ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2018 Справа №914/1733/18

місто Львів

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Весттрейд",
до відповідача:товариства з обмеженою відповідальністю "АС-Холдинг",
предмет позову: стягнення 70'000,00 грн.
СуддяОСОБА_1
Секретар судового засіданняОСОБА_2
Представники:
позивача:ОСОБА_3 довіреність від 16.08.2018,
відповідача:не з'явився.
Судові процедури.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов товариства з обмеженою відповідальністю "Весттрейд" до товариства з обмеженою відповідальністю "АС-Холдинг" про стягнення 70'000,00 грн. Ухвалою суду від 19.09.2018 позовну заяву залишено без руху. У зв'язку з виправленням позивачем вказаних недоліків, ухвалою від 08.10.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 07.11.2018.

В судове засідання 07.11.2018 представник відповідача не з'явився, хоч був належним чином та завчасно (17.10.2018) повідомлений про час та місце судового засідання, про що свідчить долучене до матеріалів справи повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 6).

Суд ухвалив відкласти судове засідання на 21.11.2018, про що повідомив відповідача ухвалою-викликом в судове засідання від 07.11.2018. Однак, надіслана ухвала була повернута відділенням поштового зв'язку на адресу суду, у зв'язку із закінченням встановленого строку зберігання.

В судове засідання 21.11.2018 представник відповідача повторно не з'явився, причин неявки не повідомив суду. За таких обставин суд констатує, що сторонам створено усі можливості для реалізації права на судовий захист, а тому вважає за можливе ухвалити рішення у справі.

Аргументи сторін.

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач на виконання договору купівлі-продажу товарів здійснив передоплату в розмірі 70'000,00 грн. за товар, що мав бути узгоджений сторонами в майбутньому та поставлений відповідачем. Сторони, однак, не погодили асортименту, кількості, ціни та загальної вартості товару. Зважаючи на зазначене, позивач вважає такий договір неукладеним, адже сторони не узгодили істотні умови договору. Відповідно, відповідач одержав 70'000,00 грн. без достатньої правової підстави та повинен повернути їх позивачеві на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Заперечення відповідача.

Відповідач не подав відзиву на позов.

Фактичні обставини справи.

Між сторонами у справі укладено договір купівлі-продажу товарів №4-1/18 від 26.01.2018 (далі Договір) (а.с. 15-17). Відповідно до пунктів 1.1-1.3, 2.1, 2.2 Договору продавець зобов'язується передавати щебінь гранітний різної фракції (в подальшому - продукція) у власність покупця відповідно до його замовлення, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати отриману продукцію на умовах, зазначених у цьому Договорі. Асортимент та ціна продукції, яка поставляється (передається у власність) покупця попередньо погоджується сторонами. Сторони погоджуються, що видаткова накладна (акт приймання-передачі) на передану продукцію є документом, який засвідчує факт передачі товару, а також засвідчує остаточно узгоджені сторонами назву, кількість, ціну (вартість) продукції. Загальна сума цього Договору (тобто загальна вартість (ціна) усієї продукції, поставленої за цим Договором) сторонами не обмежується і визначається на підставі фактично поставленої (переданої у власність) продукції та узгодженої на неї ціни, відповідно до видаткових накладних (актів приймання-передачі). Оплата ціни (вартості) продукції здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський поточний рахунок продавця на умовах 100% передоплати на підставі рахунку, виставленого продавцем.

Пунктами 3.1.-3.3 Договору встановлено, що підставою для відвантаження/передачі продукції покупцеві є факт зарахування коштів на поточний рахунок продавця згідно з виставленим рахунком. Поставка продукції здійснюється залізничним транспортом на умовах "Франко-вагон" (станція призначення) в строки згідно з заявкою. Станція призначення вказується покупцем у заявці. Ціни, асортимент, об'єм та графік поставки продукції на місяць погоджуються сторонами шляхом підтвердження продавцем заявки. Заявку покупець надсилає продавцю до 20 числа місяця, що передує місяцю поставки. Заявка вважається підтвердженою з моменту її підписання продавцем, підписана заявка повертається покупцю разом з рахунком на оплату продукції.

Позивач перерахував відповідачеві 70'000,00 грн. як попередню оплату за щебінь гранітний згідно з Договором, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №106 від 29.01.2018 (а.с. 18).

Позивач не здійснював погодження та замовлення товару, а відповідач не здійснював поставки товару.

Позивач надіслав відповідачеві лист від 08.02.2018 (а.с. 19), у якому просить повернути кошти в сумі 70'000,00 грн. Цю обставину позивач підтверджує копією поштового конверту з відміткою відділення поштового зв'язку. Як вбачається з інформації, розміщеної на веб-сайті публічного акціонерного товариства "Укрпошта" (ідентифікатор поштового відправлення 478) зазначене поштове відправлення не було вручене відповідачеві та за закінченням встановленого строку зберігання було повернуте позивачу.

В матеріалах справи відсутні докази повернення позивачу 70'000,00 грн., не надано суду інших доказів, які би мали значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Оцінка суду.

В ході проведених судових засідань 07.11.2018 та 21.11.2018 судом з'ясовувалися правові підстави позову. У своїх поясненнях представник позивача наполягав, що підписаний Договір є неукладеним, адже в подальшому сторони так і не узгодили всіх істотних умов цього договору. Таким чином, правовою підставою заявленого позову є положення статті 1212 Цивільного кодексу України, яка регламентує порядок повернення безпідставно набутого майна. Тобто, на думку позивача, між сторонами у справі виникли недоговірні зобов'язання, а тому для вирішення цього спору потрібно застосувати зазначену вище норму закону.

Отже, для вирішення цього спору суду необхідно дати відповідь на питання правильності тлумачення позивачем норм закону та вирішити спір з урахуванням зроблених висновків.

Суд звертає увагу на тому, що процесуальний закон вимагає від позивача не лише зазначити в позові обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та відповідні докази, а й правові підстави позову (пункт 5 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України). При чому у відзиві на позов повинні міститися заперечення (за наявності) щодо таких правових підстав позову (пункт 5 частини 3 статті 165 Господарського процесуального кодексу України).

Повертаючись до суті справи та надаючи оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд робить такі висновки.

Частинами 2-4 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними умовами є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнута згода. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною 1 статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. З огляду на це, судовою практикою напрацьовано правову позицію, яка зводиться до того, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами (постанова Верховного Суду України від 25.06.2011 №7/221-09).

У справі, яка розглядається судом, позивачем надано докази того, що ним не лише укладено Договір, а й розпочато його виконання, про що свідчить представлена копія платіжного доручення №106 від 29.01.2018, яким перераховано попередню оплату за щебінь гранітний. Звертає на себе увагу обставина посилання в цьому платіжному дорученні на укладений Договір. Така дія цілком відповідає пункту 3.1 Договору.

Що стосується посилання позивача на те, що сторонами не було узгоджено усіх істотних умов, то таке є неправильним. Зокрема, частиною 2 статті 669 Цивільного кодексу України встановлено, що умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості. Ця норма цілком узгоджується з пунктами 1.2, 1.3 Договору, які визначили відповідні подальші процедури узгодження не лише стосовно кількості, а й щодо назви та ціни продукції. Невчинення сторонами дій з подальшого виконання Договору не свідчить про неукладеність цього Договору.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Відповідно до частин 1 та 4 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Таким чином, оскільки сторонами було узгоджено всі умови, передбачені Договором, підписано його текст, між ними виникли договірні відносини купівлі-продажу на підставі такого Договору в силу пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України. Зазначене свідчить про помилковість тлумачення позивачем правових норм.

Претензії позивача по суті стосуються можливого порушення відповідачем його обов'язків з поставки оплаченого товару, однак він обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач отримав від позивача 70'000,00 грн. без достатньої правової підстави.

Інститут безпідставного набутого майна передбачено статтею 1212 Цивільного кодексу України. Зокрема, згідно із зазначеною статтею особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Таким чином, зобов'язання з безпідставного набуття майна виникають за наявності таких умов: відбулось набуття або зберігання майна; таке набуття чи зберігання здійснено за рахунок іншої особи; при цьому були відсутні правові підстави для набуття або зберігання майна.

Зазначене унеможливлює застосування до відносин між сторонами цієї норми, адже між сторонами існували договірні зобов'язання, на виконання яких позивач і сплатив оспорювану суму грошей. За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позову та звертає увагу на те, що права позивача можуть бути захищені на підставі правових норм, які врегульовують договірні відносини сторін та стосуються наслідків порушення умов укладеного договору.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позивних вимог. Відтак, судовий збір залишається за позивачем.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 13, 73, 74, 81, 238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 22.11.2018.

Суддя Рим Т.Я.