Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2018 р. м. Житомир Справа № 906/840/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

секретар судового засідання: Макарчук В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність б/н від 20.09.2018

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність б/н від 24.05.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного підприємства "Магнолія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бенефіс Фешн"

про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення 156 456,00 грн.

Приватне підприємство "Магнолія" звернулось до суду з позовом про:

- зобов'язання ТОВ "Бенефіс Фешн" усунути перешкоди у користуванні ПП "Магнолія" приміщенням, що знаходиться в будівлі за адресою: 12402, Житомирська область, Житомирський район, територія Оліївської сільської ради за межами населеного пункту, комплекс будівель №12, шляхом звільнення приміщення;

- стягнення з ТОВ "Бенефіс Фешн" на користь ПП "Магнолія" неустойки в розмірі 156 456,00 грн.

Ухвалою господарського суду від 26.09.2018 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 23.10.2018.

09.10.2018 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про перенесення судового засідання, у зв'язку з неможливістю повноважного представника прибути в судове засідання.

Ухвалою від 23.10.2018 суд відклав підготовче засідання на 15.11.2018.

В підготовчому засіданні від 15.11.2018 оголошувалась перерва до 19.11.2018

В підготовчому засіданні від 19.11.2018 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та за письмовою згодою учасників справи, в порядку ч.3 ст. 183 ГПК України, суд ухвалив розпочати розгляд справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов п. 6.1.14 договору оренди № 802/2017 від 20.02.2017, після розірвання договору, орендоване приміщення не звільнив та не повернув орендодавцю в порядку визначеному договором.

Таким чином, позивачем в порядку ст. 785 ЦК України, заявлено вимогу про стягнення з відповідача 156456,00 грн. неустойки за користування річчю за час прострочення.

Позивач вказує, що відповідач своїми діями, не звільняючи приміщення, позбавляє позивача права розпорядження та користування своїм майном.

Зважаючи на викладене, позивачем в порядку ст. 391 ЦК України заявлено вимогу про зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні приміщенням, шляхом його звільнення.

У відповіді на відзив від 19.11.2018 позивач вказав, що відповідачем не надано доказів повернення орендованого приміщення у зв'язку з розірванням договору та не надано доказів того, що відповідачем вчинялись дії щодо повернення позивачу орендованого майна.

Зауважує, що позивач у своєму листі від 20.08.2018 № 12 вимагав у відповідача повернення приміщення та підписання акту приймання-передачі (а.с. 57-58).

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив відповідача від 19.11.2018 (а.с. 27-28, 59).

Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що підставою для сплати неустойки за ч. 2 ст. 785 ЦК України є невиконання орендарем обов'язку повернути об'єкт оренди.

Відповідач зауважує, що позивачем не надано належних доказів того, що відповідач не повернув орендоване приміщення позивачу.

Крім того відповідач зазначає, що жодного листа від позивача за номером 12 від 20.08.2018 з вимогою про повернення орендованого приміщення відповідач не отримував, а позивачем не надано таких доказів.

Відповідно до п. 9.4. договору договір оренди може бути розірваний за домовленістю сторін, що оформлюється додатковою угодою до договору.

Як угода про розірвання договору, так і акт приймання-передачі нерухомості, є двосторонніми правочинами, а отже при їх вчиненні треба дотримуватися вимог ЦК щодо правочинів.

В судовому засіданні представник відповідача наголосив на тому, що договір оренди № 8/02/2017 від 20.02.2017 станом на день звернення до суду продовжує діяти, оскільки сторонами не укладено додаткової угоди про розірвання договору.

Крім того зауважує, що відповідачем звільнено орендоване приміщення станом на день звернення до суду з даним позовом та звертає увагу суду, що позивачем не надано належних доказів того, що відповідач вчиняє перешкоди позивачу в користуванні приміщенням.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

20.02.2017 між ПП "Магнолія" (орендодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бенефіс Фешн" (орендар, відповідач) укладено договір оренди № 8/02/2017 (а.с. 10-13).

Відповідно до п. 1.1 договору, в порядку та на умовах, визначених даним договором орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування та володіння без права викупу нежиле приміщення (надалі іменується "приміщення") та згідно акту приймання - передачі (Додаток № 1 до Договору).

Приміщення знаходиться в будівлі за адресою: 12402, Житомирська обл., Житомирський район, Оліївська сільрада за межами населеного пункту, комплекс будівель №12. Розташування об'єкта оренди: приміщення під виробництво на другому поверсі будівлі - 434,6 кв. м. (п.п. 1.2, 1.2.1 договору).

За умовами п. 1.3 договору, строк оренди приміщення складає 35 (тридцять п'ять) місяців з дати підписання даного договору та/або акту приймання-передачі приміщення, що орендується .

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що передача - приймання приміщення здійснюється на підставі акту приймання-передачі приміщення, за участю уповноважених представників сторін.

Згідно п. 9.1 договору договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та скріплення печатками договору та діє з 01.03.2017 по 29.02.2020.

Приписами п. 9.4 договору сторони погодили, що даний договір може бути розірвано за домовленістю сторін, що оформлюється додатковою угодою до цього договору, якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним законодавством України.

Договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін або за рішенням Господарського (місцевого) суду у випадках, передбачених чинним законодавством. Про рішення щодо дострокового розірвання даного договору орендар письмово повідомляє орендодавця за 90 календарних днів (п. 9.4. договору).

Відповідно до п.п. 9.7, 9.7.3 договору дія договору оренди припиняється достроково, за згодою сторін або за рішенням господарського суду.

У пункті 6.1.14 договору сторони погодили, що у разі припинення дії даного договору орендар зобов'язаний повернути орендодавцю орендоване приміщення в належному стані по акту приймання-передачі, з урахуванням фізичного зносу.

Повернення приміщення орендодавцю здійснюється уповноваженими представниками сторін, на підставі відповідного акта приймання-передачі (п. 7.1 договору).

Згідно п.7.4 договору, приміщення вважається фактично переданим орендодавцю з моменту підписання акта приймання-передачі. Акт приймання-передачі підписується сторонами тільки після остаточного звільнення його від всіх речей орендарем.

На виконання умов договору між сторонами 01.03.2017 підписано акт приймання-передачі орендованого майна, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв об'єкти оренди у складі: офісне та виробниче приміщення на першому та другому поверхах площею 434,6 кв.м (а.с.13).

01.03.2018 відповідач надіслав на адресу позивача лист, згідно якого в порядку п. 9.5 договору просив розірвати дію договору оренди № 8/02/2017 від 20.02.20107 (а.с. 14).

Позивач вказує, що з 31.05.2018 договір є розірваний на підставі листа ТОВ "Бенефіс Фешн" (відповідач). Однак в порушення умов п.п. 7.2, 7.3 договору відповідач орендоване приміщення не повернув.

Позивач, вважаючи договір оренди розірваним з 31.05.2018, та враховуючи, що відповідач не повернув предмет оренди, на підставі ст. 785 ЦК України заявив вимогу про стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном за час прострочення за період з 01.06.2018 по 31.08.2018 в сумі 156456,00 грн.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач не звільняючи орендоване приміщення позбавляє позивача як власника даного майна права користування майном.

Зважаючи на викладе, позивач, посилаючись на норми ст. 391 ЦК України звернувся до суду з вимогою про зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні орендованим приміщенням.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, надавши правову оцінку правовідносинам, які склались між сторонами, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору оренди № 8/02/2017 від 20.02.2017.

Відповідно до п. 6 статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Предметом спору в даній справі є, зокрема, матеріально правова вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки в сумі 156456,00 грн. за неповернення об'єкту оренди.

Відповідно до ч.1 ст.785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

У пункті 7.1 договору сторони передбачили, що повернення приміщення орендодавцю здійснюється уповноваженими представниками сторін, на підставі відповідного акта приймання-передачі.

Сторони повинні призначити своїх представників не пізніше ніж за 10 робочих днів до закінчення строку дії договору.

З аналізу викладених норм ст. 785 ЦК України та п.п. 7.1, 7.2 договору вбачається, що обов'язок орендаря повернути об'єкт оренди пов'язується з моментом припинення (закінчення ) договору найму.

Така міра відповідальності як сплата неустойки передбачена за невиконання орендарем обов'язку щодо повернення орендованого майна в разі припинення договору.

Досліджуючи питання щодо припинення дії договору оренди № 8/02/2017 від 20.02.2017 суд вказує про наступне.

Згідно ч.1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

За приписами ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ч.1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами ст. 188 ГК України визначено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Приписами статті 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Позивач, посилаючись на п. 9.5 договору, вважає, що договір припинив свою дію 31.05.202018, оскільки відповідач своїм листом від 01.03.2018 відмовився від договору.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на те, що п. 9.4 договору сторони передбачили, що даний договір може бути розірвано за домовленістю сторін, що оформлюється додатковою угодою до цього договору, якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним законодавством України.

Проте з матеріалів справи не вбачається, а також самими сторонами підтверджено, що додаткова угода про розірвання договору оренди № 8/02/2017 між сторонами, на пропозицію відповідача щодо розірвання договору, сторонами укладена не була.

За вказаних обставин, оскільки сторонами в установленому законом порядку та у визначений договором спосіб не було оформлено згоду про розірвання договору оренди № 8/02/2017, суд дійшов висновку, що спірний договір станом на день звернення до суду та на момент вирішення спору продовжує діяти.

Оскільки договір оренди № 8/02/2017 на час звернення до суду продовжує діяти, вимога позивача про стягнення з відповідача 156456,00 грн. неустойки за неповернення об'єкту оренди є безпідставною, тому в цій частині позову слід відмовити.

Щодо вимоги про зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні майном, суд зазначає про наступне.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Слід зазначити, що позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов'язально-правовими засобами.

Як встановлено судом, позивач просить зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні майном, яке належить позивачу на праві власності та передане в строкове платне користування відповідачу за договором оренди № 8/02/2017 від 20.02.2017.

Судом також встановлено, що на час звернення до суду, вищезазначений договір продовжує свою дію, тобто між сторонами існують договірні відносини відносно вказаного майна.

Таким чином, враховуючи, що відповідач користується спірним приміщенням на відповідній правовій підставі - договор оренди № 8/02/2017 від 20.02.2017, вимога позивача про зобов'язання усунути перешкоди в користуванні майном є безпідставною.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Враховуючи вищевикладені обставини суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову.

В порядку ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123,129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 23.11.18

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2,3- сторонам (рек. з повід.)