ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2018 р. м. Київ Справа № 911/3718/17

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5) в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 19)

до Державного підприємства "Димерське лісове господарство" (07313, Київська обл., Вишгородський р-н, с. Катюжанка, вул. Шевченка, 1)

про стягнення 3220281,52 грн.

секретар судового засідання: Демідова А.А.

за участю представників:

від позивача: 15.11.2018 р. - Ротар І.В. (довіреність б/н від 01.11.2018 р.); 19.11.2018 р. - не з'явився;

від відповідача: Опаріна А.Л. (ордер КС № 372258 від 05.03.2018 р.).

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - ПАТ "Українська залізниця", позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства "Димерське лісове господарство" (далі - відповідач, ДП "Димерське лісове господарство") про стягнення 3220281,52 грн., з яких - 2142374,32 грн. збору за користування вагонами, 1075336,01 грн. збору за зберігання вантажу у вагонах, 2424,81 грн. збору за маневрову роботу, 146,40 грн. телеграфного збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у грудні 2016 року Державне підприємство "Димерське лісове господарство" відправило зі станції «Бородянка» до станції «Галац Ларга», Румунська залізниця вагони №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480 з вантажем: "Деревина паливна у вигляді колод, полін, сучків, в`язанок хмизу або в аналогічних видах", про що зазначено у накладних №№ 455066, 455014, 453787, 453779, 454124, 453795, 454660, 454132, 455030, 454645, 454652 на відправку вагонів. 05.01.2017 р. на станції «Кучурган» Одеської залізниці слідчим СУ ГУНП в Одеській області на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси було проведено обшук зазначених вагонів. Для засвідчення факту простою вагонів працівниками станції «Кучурган» був складений акт загальної форми № 6к1 від 05.01.2017 р. та направлено телеграму від 06.01.2017 р. № 1. 01.06.2017 р. на адресу позивача надійшов лист від слідчого управління ГУ Національної поліції в Одеській області № 4/7575 від 31.05.2017 р. про накладення арешту загалом на 88 вагонів, серед яких і вагони №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480, які необхідно було направити для збереження ТОВ "Віматекс". Час затримки вагонів на станції «Кучурган» засвідчений актами загальної форми № 79К1 від 23.06.2017 р., № 105К1 від 17.07.2017 р., № 108К1 від 18.07.2017 р. За час простою вагонів на станційних коліях залізницею було нараховано плату за користування вагонами у сумі 2142374,32 грн., збір за зберігання вантажу у вагонах у сумі 1075336,01 грн., збір за проведення маневрової роботи в сумі 2424,81 грн., телеграфний збір у сумі 146,40 грн., загалом на суму 3220281,52 грн., стягнення якої з вантажовідправника і є предметом позову у даній справі.

Ухвалою господарського суду Київської області від 13.12.2017 р. було порушено провадження у даній справі та розгляд справи був призначений на 22.01.2018 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.01.2018 р., у зв'язку з набранням чинності 15.12.2017 р. змін до Господарського процесуального кодексу України, внесених Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017 р., відповідно до підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та зі стадії підготовчого провадження.

Підготовче засідання відкладалось.

27.02.2018 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив № 01-282 від 26.02.2018 р. (вх. № 4162/18 від 27.02.2018 р.), за змістом якого відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Так, відповідач зазначив, що ДП «Димерське лісове господарство» є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки у відповідача із позивачем відсутні договірні відносини щодо надання послуг, вартість яких дорівнювала б сумі, пред'явленій у даній справі до стягнення. Відповідні договірні відносини позивач мав із Товариством з обмеженою відповідальністю «Реіл Транс», що підтверджується відомостями, які містяться у залізничних накладних за відправками № 455066, № 455014, № 453787, № 453779, № 454124, № 453795, № 454660, № 454132, № 455030, 454645, № 454652. Про відсутність договірних відносин між позивачем та відповідачем на суму, пред'явлену до стягнення, також свідчать умови контракту № 10/15 від 19.01.2015 р., укладеного відповідачем з "SC PROLISOK" S.R.L. (Румунія) щодо поставки технічної сировини хвойних та листяних порід і берези на умовах ДАФ.

Відповідач зазначає про те, що в розрахунку суми позову позивач наголошував на затриманні вагонів № 67853556, № 68607944, № 67679605, № 60623683, № 67868729, № 67705236, № 67673772, № 63234736, № 66566480, № 67895003 та № 60515640 для проведення митного переогляду вантажу на підставі пункту 14 постанови Кабінету Міністрів України № 467 від 23.05.2012 р. згідно письмових доручень правоохоронних органів. Водночас, матеріали справи не містять доказів одержання митним органом від правоохоронних органів письмових доручень на проведення огляду (переогляду) вантажу, який переміщувався залізничними вагонами № 67853556, № 68607944, № 67679605, № 60623683, № 67868729, № 67705236, № 67673772, № 63234736, № 66566480, № 67895003 та № 60515640. Також матеріали справи не містять доказів прийняття митним органом рішення про проведення огляду (переогляду) вантажу, який переміщувався зазначеними вище залізничними вагонами, що не відповідає положенням Митного кодексу України та Порядку проведення огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1316 від 12.12.2012 р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.02.2013 р. за № 318/22850.

При цьому, відповідач зауважував, що докази проведення митним органом огляду (переогляду) вантажу, який переміщувався залізничними вагонами № 67853556, № 68607944, № 67679605, № 60623683, № 67868729, № 67705236, № 67673772, № 63234736, № 66566480, № 67895003 та № 60515640 в матеріалах справи взагалі відсутні, що ставить під сумнів правомірність затримки зазначених вагонів для проведення митного огляду (переогляду), у зв'язку з чим у позивача відсутні законні підстави для нарахування та заявлення до відшкодування витрат, пов'язаних із здійсненням митного контролю вантажу, що переміщувався зазначеними залізничними вагонами.

Водночас, як вбачається із наданого позивачем розрахунку суми позову, збір за маневрову роботу нараховано відповідно до пункту 1.8 розділу III Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26.03.2009 р. № 317, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за № 340/16356 (Тарифного керівництва № 1) як за маневрову роботу, що виконується локомотивом залізниці не одночасно з подачею або забиранням вагонів на вимогу власника під'їзної колії, вантажовласника або порту, яка оформлена пам'яткою про подавання/забирання вагонів (форми ТУ-45) із зазначенням у ній часу, протягом якого виконувалась маневрова робота. При цьому, пам'ятки про подавання/забирання вагонів позивачем не складалися, вимога вантажовласника відсутня, що унеможливлює встановлення фактичного часу проведення маневрових робіт.

Окрім того, як вбачається із розрахунку суми позову, позивачем на підставі таблиці 3 пункту 10 розділу III Тарифного керівництва № 1 нарахований телеграфний збір. Проте, зазначеним пунктом передбачено справляння збору за надання одержувачам інформації про вантажі, що прибули на їхню адресу на станції призначення телеграфом. Така інформація засобами телеграфного зв'язку відповідачу не надавалась. Водночас, інформація про затримку вагонів, викладена на аркуші паперу в рукописному варіанті без дотримання затвердженої форми, адресована іншим структурним підрозділам позивача, не має наслідком стягнення збору за телеграфний збір, а отже у відповідача відсутній обов'язок щодо оплати останнього.

Також відповідач зазначав, що подією, яка стала підставою для подання позову, є затримка вагонів, що засвідчено актом загальної форми № 6К1 від 05.01.2017 р., який складений на станції Кучурган Одеської залізниці, а згідно зі статтею 137 Статуту залізниць України позови залізниць до вантажовідправників можуть бути подані до суду протягом 6 місяців з дня настання події, що стала підставою для подання позову. Таким чином, на переконання відповідача, перебіг строку позовної давності щодо вимог про стягнення 3220281,52 грн. платежів, нарахованих позивачем у зв'язку із здійсненням митного контролю вантажу, що переміщувався залізничними вагонами № 67853556, № 68607944, № 67679605, № 60623683, № 67868729, № 67705236, № 67673772, № 63234736, № 66566480, № 67895003 та № 60515640, розпочався 05.01.2017 р. та закінчився через шість місяців. Проте, тільки 08.12.2017 р. Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» було подано позовну заяву № НЮ-14/2353 від 08.12.2017 р. до Державного підприємства «Димерське лісове господарство» про стягнення 3220281,52 грн.

05.03.2018 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшли клопотання: № 01-307 від 05.03.2018 р. (вх. № 4536/18 від 05.03.2018 р.) про залучення до участі у справі співвідповідача, за змістом якого відповідач просить суд залучити до участі у справі в якості співвідповідача Управління Служби безпеки України в Одеській області; № 01-305 від 05.03.2018 р. (вх. № 4535/18 від 05.03.2018 р.) про залучення до участі у справі співвідповідача, за змістом якого відповідач просить суд залучити до участі у справі в якості співвідповідача "SC PROLISOK" S.R.L. (Румунія); № 01-306 від 05.03.2018 р. (вх. № 4534/18 від 05.03.2018 р.) про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Реіл Транс", які, в подальшому, були залишені без задоволення ухвалою господарського суду Київської області від 16.04.2018 р.

29.03.2018 р. до господарського суду Київської області від позивача було подано відповідь на відзив б/н від 28.03.2018 р. (вх. № 6259/18 від 29.03.2018 р.), за змістом якого Регіональна філія "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" заперечує щодо доводів відповідача, викладених у відзиві.

Так, позивач зазначив, що на момент завантаження вагонів вантажем відповідачу було або повинно було бути відомо про введення з 01.01.2017 р. заборони експорту лісоматеріалів необроблених, але умисно або з необережності відповідач здійснив навантаження вантажу, частина якого не підлягає експорту, та передбачав або повинен був передбачити неможливість вивезення вантажу за межі митної території України, затримку та його вилучення. Зазначене свідчить, що саме винні дії відповідача привели до вжиття митними, правоохоронними органами та судом заходів із огляду, вилучення та арешту вантажу, у зв'язку з чим відбулася затримка вагонів.

Позивач зазначає, що зобов'язання відповідача з внесення плати за користування вагонами і контейнерами у розмірі 2142374,32 грн. виникло на підставі ст.ст. 119, 120 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998 р., та пункту 13 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25.02.1999 р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України за № 165/3458 15.03.1999 р., які передбачають, що за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці. Таким чином, зобов'язання з внесення плати за користування вагонами і контейнерами виникло у відповідача у зв'язку з наявністю факту затримки вагонів під час перевезення, оскільки причини затримки не залежать від залізниці, а виникнення обов'язку не залежить від наявності вини відповідача у затримці вагонів.

Водночас, зобов'язання відповідача з внесення плати за зберігання вантажу в розмірі 1075336,01 грн. виникло на підставі пункту 8 Правил зберігання вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України за № 866/5087 24.11.2000 р., яким передбачено, що збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо). Термін безоплатного зберігання при затримці обчислюється з моменту затримки. Таким чином, зобов'язання з внесення плати за зберігання вантажу виникло у відповідача у зв'язку з наявністю факту затримки вагонів під час перевезення та за наявності вини відповідача у затримці вагонів.

Поряд з цим, зобов'язання відповідача з внесення збору за маневрову роботу в розмірі 2424,81 грн. виникло на підставі пункту 1.8 розділу ІІІ «Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги», затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 317 від 26.03.2009 р., яким передбачено, що за маневрову роботу, що виконується локомотивом залізниці не одночасно з подачею або забиранням вагонів на вимогу власника під'їзної колії, вантажовласника або порту, яка оформлена пам'яткою про подавання/забирання вагонів (форми ГУ-45), із зазначенням у ній часу, протягом якого виконувалась маневрова робота, нараховується збір у розмірі 292,60 грн. за кожні півгодини роботи локомотива, рахуючи неповні півгодини за повні. До такої роботи належать, зокрема, маневрова робота з вагонами на станціях, під'їзних коліях та інших місцях незагального користування. Таким чином, зобов'язання з внесення збору за маневрову роботу виникло у відповідача у зв'язку з наявністю факту проведення позивачем маневрової роботи по переставлянню вагонів локомотивом залізниці для здійснення їх огляду під час затримки вагонів, виконання якої не передбачено під час перевезення вантажу, а виникнення обов'язку не залежить від наявності вини відповідача у затримці вагонів.

Окрім того, зобов'язання відповідача з внесення телеграфного збору в розмірі 146,40 грн. виникло на підставі пункту 10 Таблиці 3 розділу III «Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги», яким передбачено, що за виконання залізницями послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів, справляються збори, зокрема збір за видачу телеграфом довідок, пов'язаних з перевезенням вантажів та проведенням розрахунків за них. Таким чином, зобов'язання з внесення телеграфного збору виникло у відповідача у зв'язку з передачею інформації телеграфом про затримку вагонів під час перевезення, виконання якої не передбачено під час перевезення вантажу, а виникнення обов'язку не залежить від наявності вини відповідача у затримці вагонів.

Щодо заявленої відповідачем позовної давності позивач зазначив, що вимоги у справі пред'явлені у зв'язку з подією - затримкою вагонів, що підтверджується актами загальної форми № 6к1 від 05.01.2017 р., № 79к1 від 23.06.2017 р., № 105к1 від 17.07.2017 р., № 108к1 від 18.07.2017 р., в яких зафіксований початок затримки вагонів - 08 год. 00 хв. 05.01.2017 р. та її закінчення - 16 год. 40 хв. 18.07.2017 р. З наведеного вбачається, що затримка вагонів під час перевезення є триваючою подією, яка має початок та закінчення, у зв'язку з чим «настанням події», яка дає можливість визначити період та оформити передбачений законодавством документ (доказ) - акт загальної форми, є дата закінчення затримки. Враховуючи, що датою закінчення затримки вагонів є 18.07.2017 р., а позовна заява подана до суду (передана поштовому відділенню на відправку) 08.12.2017 р. ПАТ «Укрзалізниця» не було пропущений шестимісячний строк позовної давності.

16.04.2018 р. до господарського суду Київської області від ДП "Димерське лісове господарство" надійшли заперечення № 01-439 від 16.04.2018 р., відповідно до яких відповідач просив суд зобов'язати ПАТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" надати документи, а також відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" про стягнення 3220281,52 грн. у повному обсязі.

Так, відповідач зазначав, що у відповідності до умов контракту від 19.01.2015 р. № 10/15 (пункт 1.1 з урахуванням доповнення від 17.02.2016 р. № 6) продавець Державне підприємство «Димерське лісове господарство» продає та відвантажує, а покупець фірма "SC PROLISOK" S.R.L. (Румунія) купує та приймає в цілому баланси та технологічну сировину хвойних порід, деревину дров'яну паливну для технологічних потреб хвойних, листяних порід та берези, на умовах FСА (зі складу Державного підприємства «Димерське лісове господарство», Україна) у відповідності до Інкотермс 2010, згідно із якими постачання вважається виконаним, якщо назване місце постачання знаходиться в приміщенні продавця, коли товар завантажений у транспортний засіб перевізника, зазначеного покупцем, чи іншої особи, що діє від його імені. При цьому, датою відвантаження згідно із пунктом 6.2 розділу 6 контракту від 19.01.2015 р. № 10/15 є дата оформлення експортної митної декларації.

Оскільки вантаж у вагонах № 60623683, № 67868729, № 67705236 до митного оформлення в митному режимі «експорт» був заявлений у митній декларації № 125130009/2016/507890, дата оформлення вказаної декларації - 26.12.2016 р.; вантаж у вагонах № 67673772, № 63234736, № 66566480, № 67895003, № 60515640 до митного оформлення в митному режимі «експорт» був заявлений у митних деклараціях № 125130009/2016/507897 та № 125130009/2016/507908, дата оформлення вказаних декларацій - 27.12.2016 р.; вантаж у вагонах № 67853556, № 68607944, № 67679605 до митного оформлення в митному режимі «експорт» був заявлений у митній декларації № 125130009/2016/507927, дата оформлення вказаної декларації - 28.12.2016 р., то фірма "SC PROLISOK" S.R.L. (Румунія) 26.12.2016 р. набула право власності на вантаж, який переміщувався залізничними вагонами № 60623683, № 67868729, № 67705236; 27.12.2016 р. - на вантаж, який переміщувався залізничними вагонами № 67673772, № 63234736, № 66566480, № 67895003, № 60515640; 28.12.2016 р. - на вантаж, який переміщувався залізничними вагонами № 67853556, № 68607944, № 67679605.

Наведене, на переконання відповідача, підтверджує ту обставину, що ДП «Димерське лісове господарство» є неналежним відповідачем у справі.

Крім того, відповідач просив суд зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» надати: документи обліку часу перебування вагонів у пунктах навантаження та вивантаження та на під'їзних коліях, що містять розрахунки платежів за користування вагонами № 67853556, № 68607944, № 67679605, № 60623683, № 67868729, № 67705236, № 67673772, № 63234736, № 66566480, № 67895003 та № 60515640 (форми ГУ-46); пам'ятки про подавання/забирання вагонів (форми ГУ-45), із зазначенням у них часу, протягом якого виконувалась маневрова робота; акти про затримку вагонів № 67853556, № 68607944, № 67679605, № 60623683, № 67868729, № 67705236, № 67673772, № 63234736, № 66566480, № 67895003 та № 60515640 (форми ГУ-23а); докази надання Державному підприємству «Димерське лісове господарство» засобами телеграфного зв'язку інформації про вантаж, що переміщувався залізничними вагонами № 67853556, № 68607944, № 67679605, № 60623683, № 67868729, № 67705236, № 67673772, № 63234736, № 66566480, № 67895003 та № 60515640; докази встановлення факту затримки залізничних вагонів № 67853556, № 68607944, № 67679605, № 60623683, № 67868729, № 67705236, № 67673772, № 63234736, № 66566480, № 67895003 та № 60515640 з вини Державного підприємства «Димерське лісове господарство».

Стосовно клопотання про витребування доказів слід зазначити таке.

Згідно з приписами статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Відповідачем у даному випадку не було доведено належними та допустимими доказами ані того факту, що він звертався за отриманням доказів, що витребовуються до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», ані доказів, що можуть підтвердити відмову позивача у наданні відповідачу документів, про витребування яких він заявляє.

З огляду на викладене, за відсутності передбачених чинним процесуальним законодавством підстав, судом було залишено без задоволення клопотання відповідача про витребування доказів.

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.05.2018 р. було закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 04.06.2018 р.

16.05.2018 р. до господарського суду Київської області відповідачем було подано клопотання № 01-545 від 14.05.2018 р. про зупинення провадження у даній справі до розгляду Верховним Судом справ № 906/429/17 та № 904/5743/16.

Ухвалою господарського суду Київської області від 04.06.2018 р. клопотання відповідача № 01-545 від 14.05.2018 р. було залишено без розгляду та з ініціативи суду було зупинено провадження у справі № 911/3718/17 до закінчення перегляду в касаційному порядку об'єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 906/429/17 та Великою палатою Верховного Суду справи № 904/5743/16.

16.10.2018 р. до господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання № НЮ-14/2284 від 05.10.2018 р. (вх. № 30134/18 від 16.10.2018 р.) про поновлення провадження у справі № 911/3718/17, мотивоване тим, що постановою Верховного Суду у складі суддів об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.07.2018 р. було залишено без змін рішення господарського суду Житомирської області від 26.07.2017 р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 28.09.2017 р. у справі № 906/429/17. Окрім того, постановою Великої палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. була скасована постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 р. у справі № 904/5743/16, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.07.2017 р. залишено в силі.

Ухвалою господарського суду Київської області від 25.10.2018 р. було поновлено провадження у справі № 911/3718/17 та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 15.11.2018 р.

15.11.2018 р. до господарського суду Київської області ДП «Димерське лісове господарство» було подано клопотання № 01-1212 від 15.11.2018 р. про призначення по справі судової економічної експертизи, яке було залишено судом без розгляду на підставі ч. 2 ст. 207 ГПК України, згідно з якою суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

У судовому засіданні 15.11.2018 р. представник позивача позовні вимоги підтримував; представник відповідача проти позову заперечувала.

У судовому засіданні 15.11.2018 р. з розгляду справи по суті було оголошено перерву до 19.11.2018 р.

16.11.2018 р. до господарського суду Київської області від ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» засобами електронного зв'язку надійшла заява б/н від 16.11.2018 р. (вх. № 32246 від 16.11.2018 р.) про розгляд справи за відсутності представника позивача.

19.11.2018 р. до господарського суду Київської області від ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» надійшла заява б/н від 16.11.2018 р. (вх. № 32467 від 19.11.2018 р.) про розгляд справи за відсутності представника позивача.

У судове засідання 19.11.2018 р. представник позивача не з'явився, представник відповідача була присутньою та заперечувала проти задоволення позовних вимог.

У судовому засіданні 19.11.2018 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

У грудні 2016 року Державним підприємством «Димерське лісове господарство» на відправку зі станції Бородянка вагонів №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480 було оформлено накладні №№455066, 455014, 453787, 453779, 454124, 453795, 454660, 454132,455030, 454645, 454652, відповідно до яких вагони були завантажені наступним вантажем: «Деревина паливна у вигляді колод, полін, сучків, в'язанок хмизу або в аналогічних видах» та слідували на станцію Галац Ларга Румунська залізниця для вантажоодержувача фірми "SC PROLISOK" S.R.L. (Румунія).

За клопотанням слідчого СУ ГУНП в Одеській області Борисова В.І. у рамках кримінального провадження № 0000238 від 15.09.2016 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, Приморським районним судом м. Одеси було винесено ухвалу у справі № 522/312/17-к (провадження № 1-«кс»/522/361/17) від 05.01.2017 р., якою було надано дозвіл на проведення обшуку залізничних вагонів №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480.

05.01.2017 р. слідчим СУ ГУНП в Одеській області Борисовим В.І було проведено обшук вищезазначених вагонів. У ході проведеного обшуку було виявлено у вагонах від 20 до 30% ділової деревини хвойних порід об'ємом по 69 кубічних метрів, що підтверджується протоколом огляду від 05.01.2017 р. (копію додано до матеріалів справи).

На засвідчення факту простою вагонів працівниками станції «Кучурган» був складений акт загальної форми № 6к1 від 05.01.2017 р.

Про факт затримки вагонів станція «Кучурган» направила на адресу станції відправлення «Бородянка» телеграму № 1 від 06.01.2017 р.

Також, 01.06.2017 р. на адресу філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» надійшов лист від Слідчого управління ГУ Національної поліції в Одеській області № 4/7575 від 31.05.2017 р., яким ст. слідчий в ОВС СУ ГУ НП в Одеській області підполковник поліції Макарова М.М. повідомляла, що в ході досудового розслідування по кримінальним провадженням № 0000238 та № 0000023 з метою встановлення осіб, причетних до скоєння правопорушення, накладено арешт на 88 вагонів (серед яких вагони №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480), та просила з метою недопущення вивозу за межі України вагонів направити зазначені вагони на ст. Одеса - Застава-1 Одеської залізниці одержувачу ТОВ «Віматекс».

01.06.2017 р. філією «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» було одержано лист від ТОВ «Віматекс» № 54-17 від 31.05.2017 р., яким ТОВ «Віматекс» підтверджувало готовність щодо прийняття зазначених вагонів на свою адресу та гарантувало оплату залізничного тарифу.

На підставі наказів на переадресування вагонів № 322 від 23.06.2017 р., № 346 від 17.07.2017 р., № 351 від 18.07.2017 р. у період з червня по липень 2017 р. на адресу ТОВ «Віматекс» були переадресовані вагони №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480.

Час затримки вагонів на станції «Кучурган» засвідчений актами загальної форми № 79К1 від 23.06.2017 р., № 105К1 від 17.07.2017 р., № 108К1 від 18.07.2017 р.

За час простою вагонів з вини ДП «Димерське лісове господарство» на станційних коліях, відповідачеві було нараховано плату за користування вагонами у сумі 2142374,32 грн., збір за зберігання вантажу у вагонах у сумі 1075336,01 грн., збір за проведення маневрової роботи у сумі 2424,81 грн., телеграфний збір на суму 146,40 грн.

Київською дирекцією залізничних перевезень Південно-Західної залізниці (ст. «Бородянка») було надіслано на адресу ДП «Димерське лісове господарство» листи № 24 від 26.07.2017 р., № 25 від 31.07.2017 р., № 26 від 31.07.2017 р., відповідно до яких відповідачу було повідомлено, що на станцію «Бородянка» ППЗ із станції «Кучурган» Одеської залізниці надійшли матеріали для проведення розслідування по факту затримки вагонів №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480 та що за час затримки вагонів по станції «Кучурган» Одеської залізниці було нараховано платежі по затриманих вагонах.

Листом № 01-1007 від 12.09.2017 р. відповідач відмовився від оплати нарахованих залізницею платежів з тих підстав, що він не є власником чи перевізником товарів, що були завантажені у затримані вагони. Вважає, що оскільки за умовами договору поставки (контракт № 10/15 від 19.01.2015 р.), укладеного між ДП «Димерське лісове господарство» та фірмою "SC PROLISOK" S.R.L. (Румунія), постачання товару у вагонах №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480 здійснюється на умовах FCA-склад продавця, то право власності та усі ризики, пов'язані з його доставкою, переходять до покупця з моменту завантаження товару на складі підприємства, і тому відповідач не несе зобов'язань щодо оплати витрат залізниці, які пов'язані з користуванням зазначеними вагонами та іншими послугами залізниці.

Наведені обставини та несплата відповідачем нарахованих платежів за затримку вагонів і стали підставою для звернення позивача з позовом до господарського суду з вимогою про їх стягнення.

Отже, ПАТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» звернулось до суду з даним позовом щодо стягнення з ДП «Димерське лісове господарство» 2142374,32 грн. збору за користування вагонами, 1075336,01 грн. збору за зберігання вантажу у вагонах, 2424,81 грн. збору за маневрову роботу, 146,40 грн. телеграфного збору.

Дослідивши матеріали справи, наявні у ній докази, вивчивши позиції сторін, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог у даній справі з огляду на таке.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Митним кодексом України та іншими підзаконними актами.

Пунктами 2, 5 ст. 306 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Поряд з цим, слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Згідно з ч. 2 ст. 908 Цивільного кодексу України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

У відповідності з приписами ст. 920 ЦК України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій і громадян, які користуються залізничним транспортом, визначаються Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 р. № 457 (далі - Статут).

Перевезення вантажів у міжнародному сполученні здійснюється, зокрема, відповідно до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС), яка є чинною для України відповідно до Закону України "Про правонаступництво в Україні" та Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу.

В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.

Згідно зі ст. 119 Статуту, п.п. 2, 15 Правил користування вагонами та контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 р. № 113, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.03.1999 р. за № 165/3458 (далі - Правила користування вагонами і контейнерами), за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх вантажовласнику. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Пунктом 1.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Мінтрансу України № 644 від 21.11.2000 р., передбачено, що платежі, збори, які виникли через затримку вагонів (контейнерів) з вантажами під час перевезення з вини відправника, оформляються станцією затримки відповідними документами, які надсилаються на станцію відправлення для стягнення цих платежів, зборів з відправника.

Пунктом 8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. № 644, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 р. за № 861/5082, передбачено, що збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо).

Згідно зі ст. 46 Статуту, вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. Цей термін обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Положеннями Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги (Тарифне керівництво № 1), затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26.03.2009 р. № 317, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.04.2009 р. за № 340/16356, встановлені розміри зборів за зберігання вантажів, тобто збір за зберігання вантажів є регульованим тарифом і не потребує додаткового погодження сторонами.

Пунктом 1.8 розділу III Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги, за маневрову роботу, що виконується локомотивом залізниці не одночасно з подачею або забиранням вагонів на вимогу власника під'їзної колії, вантажовласника або порту, яка оформлена пам'яткою про подавання/забирання вагонів (форми ГУ-45), із зазначенням у ній часу, протягом якого виконувалась маневрова робота, нараховується збір у розмірі 292,60 грн. за кожні півгодини роботи локомотива, рахуючи неповні півгодини за повні. До такої роботи належать: переставляння вагонів з одного вантажного фронту на інший, переміщення вагонів на фронті; подача вагонів на ваги і для дозування; прибирання вагонів після зважування та дозування;у випадках, коли навантаження або вивантаження виконується в присутності локомотива залізниці (подача стисненого повітря від локомотива тощо); інша маневрова робота з вагонами на станціях, під'їзних коліях та інших місцях незагального користування.

Згідно з приписами п.п. 10, 12, 13 Правил користування вагонами і контейнерами станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (телефонограмою, телеграфом, поштовим зв'язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником). Загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година.

Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

Внесення плати за користування вагонами і контейнерами здійснюється в порядку, установленому Правилами розрахунків за перевезення вантажів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. № 644, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 р. за № 864/5085.

Поряд з цим, частиною 1 ст. 4 Митного кодексу України встановлено, що митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 325 МК України за письмовою заявою власника товарів або уповноваженої ним особи та з дозволу органу доходів і зборів можуть здійснюватися навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування, зважування та визначення інших істотних характеристик товарів, що перебувають під митним контролем, взяття проб та зразків таких товарів, зміна ідентифікаційних знаків чи маркування на цих товарах або їх упаковці, транспортних засобах комерційного призначення, а також заміна транспортного засобу комерційного призначення. Зазначені операції здійснюються за рахунок власника товарів, що переміщуються через митний кордон України, або уповноваженої ним особи. У разі відмови у наданні дозволу на здійснення зазначених операцій орган доходів і зборів зобов'язаний невідкладно письмово повідомити особу, яка звернулася із заявою про надання такого дозволу, про причини і підстави відмови.

У встановлених цим Кодексом випадках органи доходів і зборів з власної ініціативи або з ініціативи правоохоронних органів мають право у письмовій формі вимагати від осіб, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України, проведення операцій, передбачених частиною першою цієї статті. У такому разі витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються органом, з ініціативи якого вони проводилися. Якщо в результаті проведення таких операцій виявлено порушення законодавства України, витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються власником товарів, транспортних засобів комерційного призначення або уповноваженими ними особами.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 218 МК України розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

Слід зазначити, що главою 32 Митного кодексу України, до якої включено статтю 218, врегульовано митні формальності на залізничному транспорті. Митними формальностями є сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи (п. 29 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України).

Таким чином, дії щодо здійснення митницею митного огляду після митного оформлення, є митними формальностями, а тому на них розповсюджуються положення ст. 218 Митного кодексу України.

Наведена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі суддів об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.07.2018 р. у справі № 906/429/17.

Приписами ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п.п. 8, 9 Правил зберігання вантажів збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо). За зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у т. ч. під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Отже, приписами чинного законодавства встановлено обов'язок вантажовідправника, вантажоодержувача сплачувати залізниці плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням. Передбачений п. 121 Статуту залізниць України та п. 16 Правил користування вагонами перелік підстав звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами є вичерпним, і затримку вагонів, пов'язану з митним оформленням, до цих підстав не віднесено.

Відповідно до параграфів 2, 3 ст. 22 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) від 01.11.1951 р., до якої Україна приєдналася 05.06.1992 р., перевізник не зобов'язаний перевіряти правильність і достатність супровідних документів, доданих відправником до накладної. Відправник несе відповідальність перед перевізником за наслідки, що виникають в результаті відсутності, недостатності чи неправильності супровідних документів.

Статтею 5 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) встановлено, що при відсутності відповідних положень в цій Угоді, застосовується національне законодавство тієї країни, в якій повноважна особа реалізовує свої права.

Згідно з параграфом 6 статті 28 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) передбачено, що якщо перешкода до перевезення вантажу чи його видачі виникла з причин, не залежних від перевізника, перевізнику повинні бути сплачені додаткові провізні платежі і витрати, понесені ним у зв'язку з перешкодами, а також неустойки, якщо вони передбачені національним законодавством.

Таким чином, у разі понесення перевізником додаткових витрат за затримку вагонів, пов'язану з митним оформленням, вантажовідправник зобов'язаний відшкодувати залізниці всі платежі, нараховані до сплати за користування вагонами.

Відповідно до параграфів 1, 2 статті 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, пов'язані з перевезенням вантажу, не передбачені застосованими тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника. Відшкодування додаткових витрат здійснюється в порядку, передбаченому статтею 31 "Оплата провізних платежів та неустойок".

Якщо угодою між учасниками перевезення не передбачено інше, оплата провізних платежів є обов'язком: відправника - перевізникам, які беруть участь у перевезенні вантажу, за виключенням перевізника, який видає вантаж, за здійснене ним перевезення (параграф 1 ст. 31 СМГС).

Відповідно до ст. 2 СМГС, перевізник - це договірний перевізник і всі подальші перевізники, які беруть участь у перевезенні вантажу, у тому числі - по водній ділянці шляху в міжнародному залізнично-поромному сполученні; відправник - особа, яка пред'явила вантаж до перевезення і вказана в накладній як відправник вантажу.

Якщо відправник або отримувач виконання своїх зобов'язань, передбачених в параграфі 1 даної статті, покладає на третю особу, то ця особа повинна бути зазначена відправником в накладній як платник і повинна мати договір з відповідним перевізником (параграф 2 ст. 31 СМГС).

У своєму листі від 12.09.2017 р. № 01-1007, відповідач вказував на те, що перевізником лісоматеріалів у вагонах №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480 виступало ТОВ "Реіл Транс", а тому ДП «Димерське лісове господарство» не несе зобов'язань щодо оплати залізниці додаткових витрат, які виникли у зв'язку з перевезенням вантажу.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що перевізником вантажу, який був оформлений відповідачем згідно з накладних №№ 455066, 455014, 453787, 453779, 454124, 453795, 454660, 454132,455030, 454645, 454652 на товар у вагонах №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480, є підприємство залізниці України. Доказів того, що перевезення вантажу було здійснено ТОВ "Реіл Транс" до справи надано не було.

Разом з тим, слід зауважити, що відповідно до відомостей, які містяться в накладних, зокрема, в графі 1, відправником товару зазначено ДП «Димерське лісове господарство», в графі 65 "інші перевізники" відомості відсутні; в графі 111 "відмітки про розрахунки платежів" вказано ТОВ "Реіл Транс".

Враховуючи положення параграфу 2 статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) та ненадання відповідачем до матеріалів даної справи договору між ТОВ "Реіл Транс" та ПАТ "Українська залізниця", суд зазначає про неможливість покладення обов'язку щодо сплати додаткових платежів, які виникли на шляху прямування вантажу у вагонах №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480 залізницею, на ТОВ "Реіл Транс", яке зазначено у накладних як платник.

Натомість, обов'язок ДП «Димерське лісове господарство» як вантажовідправника щодо відшкодування перевізнику всіх витрат, пов'язаних з перевезенням вантажу, не передбачених застосованими тарифами і викликаних причинами, які не залежать від перевізника, визначений згідно параграфу 1 статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС).

Відповідно до параграфу 5 статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) провізні платежі і неустойки сплачуються перевізнику в порядку, передбаченому національним законодавством держави, в якому здійснюється оплата.

Правове регулювання порядку та умов сплати провізних платежів за користування вагонами і контейнерами парку залізниць України, парку залізниць інших держав, а також тих, що належать підприємствам та орендовані ними, за час затримки на коліях залізниць загального користування, здійснюється за Правилами користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 р. № 113.

Пунктом 2 Правил користування вагонами і контейнерами встановлено, що за користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під'їзних колій, порти, організації, установи, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності вносять плату.

Як зазначалося вище, за приписами статті 119 Статуту залізниць України зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Відповідно до пунктів 3, 4 Правил користування вагонами і контейнерами, облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46, Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45, Пам'яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к, Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами, Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а, Актів загальної форми ГУ-23. Відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під'їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами.

З огляду на все викладене вище, у разі понесення перевізником додаткових витрат за затримку вагонів, що сталася не з його вини, вантажовідправник зобов'язаний відшкодувати йому всі платежі виставлені до сплати за користування вагонами та зберігання вантажів.

Як вже зазначалося, у зв'язку з тим, що вагони відповідача №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480 простоювали на станції «Кучурган» Регіональної філії «Одеська залізниця» в період з 26.01.2017 р. по 18.07.2017 р. у зв'язку з митним оглядом та арештом вантажу, ПАТ "Українська залізниця" нарахувало ДП «Димерське лісове господарство» плату за користування вагонами, зберігання вантажу, маневрові роботи та телеграфний збір у загальному розмірі 3220281,52 грн.

ДП «Димерське лісове господарство» заперечує необхідність сплати вищевказаних платежів, посилаючись, серед іншого, на те, що витрати на проведення операцій, а також огляд (переогляд) товарів мають відшкодовуватися залізниці органом, з ініціативи якого вони проводились.

Однак суд вважає такі доводи відповідача помилковими, оскільки дії по відношенню до зупинки вагонів відповідача є митними формальностями, на які розповсюджується обов'язок власників товару або уповноважених ними осіб щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю, оскільки такий обов'язок визначений положеннями чинного законодавства, які мають бути застосовані до спірних правовідносин.

Термін "уповноважена особа власника товару" визначено в п. 63 ст. 4 Митного кодексу України, відповідно до якого уповноважена особа (представник) - особа, яка на підставі договору або належно оформленого доручення, виданого декларантом, наділена правом вчиняти дії, пов'язані з проведенням митних формальностей, щодо товарів, транспортних засобів комерційного призначення від імені декларанта.

Оскільки ДП «Димерське лісове господарство» значиться вантажовідправником в накладних СМГС та при здійсненні митного оформлення вантажу виступало відправником/уповноваженою особою за фінансове врегулювання, то з урахуванням умов договору поставки, укладеного між ДП «Димерське лісове господарство» та фірмою "SC PROLISOK" S.R.L. (Румунія), про який вказує відповідач у листі № 01-1007 від 12.09.2017 р., та враховуючи, що поставку товару було погоджено здійснювати на умовах FCA правил ІНКОТЕРМС 2010, суд дійшов висновку, що відповідач здійснював всі необхідні процедури з відправлення товару, а отже виступав уповноваженою особою покупця товару.

Таким чином, відповідач, в розумінні ч. 2 ст. 218 Митного кодексу України, є уповноваженою особою власника товару, на якого покладено обов'язок щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті.

Під "митними формальностями", як вже зазначалось вище, слід розуміти сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи (п. 29 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України).

При цьому, згідно з п. 21 статті 4 МК України митна процедура - зумовлені метою переміщення товарів через митний кордон України сукупність митних формальностей та порядок їх виконання.

З метою прискорення здійснення митних процедур, удосконалення порядку й умов переміщення через митний кордон України товарів (вантажів) залізничними вантажними поїздами, багажу та вантажобагажу в багажних вагонах, а також для регламентації взаємодії митних органів і залізниць України, спільним наказом Державної митної служби України та Міністерства транспорту та зв'язку України від 18.09.2008 р. № 1019/1143 було затверджено Інструкцію про взаємодію посадових осіб митних органів, що здійснюють митні процедури в міжнародному залізничному сполученні, і працівників залізниць України.

Пунктами 2.15, 2.16 Інструкції передбачено, що товари (вантажі), що прибувають на станцію призначення й перебувають під митним контролем, розміщуються в зонах митного контролю, які створюються на коліях загального користування й у яких товари (вантажі) перебувають під охороною залізниці, або, з дозволу митного органу, - в інших місцях чи під'їзних коліях, визначених як зони митного контролю згідно з Митним кодексом України і Порядком створення зон митного контролю та їх функціонування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2002 р. № 1947.

Працівники залізниць не мають права видавати товари (вантажі), що перебувають під митним контролем, виконувати з ними будь-які операції (навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування або зміну ідентифікаційних знаків чи маркування, нанесених на упаковку) без дозволу митниці.

Відповідно до п. 4.10 Інструкції, у разі надходження на прикордонну передавальну станцію товарів (вантажів), щодо яких є потреба проведення митного огляду (переогляду), посадова особа митниці призначення здійснює необхідні митні процедури відповідно до законодавства України.

Проведення митного огляду (огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, огляду та переогляду ручної поклажі та багажу, особистого огляду громадян) є однією із форм митного контролю, перелік яких визначений в ст. 336 Митного кодексу України.

Приписами частини 5 ст. 338 Митного кодексу України унормовано, зокрема, що огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення може проводитися за наявності достатніх підстав вважати, що переміщення цих товарів, транспортних засобів через митний кордон України здійснюється поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю, у тому числі в разі отримання відповідної офіційної інформації від правоохоронних органів. Вичерпний перелік відповідних підстав визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, приписами п. 14 постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 р. № 467 (чинної станом на 05.01.2017 р.) передбачено, що одержання в установлених законодавством випадках від правоохоронних органів письмових доручень за формою згідно з додатком у рамках кримінального провадження, оперативно-розшукової або контррозвідувальної справи є підставою, за наявності якої може проводитись огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення митними органами України.

Порядок проведення огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення затверджений наказом Міністерства фінансів України від 12.12.2012 р. № 1316.

Цей Порядок розроблено з метою реалізації положень статей 207, 233, 319, 320, 336, 338, 359 та 360 Митного кодексу України. Він визначає послідовність дій посадових осіб митних органів при організації, проведенні та оформленні результатів огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

Відповідно до п.п. 1.4 та 1.5 розділу І Порядку огляд та переогляд товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюються шляхом: візуального огляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення та розкриття пакувальних місць, обстеження транспортного засобу комерційного призначення.

Огляд проводиться з метою: ідентифікації товарів у цілях митного контролю та митного оформлення; перевірки дотримання законодавства України з питань державної митної справи; перевірки наявної інформації про порушення законодавства України з питань державної митної справи; перевірки дотримання законодавства України з питань захисту прав інтелектуальної власності.

Згідно з п. 1.3 розділу ІІ Порядку унормовано, що рішення про проведення огляду оформляється шляхом, зокрема, надання посадовій особі митного органу доручення про проведення огляду шляхом проставляння відміток в АСМО.

У відповідності до п. 1.4 ч. 1 розділу ІІ Порядку огляд проводиться в місцях, оснащених ваговим устаткуванням, розвантажувально-навантажувальною технікою, місцем для вивантаження товарів з транспортного засобу, на спеціально обладнаних майданчиках.

У разі проведення огляду відповідно до положень частини п'ятої статті 338 Митного кодексу України огляд може проводитися посадовими особами митних органів в інших місцях митної території України (п. 2.1 ч. 2 розділу ІІ Порядку).

Пунктом 4.1 розділу 4 Порядку визначено, що огляд проводиться відповідно до вимог частини п'ятої статті 338 Митного кодексу України за наявності достатніх підстав вважати, що переміщення цих товарів, транспортних засобів через митний кордон України здійснюється поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю, та згідно з вичерпним переліком підстав для проведення огляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 р. № 467 "Про затвердження вичерпного переліку підстав, за наявності яких може проводитися огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення митними органами України".

Як зазначено в ч. 5 ст. 338 Митного кодексу України, з метою проведення огляду (переогляду) товарів посадові особи органів доходів і зборів самостійно вживають заходів, передбачених цим Кодексом, на всій митній території України, включаючи зупинення транспортних засобів для проведення їх огляду (переогляду), в межах контрольованого прикордонного району та прикордонної смуги. Такий огляд (переогляд) проводиться за рахунок органу, з ініціативи або на підставі інформації якого прийнято рішення про його проведення. Якщо в результаті проведення огляду (переогляду) виявлено факт незаконного переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, витрати, пов'язані з проведенням огляду (переогляду), відшкодовуються власником зазначених товарів, транспортних засобів або уповноваженою ним особою.

Відповідно до п. 4.5 розділу 4 Порядку проведення огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, у разі проведення переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються за товаросупровідними документами, митними деклараціями, переогляд засвідчується власноручним написом посадової особи митного органу "Переогляд" та особистою номерною печаткою, відтиск якої проставляється у вільному від записів місці, як правило, у правому нижньому куті митної декларації або на зворотних сторонах товаросупровідних документів із одночасним проставленням номера спеціального пломбіра, яким накладено нове митне забезпечення після здійснення операції переогляду (у разі накладення).

Слід зазначити, що розділ 4 Порядку проведення огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення визначає правила, за якими врегульовано організацію та проведення огляду відповідно до положень частини п'ятої статті 338 Митного кодексу України, тому в порівнянні із нормою ч. 8 ст. 338 МК України, якою визначено загальний порядок оформлення результатів митного огляду (переогляду), розділ 4 Порядку передбачає спеціальні норми, якими унормовано порядок засвідчення результатів проведення переогляду засобів комерційного призначення, зупинених на підставі одержаних в установлених законодавством випадках від правоохоронних органів письмових доручень.

За вказаних обставин суд вважає помилковими доводи відповідача, що за відсутності у справі акту огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів комерційного призначення, складення якого передбачене приписами ч. 8 ст. ст. 338 Митного кодексу України, можна стверджувати, що зупинка вагонів №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480 відбулася не у зв'язку з проведенням митного контролю.

Як вбачається з матеріалів справи, під час перевезення вагони з вантажем були затримані для проведення переогляду вантажу Відділом митного оформлення № 2 Митного поста «Роздільна» Одеської митниці ДФС 26.01.2017 р. (згідно заяви від 26.01.2017 р.), а з 02.02.2017 р. - у зв'язку проведенням огляду та вилученням вантажу старшим слідчим в ОВС СУ ГУ НП в Одеській області Макаровою М.М. та співробітниками УЗЕ в Одеській області ДЗЕ НП України на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 05.01.2017 р. № 522/312/17-к, 1-кс/522/361/17.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 318 Митного кодексу України митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Про проведення митного огляду товару можуть свідчити обставини, якими була обгрунтована ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 05.01.2017 р. у справі № 522/312/17-к, 1-кс/522/361/17, про надання дозволу слідчому в ОВС СУ ГУ НП в Одеській області на огляд вагонів №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480.

Так, було встановлено, що до залізничної станції «Кучурган» Регіональної філії Одеської залізниці надійшли вагони №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480, в яких згідно супровідних документів знаходиться деревина паливна, яка переміщувалась до фірми "SC PROLISOK" S.R.L. (Румунія), відправником якої є ДП «Димерське лісове господарство». Було проведено обстеження залізничних вагонів з деревиною на предмет встановлення її якості, за результатами якого було виявлено у вагонах від 20% до 30% деревини (ділова) хвойних порід.

Зважаючи на те, що будь-які операції з товарами (вантажами), які перебувають під митним контролем, можуть виконуватися лише з дозволу митниці, суд зазначає, що проведення огляду залізничних вагонів, який був оформлений протоколом від 05.01.2017 р., здійснювалося не у зв'язку з митним оглядом, а на виконання процесуальної дії, однак дії митних органів щодо зупинки залізничних вагонів відповідача та їх огляду слід розцінювати як одну з форм митного контролю, що зобов'язувала працівників митниці до виконання митних формальностей відповідно до ч. 5 ст. 338 Митного кодексу України.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як встановлено судом в процесі розгляду справи, на підставі актів загальної форми, які складено відповідно до приписів чинного законодавства, як це передбачено п. 10 Правил користування вагонами і контейнерами та п. 9 Правил зберігання вантажів, відповідачу було нараховано плату за користування залізничними вагонами, збір за зберігання вантажу, збір за телеграфне повідомлення про затримку та плату за маневрову роботу, які були виконані залізницею через затримку вагонів №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480.

Так, плату за користування вагонами застосовано позивачем відповідно до п. 1 розділу 5 табл. 1 "Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги", а саме - ставка за користування вагоном за 45 годин 206,20 грн., понад 45 годин - 16,00 грн. за кожну годину за 1 вагон, із урахуванням коефіцієнта, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги, в розмірі 2,302 (коефіцієнт коригування).

Плату за зберігання вантажу нараховано відповідно до п. 2 розділу 3 "Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги", а саме - після закінчення терміну безоплатного зберігання нараховується збір за кожну добу у розмірі 4,00 грн. за одну тону при зберіганні вантажів у вагонах, у тому числі у контейнерах за масу брутто, округлену до повних тонн, та збір за кожну добу 1,60 грн. за одну тону - при зберіганні вантажу на землі.

Телеграфний збір нарахований відповідно до п. 10 розділу 3 табл. 3 "Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги" ставка за повідомлення телеграфом 53,00 грн*2,302 (коефіцієнт коригування).

Плату за маневрові роботи нараховано у відповідності до п. 1.8 розділу 3 "Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги" за ставкою у розмірі 292,60 грн. за кожні півгодини роботи локомотива залізниці, що виконується не одночасно з подачею вагонів.

Таким чином, за розрахунками, що містяться в акті загальної форми № 6к1 від 01.05.2017 р., залізниця вказує, що недоотримала від відповідача загалом 3220281,52 грн. на відшкодування додаткових витрат, понесених залізницею у зв'язку з проведенням дій із затримки вагонів.

Господарський суд приймає акти загальної форми, надані позивачем, як належну підставу для задоволення позовних вимог, оскільки акти містять достатню інформацію щодо затримки вагонів залізницею, зокрема, щодо часу затримки та розрахунку суми додаткових платежів за період простою вагонів, а тому вказані акти оцінюються судом як належні докази понесення залізницею додаткових витрат, оскільки ними, в сукупності із іншими доказами, в достатній формі підтверджено облік часу користування вагонами (час перебування вагонів у пунктах навантаження, вивантаження та на під'їзних коліях) та нарахування плати за користування ними.

Перевіривши розрахунки позивача щодо заявлених до стягнення додаткових витрат по затримці вагонів, суд встановив, що їх суми є обґрунтованими та арифметично вірними.

Враховуючи викладене, а також те, що наявними в матеріалах справи документами підтверджено розмір додаткових витрат, понесених залізницею через затримку вагонів, відправником яких є відповідач, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ПАТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" про стягнення з Державного підприємства "Димерське лісове господарство" 3220281,52 грн. нарахованих платежів.

Разом з тим, суд відхиляє доводи відповідача про те, що відшкодування залізниці додаткових платежів (вартості розвантажувальних, навантажувальних, перевантажувальних та інших операцій) за час проведення огляду (переогляду) товару та затримки вагонів має здійснюватися органом, з ініціативи якого прийнято рішення про проведення митного огляду, оскільки виходячи з системного аналізу змісту положень статей 28, 31, 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС), статей 218, 338 Митного кодексу України та статей 119, 121 Статуту залізниць України, вартість проведених залізницею робіт, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, має в будь-якому випадку оплачуватися вантажовласниками (вантажовідправниками) незалежно від того, чи виявлено митницею факт незаконного переміщення товару під час здійснення митного контролю.

У разі ж відсутності виявлення такого факту вантажовідправник може стягнути в судовому порядку понесені ним збитки у розмірі вартості сплачених залізниці витрат з того органу, за ініціативою якого було проведено затримку товару на станціях залізниці чи на підходах до них.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 р. у справі № 911/4079/16.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності у даній справі № 911/3718/17, мотивованої тим, що позовна заява подана позивачем із пропуском шестимісячного строку, передбаченого п. 137 Статуту залізниць України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позовна давність за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальні та скорочені строки позовної давності встановлені у статтях 257 та 258 ЦК України.

Частиною другою ст. 9 ЦК України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Таким законом є, зокрема, Господарський кодекс України, норми якого у регулюванні майнових відносин суб'єктів господарювання є спеціальними щодо норм Цивільного кодексу України. Це стосується і положень про позовну давність.

У відповідності до частини 5 ст. 315 ГК України для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Статтею 137 Статуту залізниць України встановлено, що позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом 6 місяців. Зазначений шестимісячний термін обчислюється: а) щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень - після закінчення п'ятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу; б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Відповідач вважає, що підставою для подання позову у даній справі є подія у вигляді затримання вагонів, яке сталося 05.01.2017 р. та засвідчене актом загальної форми.

На думку відповідача, шестимісячний строк позовної давності щодо заявлених вимог про стягнення додаткових платежів сплив 05.07.2017 р., у зв'язку з чим його права мають бути захищені шляхом відмови в позові за спливом строку позовної давності.

Однак, суд не погоджується з аргументами відповідача з приводу того, що строк позовної давності у спорах даної категорії справ має розраховуватися з дня затримання вагонів, оскільки у день складання акту загальної форми, який фіксує початок затримки, ще немає підстав говорити про порушене право вантажовідправника і починати обчислювати строк позовної давності, з тих підстав, що ще протягом доби безоплатного зберігання вантажу у вантажовласника не виникає жодних зобов'язань щодо оплати послуги зберігання. Якщо період затримки не перевищить доби безоплатного збереження, у вантажовласника таке зобов'язання взагалі не виникне.

Позовні вимоги у даній справі пред'явлені у зв'язку з подією - затримкою вагонів, що підтверджується актами загальної форми № 6к1 від 05.01.2017 р., № 79к1 від 23.06.2017 р., № 105К1 від 17.07.2017 р. та № 108К1 від 18.07.2017 р., у яких було зафіксовано початок затримки вагонів №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480 на проведення огляду та їх перенаправлення (05.01.2017 р.) та її закінчення (18.07.2017 р).

З наведеного вбачається, що затримка вагонів під час перевезення є триваючою подією, яка має початок та закінчення, у зв'язку з чим датою настання події, яка дає можливість визначити період та оформити передбачений законодавством документ (доказ) - акт загальної форми, є дата закінчення такої затримки.

Враховуючи, що датою закінчення затримки вагонів є 18.07.2017 р., а позовна заява була подана до направлення на адресу суду згідно штампу відділення поштового зв'язку 08.12.2017 р., позивачем, всупереч твердженню відповідача, не було пропущено шестимісячний строк позовної давності.

Водночас, враховуючи вимоги Закону України "Про приєднання України до Протоколу від 03.06.1999 р., що стосується змін Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ) від 09.05.1980", а також те, що Україна приєдналася 05.06.1992 р. до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 р., при вирішенні спорів, пов'язаних з перевезенням вантажів у міжнародному залізничному сполученні, необхідно враховувати приписи Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення та Конвенції про міжнародні залізничні перевезення.

Статтею 926 ЦК України та частиною шостою статті 315 ГК України встановлено, що позовна давність, порядок пред'явлення позовів у спорах, пов'язаних з перевезеннями у закордонному або міждержавному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Стаття 48 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 (в редакції, чинній від 16.10.2015 р.; дата набрання чинності для України - 01.07.2016 р.), яка врегульовує позовну давність, не містить положень про строки давності щодо подання залізницею позовів до вантажовідправників.

Відповідно до § 1 та § 2 статті 48 Єдиних правил до договору про міжнародні залізничні перевезення вантажів (додаток B до Конвенції про міжнародні залізничні перевезення від 9 травня 1980 року) строк давності позовів, які ґрунтуються на договорі перевезення, закінчується через один рік. Строк давності починається: a) стосовно відшкодування повної втрати вантажу - з тридцятого дня після закінчення строку доставки; b) стосовно відшкодування часткової втрати, пошкодження або прострочення доставки - з дня видачі вантажу; c) у решті випадків - з дня, коли можуть бути пред'явлені позови. День, зазначений як початок відліку строку давності, ніколи не включається до строку.

З огляду на викладене, до спірних правовідносин, що виникли між сторонами у справі, які пов'язані з перевезенням вантажу відповідача у міжнародному сполученні (зі станції «Бородянка» на станцію «Галац Ларга» Румунської залізниці для вантажоодержувача "SC PROLISOK" S.R.L. (Румунія) має застосовуватися однорічна позовна давність за правилами § 1 та § 2 статті 48 Єдиних правил до договору про міжнародні залізничні перевезення вантажів (додаток B до Конвенції про міжнародні залізничні перевезення від 9 травня 1980 року), а не шестимісячний строк, передбачений статтею 137 Статуту залізниць та частиною п'ятою статті 315 ГК України.

Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.07.2018 р. у справі № 906/429/17.

З огляду на все викладене вище, враховуючи встановлений судом момент початку перебігу строку позовної давності щодо відносин із перевезення вантажу вагонами №№ 67853556, 68607944, 60623683, 67868729, 67673772, 67705236, 67895003, 63234736, 67679605, 60515640, 66566480 та дату направлення до господарського суду Київської області позовної заяви № НЮ-14/2353 від 08.12.2017 р., суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з позовом у даній справі в межах строку позовної давності, передбаченого для подання залізницею даного позову.

Також слід відзначити, що відповідач, посилаючись на позицію господарського суду Харківської області, викладену в рішенні від 05.03.2007 р. у справі № 49/167-06, вважає, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення Угоди про залізничні міжнародні сполучення від 01.11.1951 р. (СМГС), оскільки Румунія не є учасницею угоди.

Між тим, вказане рішення було скасоване постановою Вищого господарського суду України від 08.08.2007 р. у справі № 49/167-06.

Поряд з цим, слід відзначити, що перевезення спірного вантажу, відправником якого є ДП «Димерське лісове господарство», передбачало його переміщення по території України та Республіки Молдова, які є учасниками СМГС, а також по території Румунії, яка не є учасником СМГС, але є учасником Конвенцїї про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ).

Відповідно до § 11 ст. 6 СМГС при перевезенні вантажів в країни, в яких застосовуються єдині правові приписи до договору про міжнародні залізничні перевезення вантажів (ЦИМ - додаток до Конвенції про міжнародні залізничні перевезення КОТІФ), і у зворотньому напрямку, можуть застосовуватись накладні ЦИМ/СМГС.

Зі змісту долучених до матеріалів справи накладних (графа № 37 «Накладная ЦИМ/СМГС») № 455006, № 455014, № 453787, № 453779, № 454124, № 453795, № 454660, № 454132, № 455030, № 454645, № 454652 вбачається, що перевезення вантажу передбачалося у міжнародному сполученні та оформлено накладними ЦИМ/СМГС.

Оскільки спірні відносини виникли у залізниці не з Румунською стороною, а з резидентом України, яка є учасником даної угоди, норми цієї угоди мають обов'язкову силу для резидентів України, які на її умовах уклали договір перевезення. Таким чином, під час перевезення вантажу по території України правовідносини щодо перевезення вантажу регулюються умовами СМГС.

З огляду на все викладене вище, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог у даній справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Водночас, слід зазначити, що решта долучених до матеріалів справи доказів та пояснень сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Судові витрати відповідно до п. 2 ч. 1, п. 1 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Димерське лісове господарство" (07313, Київська обл., Вишгородський р-н, с. Катюжанка, вул. Шевченка, 1, код 00992036) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, код 40075815) в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (65012, Одеська обл., м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19, код 40081 (два мільйони сто сорок дві тисячі триста сімдесят чотири) грн. 32 коп. збору за користування вагонами, 1075336 (один мільйон сімдесят п'ять тисяч триста тридцять шість) грн. 01 коп. збору за зберігання вантажу у вагонах, 2424 (дві тисячі чотириста двадцять чотири) грн. 81 коп. збору за маневрову роботу, 146 (сто сорок шість) грн. 40 коп. телеграфного збору, 48304 (сорок вісім тисяч триста чотири) грн. 22 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складене 30.11.2018 р.

Суддя В.М. Бабкіна