РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.11.2018Справа № 910/12693/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Купної В.В. розглянув матеріали господарської справи

За позовом ОСОБА_1

до публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

про стягнення 168 185,27 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про стягнення 115 511,52 грн. заборгованості з виплати дивідендів за 2011-2014 роки, 42 419,97 грн. інфляційних, 10 253,78 грн. 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані наступними обставинами.

Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів відповідача, оформленим протоколом № 33 від 10.10.2014, затверджено порядок розподілу прибутку товариства за 2011-2013 роки та вирішено здійснити виплату дивідендів у строк з 20.10.2014 по 10.04.2015. Рішенням загальних зборів акціонерів відповідача, оформленим протоколом № 23 від 22.07.2015, затверджено порядок розподілу прибутку товариства за 2014 рік та вирішено здійснити виплату дивідендів у строк з 03.08.2015 по 03.10.2015.

За твердженням позивача, станом на 20.10.2014 та 03.08.2015 він був власником 1 323 штук простих іменних акцій публічного акціонерного товариства "Укрнафта". У добровільному порядку та на вимогу акціонера дивіденди виплачено не було.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/12693/18, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.10.2018.

11.10.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що реалізація акціонерами права на отримання дивідендів здійснюється у встановлені рішеннями Загальних зборів акціонерів ПАТ "Укрнафта" строки шляхом звернення до товариства з вимогою про виплату частки прибутку. Відповідач зазначає, що сума дивідендів, яка підлягала б виплаті позивачу, повинна визначатись за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідач також заперечив, посилаючись на відсутність порушеного грошового зобов'язання, оскільки між сторонами виникли корпоративні відносини.

Також 11.10.2018 від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій відповідач просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволені позову в частині стягнення з ПАТ "Укрнафта" дивідендів за 2011 - 2013 роки, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму дивідендів за 2011 - 2013 роки.

22.10.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач не погоджується з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 23.10.2018 оголошено перерву до15.11.2018.

30.10.2018 від відповідача надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

05.11.2018 від позивача надійшли заперечення проти заяви про застосування строку позовної давності, у зв'язку з перериванням такого строку.

У підготовче судове засідання 15.11.2018 з'явились представники позивача і відповідача та надали суду письмові заяви про надання згоди розпочати розгляд справи по суті в день закінчення підготовчого засідання.

Частиною 6 статті 183 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Заслухавши пояснення представників сторін, за результатами підготовчого засідання суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 910/12693/18 до судового розгляду по суті у той самий день (після закінчення підготовчого засідання), про що судом постановлено ухвалу, яку внесено до протоколу судового засідання.

Представник позивача у судовому засіданні 15.11.2018 позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив.

У судовому засіданні 15.11.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

10.10.2014 відбулися загальні збори акціонерів публічного акціонерного товариства "Укрнафта", рішення яких оформлені протоколом, до порядку денного яких було внесено питання розподілу прибутку Товариства за 2011, 2012 та 2013 роки, затвердження строку та порядку виплати дивідендів.

На вказаних загальних зборах були прийняті рішення, оформлені протоколом № 22 від 10.10.2014, згідно з якими вирішено :

- затвердити такий порядок розподілу прибутку Товариства за 2011 рік у сумі 2 181 892 000 грн.: 2 181 612 957,30 грн., що складає 99,99% чистого прибутку, направити на виплату дивідендів акціонерам; розмір дивідендів, що припадає на одну акцію, становить 40,23 грн.; решту чистого прибутку направити на розвиток Товариства;

- затвердити такий порядок розподілу прибутку Товариства за 2012 рік у сумі 1 428 110 724 грн.: 1 428 110 724 грн., що складає 99,98 % чистого прибутку, направити на виплату дивідендів акціонерам; розмір дивідендів, що припадає на одну акцію, становить 26,33 грн.; решту чистого прибутку направити на розвиток Товариства;

- затвердити такий порядок розподілу прибутку Товариства за 2013 рік у сумі 189 799 785 грн.: 189 799 785 грн., що складає 99,95% чистого прибутку, направити на виплату дивідендів акціонерам; розмір дивідендів, що припадає на одну акцію, становить 3,50 грн.; решту чистого прибутку направити на розвиток Товариства;

- встановити дату складання переліку осіб, що мають право на отримання дивідендів, 20.10.2014;

- виплату дивідендів здійснити у строк з 20.10.2014 по 10.04.2015;

- перерахування дивідендів іншим акціонерам (крім Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України") здійснити відповідно до частини п'ятої статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства".

Станом на 20.10.2014 позивач був власником 1 323 штук простих іменних акцій ПАТ "Укрнафта", що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою про стан рахунку в цінних паперах № 0108/2.

22.07.2015 були проведені загальні збори акціонерів публічного акціонерного товариства "Укрнафта", рішення яких оформлені протоколом № 23 від 22.07.2015.

Рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ "Укрнафта", з дев'ятого питання порядку денного "Розподіл прибутку товариства (порядок покриття збитків) за підсумками 2014 року. Затвердження розміру, порядку та строків виплати дивідендів" вирішено:

- затвердити наступний розмір та порядок розподілу прибутку Товариства за 2014 рік: направити на виплату дивідендів акціонерами 100% або максимально наближений до 100%, але не менше ніж 99,9% розмір чистого прибутку Товариства за 2014 рік за даними річної фінансової звітності, підтвердженої аудиторським висновком. Розмір дивідендів, що припадає на одну акцію, становить 23,32 грн.

- встановити дату складання переліку осіб, що мають право на отримання дивідендів, 03.08.2015;

- виплату дивідендів здійснити у строк з 03.08.2015 по 03.10.2015.

Станом на 03.08.2015 позивач був власником 1323 штук простих іменних акцій ПАТ "УКРНАФТА", що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою про стан рахунку в цінних паперах № 0108/2.

Оскільки відповідачем не було сплачено позивачу як акціонеру ПАТ "Укрнафта" дивідендів за 2011-2013 рр. та за 2014 рік, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 167 Господарського кодексу України передбачено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про акціонерні товариства" № 514-VI від 17.09.2008 корпоративні права - сукупність майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами.

Частина 1 статті 152 Цивільного кодексу України визначає, що акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України "Про акціонерні товариства", кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на: 1) участь в управлінні акціонерним товариством; 2) отримання дивідендів; 3) отримання у разі ліквідації товариства частини його майна або вартості частини майна товариства; 4) отримання інформації про господарську діяльність акціонерного товариства.

Згідно з ч. 2 ст. 25 Закону України "Про акціонерні товариства", одна проста акція товариства надає акціонеру один голос для вирішення кожного питання на загальних зборах, крім випадків проведення кумулятивного голосування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 116 Цивільного кодексу України, учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

З огляду на положення викладені вище норми законодавства, правовою підставою набуття майнових прав акціонера акціонерного товариства (у тому числі, права на отримання дивідендів) є набуття права на акції товариства.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується самим відповідачем, станом на 20.10.2014 та 03.08.2015 ОСОБА_1 (позивач) був власником 1323 штук простих іменних акцій ПАТ "Укрнафта", що, відповідно до приписів вищенаведених положень законодавства, свідчить про існування у позивача права на отримання частини прибутку акціонерного товариства (дивідендів).

Частиною 1 статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства" визначено, що дивіденд - частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу. За акціями одного типу та класу нараховується однаковий розмір дивідендів. Товариство виплачує дивіденди виключно грошовими коштами. Дивіденди виплачуються на акції, звіт про результати розміщення яких зареєстровано у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про акціонерні товариства", виплата дивідендів за простими акціями здійснюється з чистого прибутку звітного року та/або нерозподіленого прибутку на підставі рішення загальних зборів акціонерного товариства у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів.

Згідно з наведеною нормою, у разі прийняття загальними зборами товариства рішення про виплату дивідендів у такого товариства виникає обов'язок сплатити акціонеру відповідну суму коштів у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття такого рішення, чи у строк, визначений загальними зборами.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України "Про акціонерні товариства" загальні збори є вищим органом акціонерного товариства.

Пунктами 12, 15, 27 частини 2 статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства" передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів належить, зокрема, розподіл прибутку і збитків товариства з урахуванням вимог, передбачених законом; затвердження розміру річних дивідендів з урахуванням вимог, передбачених законом; вирішення інших питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів згідно із статутом товариства.

Відповідно до п.п. 6.20, 6.21 Статуту публічного акціонерного товариства "Укрнафта", затвердженого рішенням загальних зборів акціонерів (протокол № 21 від 22.03.2011), дивіденди виплачуються за підсумками календарного року виключно грошовими коштами. Дивіденди виплачуються на акції, звіт про результати розміщення яких зареєстровано у встановленому законодавством порядку. Рішення про виплату дивідендів приймається загальними зборами, якщо інше не встановлено законом. Дивіденди сплачуються акціонерам за рахунок чистого прибутку товариства пропорційно до загальної кількості належних їм акцій. Виплата дивідендів здійснюється з чистого прибутку звітного року та/або нерозподіленого прибутку в розмірі, встановленому рішенням загальних зборів. Виплата дивідендів акціонерам-юридичним особам здійснюється шляхом перерахування коштів на їх банківські рахунки, а акціонерам-фізичним особам - готівкою, поштовим переказом, банківським переказом. Спосіб виплати дивідендів визначається органом, що прийняв рішення про виплату дивідендів.

Як встановлено судом вище, рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ "Укрнафта", оформленим протоколом № 22 від 10.10.2014, було затверджено прибуток Товариства за 2011-2013 р.р., визначено його розподіл, та розмір, порядок і строки виплати дивідендів акціонерам.

Також рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ "Укрнафта", оформленим протоколом № 23 від 22.07.2015, було затверджено прибуток Товариства за 2014 рік, визначено його розподіл та розмір, порядок і строки виплати дивідендів акціонерам.

З урахуванням вказаних вище рішень загальних зборів акціонерів ПАТ "Укрнафта", загальна сума дивідендів за 2011 рік, право на які має позивач, становить 53 224,29 грн. (1323 шт. акцій х 40,23 грн.); за 2012 рік - 34 834,59 грн. (1323 шт. акцій х 26,33 грн.); за 2013 рік - 4 630,50 грн. (1323 шт. акцій х 3,50 грн.); за 2014 рік - 30 852,36 грн. (1323 шт. х 23,32 грн.).

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, сплата акціонеру дивідендів, щодо виплати яких було прийнято рішення загальними зборами відповідача, надає акціонеру, на користь якого таке рішення прийняте, "законне очікування", що йому будуть такі дивіденди виплачені. Невиплата товариством таких дивідендів аукціонеру прирівнюється до порушення права останнього на мирне володіння майном (рішення ЄСПЛ у справах "Брумареску проти Румунії" (п. 74), "Пономарьов проти України" (п. 43), "Агрокомплекс проти України" (п. 166).

З прийняттям рішення загальних зборів акціонерів ПАТ "Укрнафта", оформленого протоколом № 22 від 10.10.2014, відповідач взяв на себе зобов'язання з виплати позивачу дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2011 році у розмірі 53 224,29 грн., у 2012 році - 34 834,59 грн., у 2013 році - 4630,50 грн. у строк з 20.10.2014 по 10.04.2015.

З прийняттям рішення загальних зборів акціонерів ПАТ "Укрнафта", оформленого протоколом № 23 від 22.07.2015, відповідач взяв на себе зобов'язання з виплати позивачу дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2014 році у розмірі 30 852,36 грн. у строк з 03.08.2015 по 03.10.2015.

Частиною 5 статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства" передбачено, що для виплати дивідендів товариство в порядку, встановленому законодавством про депозитарну систему України, перераховує дивіденди Центральному депозитарію цінних паперів на рахунок, відкритий у Розрахунковому центрі з обслуговування договорів на фінансових ринках для зарахування на рахунки депозитарних установ та депозитаріїв-кореспондентів для їх подальшого переказу депозитарними установами на рахунки депонентів або сплати депонентам іншим способом, передбаченим договором, а також для їх подальшого переказу депозитаріями-кореспондентами особам, які мають права на отримання доходів та інших виплат відповідно до законодавства іншої країни.

Згідно з п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду країни № 4 від 25.02.2016 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" під час розгляду справ у спорах про стягнення сум дивідендів господарські суди повинні виходити з того, що відповідно до пункту "д" частини п'ятої та частини шостої статті 41, статті 59 Закону України "Про господарські товариства", пунктів 11, 12 частини другої статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства", статті 15 Закону України "Про кооперацію" затвердження річних результатів діяльності юридичної особи, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) належить до виключної компетенції загальних зборів. Суд має право прийняти рішення про стягнення дивідендів лише за наявності рішення загальних зборів юридичної особи про спрямування прибутку на виплату дивідендів, на підставі якого визначаються розмір належних позивачу - учаснику (акціонеру, члену) дивідендів, строки та порядок їх виплати.

При цьому, суд зазначає, що строки, які встановлені рішенням загальних зборів, визначають період виплати дивідендів, а не період звернення акціонера з вимогою про таку виплату.

Крім того, норми Закону України "Про акціонерні товариства" не містять положень щодо обов'язку акціонера звертатись до товариства з вимогою про виплату дивідендів.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд у постанові від 17.01.2018 у справі № 910/11316/17.

Не здійснення відповідачем виплати позивачу встановлених рішеннями загальних зборів від 10.10.2014 та від 22.07.2015 дивідендів свідчить про порушення прав позивача як акціонера публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на отримання прибутку акціонерного товариства.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів в підтвердження здійснення ним виплати позивачу дивідендів за 2011-2013 роки та за 2014 рік.

Згідно з п. 160.1 ст. 160 Податкового кодексу України будь-які доходи, отримані нерезидентом з джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними цією статтею.

Відповідно до п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно з п. 167.5.2. ст. 167 Податкового кодексу України, ставки податку на пасивні доходи до бази оподаткування встановлюються у таких розмірах: 5 відсотків - для доходів у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств (крім доходів у вигляді дивідендів по акціях, інвестиційних сертифікатах, які виплачуються інститутами спільного інвестування).

Також п. 16-1 підрозділу 10 Податкового кодексу України встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Позивачем відповідно до вищенаведених приписів Податкового кодексу України здійснено вирахування 5% податку з доходів фізичних осіб та 1,5% військового збору з суми дивідендів за 2011-2013, 2014 роки, у зв'язку з чим заявлено до стягнення 115 511,52 грн., з яких: 86 664,57 грн. - за 2011 - 2013 роки та 28 846,95 грн. за 2014 рік.

Відповідачем було заявлено про застосування позовної давності в частині стягнення дивідендів за 2011 - 2013 та 3% річних, інфляційних втрат, нарахованих на суму дивідендів за 2011-2013 роки, з посиланням на те, що позивачем було пропущено строк, в межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Так, відповідач зазначає, що виплата дивідендів за 2011-2013 мала здійснюватись у строк до 10.04.2015, таким чином, строк позовної давності щодо стягнення заборгованості закінчився 10.04.2018.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Оскільки, свій обов'язок з оплати нарахованих дивідендів за 2011-2013 роки відповідач повинен був здійснити до 10.04.2018, перебіг позовної давності розпочався з 11.04.2015.

Відповідно до частини 1 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно з ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, визнання пред'явленої претензії.

Судом встановлено, що 02.03.2018 позивач звернувся до відповідача з листом, у якому просив повідомити належні до виплати суми дивідендів за 2011 - 2014 роки та причини їх невиплати.

Листом від 05.04.2018 вих. № 01/01/08/03-02/5/53 відповідач повідомив позивача, що в другому кварталі 2015 позивачу як власнику 1323 шт. простих іменних акцій товариства станом на 20.10.2014 нараховані дивіденди за 2011-2013 роки, розмір яких склав 53 224,29 грн. (2011 рік), 34 834,59 грн. (за 2012 рік), 4 630,50 грн. (за 2013 рік) та з вказаних сум були утримані та сплачені до бюджету податок на доходи фізичних осіб та військовий збір. У той же час, відповідач зазначив, що належне заплановане виконання рішення загальних зборів товариства від 10.10.2014 унеможливив ряд об'єктивних причин, серед яких основною причиною був та залишаться гострий дефіцит обігових коштів. Водночас, відповідач повідомив позивача, що на розгляді у всіх зацікавлених сторін знаходиться обґрунтований стабілізаційний план дій, що має стати знаряддям фінансового оздоровлення компанії, забезпечення її сталого функціонування, а як наслідок, позитивного врегулювання ситуації, у тому числі щодо виплати дивідендів за 2011 - 2014 роки.

Судом встановлено, що вказаний лист підписав Заступником голови Правління Євець І.В., тобто уповноважена особою відповідача.

Дослідивши лист відповідача від 05.04.2018 вих. № 01/01/08/03-02/5/53, суд дійшов висновку, що він свідчить про визнання претензії позивача та гарантування оплати суми дивідендів за 2011-2013 роки, що, у свою чергу, є предметом спору у даній справі.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності переривався відповідно 05.04.2018.

Окрім того, визнання відповідачем боргу було вчинено в межах трирічного строку позовної давності.

З огляду на положення ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності для захисту позивачем своїх порушених прав щодо отримання суми дивідендів за 2011-2013 роки розпочався заново з 05.04.2018 та спливає 05.04.2021.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до суду 24.09.2018, а відтак, в межах позовної давності.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача дивідендів за 2011-2014 роки. Відповідач обставин, викладених у позові, належними та допустимими доказами не спростував, доказів погашення заборгованості не надав.

Враховуючи встановлені вище судом обставини, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по виплаті дивідендів за 2011-2013 роки та 2014 рік у загальному розмірі 115 511,52 грн., у зв'язку з чим вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача 42 419,97 грн. інфляційних втрат та 10 253,78 грн. 3% річних.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

При цьому, заперечення відповідача щодо заявлених позивачем вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки виплата дивідендів не є грошовим зобов'язання в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Отже, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і з рішення загальних зборів акціонерного товариства про виплату дивідендів.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року по справі № 6-113цс14 зазначено, що будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Отже, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського Суду України від 24.02.2015 у справі № 910/19149/14, від 25.02.2015 у справі №910/15639/14 та від 01.10.2014 у справі №910/14601/13.

Також, як визначено в п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 25.02.2016 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин", невиплата дивідендів у строки, визначені законом або установчими документами юридичної особи, є порушенням грошового зобов'язання, у зв'язку з яким настають правові наслідки, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.

Оскільки матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем зобов'язань з виплати дивідендів позивачу, то вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, є обґрунтованими.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, що нараховані на суму дивідендів за 2014 рік, за загальний період з 04.10.2015 по 31.07.2018, суд встановив, що розмір 3% річних становить 2246,85 грн., розмір інфляційних втрат - 9 863,06 грн.

Щодо 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму дивідендів за 2011-2013 роки, то відповідач заявив про застосування строків позовної давності до вказаних вимог.

Так, позивачем здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виплати дивідендів за 2011-2013 роки за період 01.08.2015 по 31.07.2018.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, визнання боржником основного боргу, в тому числі й його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами (п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 року по справі № 3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 Цивільного кодексу України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов'язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Тобто, з огляду на викладене, можливо дійти висновку, що позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17.

Враховуючи те, що позивач звернувся з даним позовом до суду 24.09.2018, суд дійшов висновку, що обґрунтованим для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму дивідендів за 2011-2013 роки є період з 24.09.2015 по 31.07.2018 (в межах позовної давності).

Суд, здійснивши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат нарахованих на суму дивідендів за 2011-2013 роки встановив, що розмір інфляційних втрат становить 29631,47 грн., розмір 3% річних - 7422,29 грн., а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, а саме 9869,14 грн. 3% річних та 39 494,53 грн. інфляційних втрат, в іншій частині суд відмовляє.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню частково.

Витрати зі сплати судового з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивач просив також стягнути з відповідача 294,03 грн. витрат на оплату послуг за отримання виписки про стан рахунку в цінних паперах.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Однак, суд не витребовував вказаний доказ у позивача, а надання позивачем разом із позовною заявою виписки про стан рахунку в цінних паперах не є витратами, пов'язаними з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Таким чином, суд дійшов висновку, що витрати у розмірі 294,03 грн. на оплату послуг за отримання виписки про стан рахунку в цінних паперах не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5; ідентифікаційний код 00135390) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1) 115 511,52 грн. (сто п'ятнадцять тисяч п'ятсот одинадцять грн. 52 коп.) основного боргу, 39 494,53 (тридцять дев'ять тисяч чотириста дев'яносто чотири грн. 53 коп.) інфляційних втрат, 9 869,14 грн. (дев'ять тисяч вісімсот шістдесят дев'ять грн. 14 коп.) 3% річних та 2 473,13 (дві тисячі чотириста сімдесят три грн. 13 коп.) витрат зі сплати судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.11.2018

Суддя О.Г. Удалова