ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2018 Справа №914/1159/18

За позовом: Фізичної особи - підприємця Іваницької Марії Петрівни, м. Львів,

до відповідача: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів,

про: визнання недійсним договору оренди.

Суддя Синчук М.М.

за участю секретаря судового засідання Лащ Х.

Представники учасників процесу:

позивача: Гомзяк І.А - ордер серія ЛВ №070326 від 22.08.2018 р.

відповідача: Малиняк В.А. - довіреність від 18.01.2018 р.

На розгляді Господарського суду Львівської області перебуває справа №914/1159/18 за позовом Фізичної особи - підприємця Іваницької Марії Петрівни до Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним договору оренди.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16.07.2018 р. відкрито провадження у справі №914/1159/18 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 27.08.2018 р. Ухвалою суду від 27.08.2018 р. розгляд справи відкладено на 10.09.2018 р. у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання. Ухвалою суду від 10.09.2018 р. відкладено розгляд справи на 17.09.2018 р. у зв'язку з неявкою учасників справи в судове засідання. Ухвалю суду від 17.09.2018 р. продовжено строк підготовчого провадження у справі №914/1159/18 на 30 днів. В судовому засіданні 17.09.2018 р. оголошено перерву до 01.10.2018 р. Ухвалою суду від 01.10.2018 р. розгляд справи відкладено на 16.10.2018 р. В судовому засіданні 16.10.2018 р. оголошено перерву до 17.10.2018 р. Ухвалою суду від 17.10.2018 р. закрито підготовче провадження у справі №914/1159/18, розгляд справи №914/1159/18 по суті призначено на 29.10.2018 р. Ухвалою суду від 29.10.2018 р. розгляд справи відкладено на 12.11.2018 р. В судовому засіданні 12.11.2018 р. оголошено перерву до 19.11.2018 р.

В судове засідання 19.11.2018 р. представник позивача з'явився, позовні вимоги підтримав, зазначив наступне. 20 серпня 2015 року між Позивачем та Відповідачем укладено Договір оренди № С-9763-15, згідно якого об'єктом оренди є приміщення, яке знаходиться за адресою м. Львів, вул. Червоної Калини, буд.123, загальною площею 5,8 кв.м, з індексом приміщення X, відповідно до даних технічного паспорт ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 09.02.2015 року, інвентарний номер №1282. Крім того, в договорі оренди вказано, що зазначене приміщення знаходиться на балансі ЛКП «Під Зуброю». Згідно умов договору, балансоутримувач мав передати Позивачу приміщення площею 5,8 кв.м в належному стані та з відповідними документами. Позивач намагався з'ясувати, з яких причин передача майна і документів не відбуваються, та довідався, що свідоцтво на право власності або будь-який інший правовстановлюючий документ на це приміщення у ЛКП «Під Зуброю» та у Відповідача відсутні. Таким чином, позивач просить суд даний Договір оренди № С-9763-15 20.08.2015р. визнати недійсним, так як на момент укладення Договору оренди № С-9763-15 20.08.2015р. Відповідач не був власником переданого в оренду приміщення.

В судове засідання 19.11.2018 р. представник відповідача з'явився, позовні вимоги заперечив, зазначив, що державна реєстрація права власності була проведена у відповідності до законодавства, що діяло на той момент. Оскільки будинок в цілому перебуває в комунальній власності, то і всі приміщення у ньому, які не приватизовані та не відчужені у приватну чи державну власність на підставі правочинів залишаються у комунальній власності. Реєстрація цього приміщення як окремого об'єкту прав була здійснена 29.06.2016 р. у відповідності до чинного законодавства. Питання права власності на спірне нежитлове приміщення досліджувалося в процесі розгляду справи №914/987/16, в рішенні Господарського суду Львівської області від 21.06.2017 року. Згідно довідки ОКП «БТІ та ЕО», вказано, що згідно з матеріалами інвентаризаційної справи нежитлове приміщення під індексом 10, загальною площею 5,8 кв, м. знаходяться на першому поверсі житлового будинку літ «А-9» на проспекті Червоної Калини, 123. Вказане нежитлове приміщення є ізольованим, не належить до житлового фонду, не перебуває в користуванні мешканців будинку та не є допоміжними. Враховуючи вищевикладене, відповідач - Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні 19.11.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та об'єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

20 серпня 2015 року між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (далі Орендодавець, відповідач у справі) та Фізичною особою-підприємцем Іваницькою Марією Петрівною (далі Орендар, позивач у справі) укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № С-9763-15 (далі - Договір), відповідно до п. 1. якого Орендодавець на підставі наказу управління комунальної власності № 54-А від 11.08.2015 року передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно (далі - Об'єкт оренди), що знаходиться на балансі ЛКП "Під Зуброю" (далі - Балансоутримувач).

Об'єктом оренди є приміщення, що знаходиться за адресою: м. Львів, пр. Червоної Калини, буд. 123, загальною площею 5,8 м2, у тому числі: підвал 0,00 кв.м., перший поверх 5,8 кв.м., мансарда 0,00 кв.м., другий поверх 0,00 кв.м., третій поверх 0,00 кв.м., спільне користування 0,00 кв.м., з індексом приміщення Х, відповідно до даних технічного паспорта ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" від 09.02.2015 року, інвентарний №1282.

Вартість Об'єкта оренди, відповідно до звіту про оцінку майна, затвердженого наказом управління комунальної власності № 1635/е від 23.06.2015 року, станом на 30.04.2015 року становить 32 710,00грн. без ПДВ.

Згідно з п. 2.1. Договору, Об'єкт оренди Орендар буде використовувати для ремонту одягу.

Згідно акту приймання-передачі № 612 від 21.08.2015 року, Орендодавець здав, а Орендар прийняв Об'єкт оренди, у відповідності до розділу 3 договору.

Як зазначено у п. 4.1. Договору, термін договору оренди визначений на 3 місяці з 20.08.2015 року до 20.11.2015 року включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов Договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії Договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором (п. 4.7. Договору).

Приписами п. 10.1 Договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

18.12.2015 року Орендодавцем надіслано Орендарю повідомлення № 2302-вих-2826 від 18.12.2015 року про припинення договірних відносин у зв'язку із закінчення терміну дії Договору.

Згідно довідки ОКП «БТІ та ЕО» №Юр2/706 від 23.06.2016 р., вказано, що згідно з матеріалами інвентаризаційної справи нежитлове приміщення під індексом Х, загальною площею 5,8 кв, м.. знаходяться на першому поверсі житлового будинку літ «А-9» на проспекті Червоної Калини, 123. Вказане нежитлове приміщення є ізольованим, не належить до житлового фонду, не перебуває в користуванні мешканців будинку та не є допоміжним.

05.11.1991 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» якою постановлено затвердити перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності) до якого, зокрема, включено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та. інші організації, пов'язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду

Частиною 1 ст. 380 ЦК України визначено, що житловий будинок як об'єкт права власності є будівлею капітального типу, спорудженою з дотриманням вимог встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначеною для постійного у ній проживання. Житловий будинок квартирного типу, згідно зі ст 188 ЦК України є складною річчю (нерухомим майном, до складу якої, зокрема, входять інші нерухомі речі (квартири), речові права на які підлягали та підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актам/ зокрема, Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 р. №121 (із змінами, внесеними згідно з Наказом Держбуду №251 від 18.10.1999 р.).

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №322 від 22.04.2016 року, вирішено зареєструвати право комунальної власності на нежитлове приміщення на вул. Червоної Калини, 123, загальною площею 5,8 кв. м. Вказана реєстрація проведена 29.06.2016 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер довідки 62830773.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.06.2017 року у справі №914/987/16 за позовом Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради до Фізичної особи-підприємця Іваницької Марії Петрівни про стягнення 38128,64 грн. та виселення з нерухомого майна, позов задоволено, вирішено стягнути з Фізичної особи-підприємця Іваницької Марії Петрівни на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради заборгованості в сумі 24 690,39 грн. та судовий збір в сумі 2 756,00 грн. Висилити Фізичну особу - підприємця Іваницьку Марію Петрівну з нежитлового приміщення загальною площею 5,8 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, пр. Червоної Калини, 123.

При прийнятті рішення судом встановлено, що 20.08.2015 року між сторонами укладено договір оренди відповідно до п. 1. якого позивач на підставі наказу управління комунальної власності № 54-А від 11.08.2015 року передає, а відповідач приймає в строкове платне користування Об'єкт оренди, що знаходиться на балансі ЛКП "Під Зуброю", за адресою: м. Львів, просп. Червоної Калини, буд. 123, загальною площею 5,8 м. кв.

Згідно акту приймання-передачі № 612 від 21.08.2015 року (розділ 3 договору), позивач здав, а відповідач прийняв Об'єкт оренди, без зауважень (а.с. 35).

Суд вказав, що не заслуговують на увагу суду доводи відповідача, що на момент укладення договору оренди позивач не був власником майна, а відтак вважає укладений між сторонами договір недійсним.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права, як це визначено вимогами частини 1 ст. 761 ЦК України та ст.3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до вимог, передбачених ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 331 ЦК України встановлено, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 2 ст. 9 ЦК України передбачено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Згідно вимог передбачених ст. 2 Закону України від "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вимогами ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) укладаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону.

Приписами ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Судом при розгляді даної справи враховано відповідно до ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції та досліджено питання права власності на спірний об'єкт.

Як вбачається з долучених доказів до матеріалів справи, а саме відповідно до рішення № 322 Львівської міської ради від 22.04.2016 р. "Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення на пр. Червоної Калини, 123" та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вбачається, що спірні приміщення є комунальною власності. Доказів перебування спірного майна у власності інших осіб, як і доказів оформлення орендних правовідносин з іншими особами відповідач суду не надав.

Щодо строку дії спірного Договору, то суд зазначив наступне. Договір укладено строком дії до 20.11.2015 р.

Відповідно до п. 4.7 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

18.12.2015 р. №2302-вих-2826 позивач скерував повідомлення про припинення договірних стосунків у зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди.

Пунктом 9.1 договору передбачено, що повернення орендарю об'єкта оренди здійснюється після закінчення терміну його дії.

Рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2017 року у справі №914/987/16 не оскаржувалось в судовому порядку та набрало законної сили.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 4 та ст. 5 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до положень ст. 20 ГК України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

-визнання наявності або відсутності прав;

-визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

-відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

-припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

-присудження до виконання обов'язку в натурі;

-відшкодування збитків;

-застосування штрафних санкцій;

-застосування оперативно-господарських санкцій;

-застосування адміністративно-господарських санкцій;

-установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

-іншими способами, передбаченими законом.

Однак, норми ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України не передбачають такого способу захисту як визнання незаконними дій приватної фізичної чи юридичної особи

Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту права це визначений законом механізм матеріально-правових засобів здійснення охорони прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі порушення прав чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року, загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України; Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України; визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін, тому для такого визнання не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину.

Відповідно до п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 р.,вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У пунктах 1, 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012 № 6 (із змінами та доповненнями) зазначено, що на підставі статті 124 Конституції України, частини першої статті 4 5, частини першої статті 84 ГПК судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території. Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Суд у процесі розгляду справи з'ясовує питання щодо того, про захист яких саме прав йдеться, підставність позовних вимог про порушення, невизнання чи оспорювання права, належність доказів, які підтверджують чи спростовують обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору,

Суд звертає увагу на те, що рішення господарського суду повинне бути спрямоване на реальне настання правових наслідків - захист чи відновлення порушеного чи оспорюваного права і законного інтересу, а також на вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Так, зокрема, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Позивачем не обґрунтовано, що визнання недійсним Договору оренди № С-9763-15 20.08.2015р., мало б своїм наслідком відновлення його прав які існували до порушення, тобто відповідна вимога не забезпечує реального захисту прав чи законних інтересів позивача.

23 грудня 2015 року Судовою палатою у господарських справах Верховного Суду України прийнято постанову за наслідками розгляду справи № 3-1143гс15 (918/144/15). Обставини даної справи стосувались спору про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, який в процесі судового розгляду був розірваний угодою сторін з поверненням об'єкту оренди. Верховний Суд, пославшись на приписи частини першої статті 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), частини третьої статті 207 Господарського кодексу України (далі - ГК), зазначив, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст.216 ЦК України, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Тому, визнаючи договір оренди недійсним, необхідно серед іншого встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором. Оскільки договір сторони розірвали, а майно повернули, то зобов'язання за спірним договором є припиненими. Отже визнання договору оренди недійсним є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування.

Подібна за спрямованістю позиція висловлювалась Верховним Судом у у справі, предметом розгляду в якій був спір про визнання недійсним з моменту укладення договору лізингу. Констатувавши, що спірний договір на момент звернення до суду з позовом про визнання його недійсним вже був розірваним, Верховний Суд зазначив, що визнавати його недійсним на майбутнє немає підстав, оскільки сторони цей договір розірвали і на момент винесення судового рішення він вже не діяв. Водночас, в силу положень частини третьої статті 207 ГК та з урахуванням того що спірний договір виконувався сторонами визнання його недійсним з моменту укладення є безпідставним. Спірний договір розірвано угодою сторін, тому визнавати його на майбутнє немає підстав. (постанова Верховного Суду від 19.08.2014 у справі №3-38гс14 (5011-31/17917-2012).

Судом встановлено що в провадженні господарського суду Львівської області перебувала справа №914/987/16 за позовом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до Фізичної особи-підприємця Іваницької Марії Петрівни про стягнення 38128,64 грн. та виселення з нерухомого майна.

Як встановлено судом у справі №914/987/16, між сторонами у справі укладено договір оренди від 20.08.2015 року, відповідно до п. 1. якого позивач на підставі наказу управління комунальної власності № 54-А від 11.08.2015 року передає, а відповідач приймає в строкове платне користування Об'єкт оренди, що знаходиться на балансі ЛКП "Під Зуброю", за адресою: м. Львів, просп. Червоної Калини, буд. 123, загальною площею 5,8 м.кв. Договір укладено строком дії до 20.11.2015 р.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

Згідно ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Статтею 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно акту приймання-передачі №612 від 21.08.2015 року (розділ 3 договору), позивач здав, а відповідач прийняв Об'єкт оренди, без зауважень.

Щодо доводів позивача, що на момент укладення договору оренди відповідач не був власником майна, а відтак укладений між сторонами договір слід визнати недійсним, суд зазначає наступне.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права, як це визначено вимогами частини 1 ст. 761 ЦК України та ст.3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до вимог, передбачених ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 331 ЦК України встановлено, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 2 ст. 9 ЦК України передбачено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Згідно вимог передбачених ст. 2 Закону України від "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вимогами ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) укладаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону.

Приписами ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Як вбачається з долучених доказів до матеріалів справи, а саме відповідно до рішення № 322 Львівської міської ради від 22.04.2016 р. "Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення на пр. Червоної Калини, 123" та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вбачається, спірні приміщення є комунальною власності. Доказів перебування спірного майна у власності інших осіб, як і доказів оформлення орендних правовідносин з іншими особами позивач суду не надав.

Крім того, питання права власності на спірне нежитлове приміщення досліджувалося в процесі розгляду справи №914/987/16, в рішенні Господарського суду Львівської області від 21.06.2017 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Таким чином, Господарський суд Львівської області при розгляді справи №914/987/16 визнав обґрунтованими позовні вимоги Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та встановив, що відповідачем (ФОП Іваницька М.П) в порушення приписів п. 9.3, 9.6 спірного Договору не було повернуто об'єкт оренди після закінчення строку дії договору. Оспорюваний договір був дійсним, реальним та таким, що спричиняв взаємні права та обов'язки для сторін вказаного правочину. З вищенаведеного судового рішення вбачається, що договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № С-9763-15 від 20.08.2015 р. був вчинений та виконувався сторонами.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто вказана стаття встановлює презумпцію правомірності правочину. Обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Щодо посилання позивача на те, що нежитлові приміщення що знаходяться за адресою: м. Львів, пр-т. Червоної Калини, 123, площею 5.8 кв м. є допоміжними, суд зазначає наступне.

Згідно довідки ОКП «БТІ та ЕО» №Юр2/706 від 23.06.2016 р., вказано, що згідно з матеріалами інвентаризаційної справи нежитлове приміщення під індексом Х, загальною площею 5,8 кв, м. знаходяться на першому поверсі житлового будинку літ «А-9» на проспекті Червоної Калини, 123. Вказане нежитлове приміщення є ізольованим, не належить до житлового фонду, не перебуває в користуванні мешканців будинку та не є допоміжним.

Пунктами 1, 3 частини 1 статті 129 Конституції України одними з основних засад судочинства визначені рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 2 ГПК України, принципами господарського судочинства, є зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, розумність строків розгляду справи.

З огляду на вищевикладене, господарським судом були створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

За умовами ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 73 ГПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України).

Суд зазначає, що докази, які подаються до господарського суду повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Так, відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Допустимість доказів відповідно до ст. 77 ГПК України визначається тим, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ст. 78 ГПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Позивачем не представлено належних доказів, які б в достатній мірі підтверджували невідповідність оспорюваного договору вимогам чинного законодавства, тому суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 136, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 29.11.2018.

Суддя Синчук М.М.