівлю житлового будинку з літерою за планом А-1, яка не є спірною і право власності громади на яку не оспорюється.

На будівлі з грифами А-2, Б-1 і В-1 жодні реєстраційні посвідчення про право власності на них громади не видавались.

В матеріалах справи наявний лист ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 22.12.2010 за №1/1283 адресований Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, в якому зазначено, що право комунальної власності за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради зареєстровано лише на будинок , який розташований за адресою: м. Львів, вул. Шевченка 11 при цьому інформація про власника на нежитлові приміщення площею 677,8 кв. м. за цією ж адресою в БТІ відсутня (Т-1, а.с.97).

Аналогічна за змістом відповідь надана і ДП МОУ «Монтажник Львів» від 04.11.2014 №5045.

Відтак, враховуючи наведене, місцевим господарським судом зроблено вірний висновок, про те, що право власності на спірні будівлі А-2, Б-1 та В-1 по вул. Шевченка 11 за Львівською міською радою (громадою м. Львова) ніколи зареєстровано не було.

Щодо посилання скаржника на договір оренди від 28.01.1998 який укладено Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та Військовою частиною НОМЕР_1 , згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв у платне користування нерухоме майно нежитлові приміщення загальною площею 677,8 кв. с., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка 11 (Т-1, а.с.216-219), судова колегія зазначає наступне.

Статтею 48 діючого станом на 1998 Цивільного кодексу Української РСР 1963 було передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Згідно з ст.86 Цивільний кодекс Української РСР відносини власності регулюються Законом України "Про власність" (697-12), цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про власність" право володіння, користування і розпоряджається належним йому майном належить власнику. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам.

Як вбачається з матеріалів та обставин справи у Львівської міської ради відсутні необхідні правовстановлюючі документи, які б підтверджували її законне право власності на спірну будівлю по вул. Шевченка, 11, і не подані такі суду апеляційної інстанції.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем подано було зустрічний позов в даній справі про визнання права власності, в прийнятті якого ухвалою від 23.09.205 відмовлено, оскільки такий подано після розгляду справи по суті (Т-1, а.с.111-112, 114-116). Дані дії Львівської міської ради свідчать про те, що така сподівається набути власність на відповідне майно, а не є його дійсним власником.

Як вбачається з обставин справи спірне приміщення на сьогодні є нежитловим, а відтак для переводу житлового в нежитлове мав би бути акт обстеження з висновком про його непридатність для проживання та в подальшому рішення компетентного органу про його переобладнання для використання в інших цілях і , власне, проведені самі роботи по переобладнанню.

В матеріалах справи відсутні докази та не подані такі суду апеляційної інстанції, які б свідчили про проведення такого обстеження, прийняття рішення про переобладнання та, власне здійснення самого переобладнання.

Наявні матеріали та обставини справи дають підстави зробити висновок, що за час перебування спірного приміщення в користуванні заводу «Фізприбор» до 1964 так і при подальшому перебуванні у віданні Міноборони спірне приміщення ніколи не використовувалось як житлове і не могло використовуватись як житлове в силу того, що не відповідало тим обов`язковим критеріям, які передбачені для житлових приміщень Житловим кодексом України.

Відтак, враховуючи вищенаведене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що договір, на який покликається Львівська міська рада є недійсним в силу вимог ст. ст. 48, 86 Цивільного кодексу України 1963 року та ст. 4 Закону України «Про власність», оскільки міська рада не являється власником відповідного майна на момент його укладення, а відтак і не створює юридичних наслідків. Відтак, правомірно місцевим господарським судом даний доказ, не взято до уваги, такий, як належний та допустимий.

Крім цього, слід зазначити, що Міністерство оборони України як позивач по даній справі та власник майна за законом, стороною відповідного договору не було, про його існування не знало і його наявність заперечує взагалі, оскільки, окрім іншого вказує, що підпис командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , який стоїть на примірнику договору наданому Львівською міською радою, візуально є абсолютно різним з іншими зразками підписів тієї ж особи, які є в багатьох інших документах військової частини.

Крім цього, земельна ділянка, на якій знаходиться спірна будівля , відноситься до земель оборони, перебуває на обліку в КЕВ м.Львова, а її законним користувачем є Міністерство оборони України (Т-2, а.с.98). Факт належності відповідної земельної ділянки до земель оборони не заперечується і Львівською міською радою.

Щодо обґрунтування наявності порушення, оспорення або невизнання іншими особами права власності Міністерства оборони України на спірне приміщення то стаття 1 ГПК України гарантується захист права як порушеного так і оспорюваного.

Як вже зазначалось вище спірне приміщення по вул. Шевченка, 11 в м. Львові 11.05.1964 вибуло з відання місцевих органів державного управління та перейшло у відання органу управління союзного підпорядкування - Міністерства оборони СРСР як органу управління Збройними Силами СРСР, а в подальшому, з здобуттям Україною незалежності та створенням Збройних Сил України та Міністерства оборони України як державне майно перейшло в управління Міністерства оборони України.

З моменту створення Міноборони володіло, користувалось та розпоряджалось відповідним майном як власник і жодних претензій щодо права власності на це майно з боку інших юридичних чи фізичних осіб не отримувало.

Однак, в 2015 році Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради звернулось до суду з позовом до Державного підприємства міністерства оборони України «Монтажник-Львів», третя особа на стороні відповідача - Міністерство оборони України, про розірвання договору оренди, стягнення заборгованості за договором оренди в сумі 350 797 ,00 грн. та повернення нежитлових приміщень площею 677,4 кв.м. по вул. Шевченка, 11ум. Львові.

З даного позову вбачається невизнання Львівською міською радою права власності на спірне приміщення за Міністерством оборони України та відкрите публічне оспорення відповідного права, що стало законною підставою для захисту Міністерством оборони України його оспорюваного права власності на будівлю по вул. Шевченка, 11 у м. Львові в господарському суді в силу вимог ст. 1 ГПК України.

Крім цього, в даній справі Львівською міською радою було подано зустрічну позовний позов про визнання за територіальною громадою м. Львова права власності на нежитлові приміщення по вул. Шевченка, 11 у м. Львові .

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, вірним висновок місцевого господарського суду про те, що факт оспорювання та порушення з боку Львівської міської ради права власності держави в особі Міністерства оборони України на момент звернення з позовом в даному провадженні є очевидним, відповідно до чого у Міністерства оборони України були законні підстави для звернення до суду з відповідним позовом, виходячи з вимог ст. 1 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України , інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Враховуючи вищенаведене, місцевий господарський суд правомірно з дотриманням вимог чинного матеріального та процесуального права в сукупності з обставинами справи прийшов до обгрунтованого висновку про визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України права власності на нежитлові приміщення загальною площею 762,4 кв. м. (будівля адміністративного корпусу площею 514, 5 кв. м. позначена в технічному паспорті літерою «А-2»), будівля складського приміщення площею 180,1 кв. м., позначена в технічному паспорті літерою «В-1» та будівля складського приміщення площею 67,8 кв. м. позначена в технічному паспорті літерою «Б-1», що розташовані по вул. Шевченка, 11 у м. Львові

Щодо клопотання відповідача 1 про застосування строку позовної давності, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом вірно вказано, що строк позовної давності до цих правовідносин не застосовується, враховуючи те, що нормами УРСР не передбачалося такого виду власності як комунальна, і використання спірного приміщення Львівською міською радою є незаконним, а тому не породжує у останнього права на це майно, в зв`язку з чим судом правомірно визнано правопорушення в зазначених правовідносинах триваючим.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, суд,

постановив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 04 червня 2018 року у справі №914/2092/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Матеріали справи №914/2092/15 повернути до Господарського суду Львівської області.

Повну постанову складено 29.11.2018 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Мирутенко О.Л.

Суддя Скрипчук О.С.