ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2018 р. Справа№ 927/309/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Батрак А.К. - адвокат

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Батрака Андрія Костянтиновича

на рішення Господарського суду Чернігівської області, ухваленого 11.07.2018, повний текст якого складений та підписаний 13.07.2018,

у справі № 927/309/18 (суддя Бобров Ю.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Батрака Андрія Костянтиновича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівська маслосирбаза»

про визнання договору оренди дійсним та усунення перешкод в користуванні орендованим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про:

- визнання договору оренди нежилого приміщення загальною площею 120 кв.м. за адресою: м. Чернігів, вул. Ріпкинська, 27 від 05.02.2018 дійсним;

- зобов'язання відповідача усунути перешкоди для позивача у користуванні орендованим за договором № 1 оренди нежитлового приміщення від 05.02.2018 приміщенням загальною площею 120 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Ріпкинська, 27, шляхом допуску до зазначеного приміщення позивача та його законних представників.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області, ухваленим 11.07.2018, повний текст якого складений та підписаний 13.07.2018, у справі № 927/309/18 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:

- підставою поданого позову є заперечення відповідача щодо укладення між сторонами договору оренди нежилого приміщення від 05.02.2018 та створення відповідачем перешкод позивачу у користуванні орендованим за цим договором нежилим приміщенням, а предметом позову - вимога про визнання дійсним договору оренди нежилого приміщення від 05 лютого 2018 року та, як похідної від цієї вимоги, вимога про усунення створених відповідачем перешкод у користуванні позивачем орендованим за договором нежитловим приміщенням;

- у п.п.3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз`яснено, що правочини можуть визнаватись дійсними виключно з підстав, визначених частиною другою статті 219 і частиною другою статті 220 ЦК України. Вимоги про визнання дійсними правочинів з інших підстав задоволенню не підлягають з огляду на невідповідність таких вимог установленим законом способам захисту прав та законних інтересів (ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 2 ст. 20 ГК України);

- оскільки друга заявлена позивачем вимога є похідною від першої вимоги, у позові відмовляється повністю.

Не погоджуючись з рішенням, Фізична особа-підприємець Батрак Андрій Костянтинович звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.07.2018 у справі № 927/309/18 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що спірне рішення прийнято з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вказаної позиції апелянт послався на те, що:

- спірний договір відповідає як загальним, так і спеціальним вимогами законодавства, дотримання яких є необхідним для чинності правочину;

- в дійсності, предмет позову повністю відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, адже ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає, зокрема, такий спосіб захисту прав, як визнання наявності або відсутності прав;

- позивачем було заявлено декілька позовних вимог і у випадку, навіть якщо б судом було встановлено, що перша вимога не підлягає задоволенню, то він повинен був вмотивовано відмовити і в другій позовній вимозі, а не вказувати, що вона є похідною від першої вимоги і відмовляти на цій підставі. В жодному нормативному акті України не сказано, що необхідно відмовляти в позовних вимогах, які є похідними від первісних.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2018 справа № 927/309/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Чорна Л.В. (головуючий), судді Разіна Т.І., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2018 у справі № 927/309/18 відкрито апеляційне провадження, учасникам справи запропоновано не пізніше 5 днів з моменту вручення даної ухвали подати суду та направити іншим учасникам справи відзив на апеляційну скаргу, призначено справу до розгляду на 02.10.2018.

27.08.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з посиланням на те, що:

- судом в судовому засіданні було встановлено, що ніяких перемовин та домовленостей між сторонами не було, будь-якого доказу цього факту позивачем не надано;

- орендна плата за користування складським приміщенням, особисто встановлена позивачем у договорі, не відповідає навіть мінімальній орендній платі по місту Чернігову, яка складає 20 грн. за квадратний метр, а відтак, мінімальна ринкова ціна повинна була становити 2 400 грн., а ніяк не 1 000 грн.;

- твердження позивача про те, що а ні його, а ні його представників не пускають на територію, нібито, орендованого приміщення, є такими, що не заслуговують на увагу, адже позивач не надав жодного документу, який би надав йому право вести свою діяльність на території відповідача та розміщення своїх особистих речей, йому було запропоновано залишити території відповідача та забрати всі особисті речі, на що позивач в присутності поліції відмовився;

- 15.03.2018 позивачу було направлено претензію-повідомлення, в якому було повторно запропоновано забрати свої особисті речі з 19 по 21 березня 2018 року включно в період часу з 10 до 14 години зі складських приміщень відповідача, та зазначено, що відповідач не несе ніякої відповідальності за збереження в належній якості будь-яких особистих речей позивача, оскільки особисто ним здійснювалась перешкода в доступі до них та відмова від складання їх кількісного та якісного опису, при цьому не надаючи жодних документів, які б надавали позивачу право правомірного перебування його особистих речей в складських приміщеннях відповідача, та яким чином дані речі потрапили на територію відповідача;

- з 19.03.2018 по 05.04.2018 позивачу неодноразово були направлені смс-повідомлення, в яких зазначалось місце, дата та час, коли позивач може забрати свої особисті речі, що підтверджується довідковою інформацією про надані послуги, виданою оператором мобільного зв'язку (Vodafone);

- також 29.03.2018 було направлено претензію-повідомлення та наголошено, що відповідач ніяким чином не перешкоджає позивачу прибути у спільно погоджений день та час до відповідача в присутності представників та вантажників, які будуть виносити особисті речі позивача, і забрати їх, так як перебування даних речей є незаконним.

Розпорядженням № 09.1-08/3160/18 від 02.10.2018, у зв`язку переведенням судді Разіної Т.І., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на посаду судді Північного апеляційного господарського суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 927/309/18.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2018 справа № 927/309/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Чорна Л.В. (головуючий), судді Яковлєв М.Л., Гончаров С.А.

Ухвалою від 02.10.2018 Київським апеляційним господарським судом у визначеному складі суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Батрака Андрія Костянтиновича на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.07.2018 у справі № 927/309/18 прийнято до провадження.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.

25.06.2018 на виконання Указу Президента України № 454/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах», яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» № 185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене, Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

На виконання п. 4 розділу ІІІ Плану заходів з ліквідації апеляційних судів, затвердженого наказом Державної судової адміністрації від 20.09.2018 № 475, за актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018 справу № 927/309/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 справа № 927/309/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.

Ухвалою від 25.10.2018 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.:

- прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Батрака Андрія Костянтиновича на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.07.2018 у справі № 927/309/18;

- засідання суду призначено на 27.11.2018 о 12-20;

- встановлено строк для пояснень, клопотань, заперечень - до 08.11.2018;

- учасникам процесу роз'яснено, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- учасників судового процесу повідомлено, що неявка їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Станом на 27.11.2018 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та жодних клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідач представників в судове засідання не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав повністю.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що між ним як орендарем та відповідачем як орендодавцем було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1 від 05.02.2018 (а.с. 10-11 т. 1) (далі Договір), відповідно до умов якого відповідач передав позивачу, з метою розміщення офісу та складу, в оренду нежиле приміщення, загальною площею 120 кв.м., за адресою: м. Чернігів, вул. Ріпкінська, 27. На виконання умов Договору приміщення було передано позивачу за актом здачі-приймання приміщень від 05.02.2018, проте, починаючи з 14.03.2018, відповідачем безпідставно та протиправно було позбавлено позивача права доступу до орендованого приміщення шляхом зрізання та заміни замка на воротах вказаного складського приміщення.

Позивач зазначив, що ним на виконання спірного договору відповідачу в якості орендної плати було переховано 3 000 грн.

Однак відповідач проти укладення вказаного договору заперечив, зазначивши про те, що відповідно до ЄДРПОУ діяльності товариства щодо укладення договорів оренди не передбачено.

Також відповідач зазначив про те, що станом на дату підписання договору позивач був студентом Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого і в цей час перебував на заняттях у м. Харкові, а кошти, які надходили від позивача, нібито за оренду, поверталися відповідачем позивачу.

З огляду на те, що відповідачем було виявлено, що позивач протиправно зайняв складське приміщення відповідачем були прийняті міри для запобігання незаконних дій з боку позивача відносно майна товариства, а так як позивач не надав жодного документу, який би надав йому право вести свою діяльність на території відповідача та розміщення своїх особистих речей, йому було запропоновано залишити територію товариства та забрати усі свої особисті речі, на що позивач відповів відмовою.

Також відповідач зазначив про те, що він неодноразаво пропонував позивачу забрати свої особисті речі, а на даний час відповідач жодним чином не перешкоджає ні позивачу, ні його представникам забрати залишені речі у складському приміщенні відповідача.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив у повному обсязі, з чим колегія судів погодись не може з огляду на таке.

Щодо дійсності Договору колегія суддів зазначає таке.

При зверненні до суду з цим позовом позивач надав суду належним чином засвідчену копію Договору, укладеного між позивачем як орендарем та відповідачем як орендодавцем, в п. 1.1 якого сторонами погоджено, що відповідач передає в оренду, а позивач бере у тимчасове користування нежиле приміщення, загальною площею 120 кв.м., яке знаходиться зліва після загального в'їзду в склад, в'їзд до складу обладнано навісом, за адресою: м. Чернігів, вул. Ріпкінська, 27.

Згідно з п. 3.1 Договору прийняття-передача приміщення здійснюється шляхом підписання акту здачі-приймання, який підписують представники позивача та відповідача; одночасно відповідач передає ключі від приміщення та ключі від загального в'їзду у склад представнику позивача.

Приміщення має бути передано відповідачем та прийнято позивачем протягом 3-х днів з дати підписання Договору (п. 3.2 Договору).

За приписами п. 3.3 Договору при передачі приміщення вважається переданим в оренду з моменту підписання акту здачі-прийняття.

05.02.2018 сторонами був підписаний відповідний акт здачі-приймання приміщень (а.с. 12).

Розмір орендної плати визначений в п. 5.1 Договору та становить 1 000 грн. за місяць.

Позивач зазначає про те, що ним на виконання умов Договору було перераховано відповідачу 3 000 грн., на доказ чого долучив до матеріалів справи копії квитанцій № 0.0.976555513.1 від 28.02.2018 на суму 2 000 грн. та № 0.0.957177888.1 від 07.02.2018 на суму 1 000 грн. (а.с. 13).

При дослідженні вказаних квитанції колегія суддів встановила, що квитанція № 0.0.976555513.1 від 28.02.2018 на суму 2 000 грн. містить відомості про перерахування коштів за договором оренди № 1 від 05.02.2018 від Батрак А.К. та, відповідно, може вважатися доказом перерахування коштів за Договором, а інша - № 0.0.957177888.1 від 07.02.2018 на суму 1 000 грн., хоча і містить посилання на договір оренди № 1 від 05.02.2018, свідчить про перерахування коштів за ОСОБА_5, а тому, за відсутності доказів того, що вказана особа будь-яким чином відноситься до позивача та/або Договору не може вважатися доказом перерахування коштів саме за Договором.

Відповідач проти отримання вказаних коштів не заперечив, проте зазначив, що вони були позивачу платіжним дорученням № 341 від 07.06.2018 повернуті.

Згідно з ч. 1 ст. ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Спірний Договір за своєю правовою природою є договором оренди.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди), до яких відноситься спірний Договір, наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

З матеріалів справи слідує, що при укладенні Договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов, визначених для такого роду договорів.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції суду для огляду було надано оригінал Договору та відповідного акту здачі-приймання.

Отже, факт укладення Договору та передачі орендованого майна орендарю належним чином доведений.

Щодо посилань відповідача на те, що він Договір не підписував, колегія суддів зазначає таке.

Стаття 215 ЦК України встановлює, що:

- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1);

- недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2);

- якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Частина 1 п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначає, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

Отже, чинне законодавство встановлює два різновиди недійсних правочинів, а саме:

- нікчемний, який є недійсним вже в силу прямої вказівки закону і визнання якого недійсним в судовому порядку не вимагається;

- оспорюваний, який, хоча і суперечить певним приписам закону, проте для визнання такого правочину недійсним необхідна наявність судового рішення.

Недійсність договору з підстав укладення його неуповноваженою особою відноситься до другого з вищевказаних різновидів, а відтак, має бути встановлена відповідним судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме на відповідача покладений обов'язок довести недійсність Договору.

Однак доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем суду не надано.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, Договір є правомірним доти, доки в судовому порядку не буде встановлено факт його недійсності, в тому числі з огляду на підписання його неуповноваженою особою.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Оскільки відповідачем у встановленому законодавством порядку не доведено факт недійсності Договору, в силу приписів ст. 204 ЦК України такий договір є правомірним, та, відповідно, обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

В п. 4.1 Договору сторонами погоджено, що Договір набуває чинність з моменту його підписання і діє до 01.02.2019.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, на даний час відповідач перешкоджає позивачу у користуванні спірним приміщенням.

При цьому, як слідує з наданого позивачем відеозапису (а.с. 34), відповідач, навіть після ознайомлення його з оригіналом Договору, чинить перешкоди в допуску позивача до приміщення, посилаючись на те, що без відповідного рішення суду допуск позивачу наданий не буде.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Посилання відповідача на те, що він не перешкоджає позивачу забрати майно з спірного приміщення колегією суддів до уваги не приймаються, адже за умовами Договору відповідач має надати позивачу у користування відповідне приміщення протягом всього строку дії Договору, в той час як дії відповідача щодо не допуску позивача у приміщення, як і вимоги забрати з орендованого позивачем приміщення до дати закінчення строку оренди його майно, є порушенням умов Договору і закону.

Факт повернення відповідачем після звернення позивача з цим позовом до суду перерахованих останнім в оплату за оренду грошових коштів вказаних обставин не спростовує.

Решта заперечень відповідача проти позову стосується факту недійсності Договору, які, як було встановлено вище, мають бути розглянуті судом під час розгляду відповідного спору сторін про наявність чи відсутність підстав для визнання Договору недійсним.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача усунути перешкоди для позивача у користуванні орендованим за договором № 1 оренди нежитлового приміщення від 05.02.2018 примфщенням загальною площею 120 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Ріпкинська, 27, шляхом допуску до зазначеного приміщення позивача та його законних представників, є законними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні цих вимог підлягає скасуванню, а апеляційна скарга в частині цих вимог - задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання Договору дійсним, колегія суддів зазначає таке.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України «Про судоустрій України» є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Також 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

- визнання наявності або відсутності прав;

- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування оперативно-господарських санкцій;

- застосування адміністративно-господарських санкцій;

- установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими законом.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

ЦК України встановлена єдина можливість визнання договору дійсним в судовому порядку, а саме, у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ч. 2 ст. 220 ЦК України).

Вимоги щодо визнання договору укладеним в інших випадках не можуть бути розглянуті як є окрема позовна вимога, проте факт укладення договору може розглядатися господарськими судами як підстава позову при існуванні та вирішенні між сторонами спору про право, зокрема, у спірному випадку, спору щодо іншої заявленої вимоги, а саме - вимоги про зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користування позивачем спірним майном, яка була задоволена після встановлення, в тому числі, факту укладення Договору сторонами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 і п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, а відкрите провадження у справі підлягає закриттю, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

За змістом ГПК України, закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 278 ГПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20 - 23 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч. 2 ст. 278 ГПК України).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що провадження у справі за вимогою про визнання Договору дійсним підлягає закриттю, а апеляційна скарга в частині цих вимог залишається без задоволення.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мали місце неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, тому рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.07.2018 у справі № 927/309/18 підлягає скасуванню, позов задовольняється в частині вимог про зобов'язання відповідача усунути перешкоди для позивача у користуванні орендованим за договором № 1 оренди нежитловим приміщенням від 05.02.2018, приміщенням загальною площею 120 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Ріпкинська, 27, шляхом допуску до зазначеного приміщення позивача та його законних представників, провадження у справі в частині вимоги про визнання договору оренди нежилого приміщення № 1 від 05.02.2018 дійсним підлягає закриттю.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, а також підстави скасування судового рішення, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Батрака Андрія Костянтиновича задовольняється частково.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по справі щодо задоволеної позовної вимоги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Батрака Андрія Костянтиновича на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.07.2018 у справі № 927/309/18 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.07.2018 у справі № 927/309/18 скасувати.

3. Позов задовольнити частково.

4. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівська маслосирбаза» (14021, м. Чернігів, вул. Ріпкинська, 27, ідентифікаційний код 30647913) усунути перешкоди для Фізичної особи-підприємця Батрака Андрія Костянтиновича (610023, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) у користуванні орендованим за договором оренди нежитловим приміщенням № 1 від 05.02.2018 приміщенням загальною площею 120 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Ріпкинська, 27, шляхом допуску до зазначеного приміщення Фізичної особи-підприємця Батрака Андрія Костянтиновича та його законних представників.

5. Провадження у справі в частині вимог про визнання дійсним укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівська маслосирбаза» (14021, м. Чернігів, вул. Ріпкинська, 27, ідентифікаційний код 30647913) та Фізичною особою-підприємцем Батраком Андрієм Костянтиновичем (610023, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) закрити.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівська маслосирбаза» (14021, м. Чернігів, вул. Ріпкинська, 27, ідентифікаційний код 30647913) на користь Фізичної особи-підприємця Батрака Андрія Костянтиновича (610023, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору за подачу позову в сумі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. та витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн.

7. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Чернігівської області.

8. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

9. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

10. Повернути до Господарського суду Чернігівської області матеріали справи № 927/309/18.

Повний текст постанови складено: 30.11.2018

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк