ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"19" листопада 2018 р. Cправа № 902/589/18

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом: Фізичної особи-підприємця Стасюка Федора Йосиповича, с. Гірка Плонка, Луцький район, Волинська область

до: Фізичної особи-підприємця Крижанівського Вадима Абдіжаліловича, с. Вовчок, Немирівський район, Вінницька область

про стягнення 54 941,60 грн заборгованості

За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.

Представники сторін в судове засідання не з'явилися.

В С Т А Н О В И В :

14.09.2018 р. до суду надійшов позов Фізичної особи-підприємця Стасюка Федора Йосиповича до Фізичної особи-підприємця Крижанівського Вадима Абдіжаліловича про стягнення 54 941,60 грн заборгованості, з яких 43 550,00 грн основного боргу, 773,16 грн 3 % річних, 1 872,65 грн інфляційних втрат та 8 745,79 грн пені за договором б/н від 26.12.2017 р. про надання транспортно-експедиційних послуг.

Ухвалою від 18.09.2018 р. за даним позовом відкрито провадження у справі № 902/589/18 у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 18.10.2018 р.

17.10.2018 р. на електронну адресу суду від позивача надійшла заява (вх.канц. № 02.1-34/8152/18 від 17.10.2018 р.), в якому останній просить суд проводити судове засідання за відсутності позивача. Також в заяві останній просить суд за результатами проведеного судового засідання закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 18.10.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті про що постановлено ухвалу занесену до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 18.10.2018 р. призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 19.11.2018 р.

В судове засідання 19.11.2018 р. представники сторін не з'явилися, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, ухвалою суду, яка надсилалась рекомендованою кореспонденцією.

Факт належного повідомлення сторін про дату, час та місце судового засідання підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення № 140 та № 208 , які наявні в матеріалах справи (а.с. 42-43, т. 1).

При неявці в судове засідання сторін суд враховує, що відповідно до ч.4 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" обов'язок щодо внесення змін про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, з поміж іншого і стосовно місцезнаходження, покладається на останню.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов'язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов'язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; з'являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Крім того, частиною 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

З огляду на вказане сторони не були позбавлені права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою від 18.10.2018 р. про призначення засідання для розгляду справи по суті у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&ер рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України, ч.2 ст.178 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст.13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання сторін.

У зв'язку із неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається із позовної заяви позивач в якості підстави позовних вимог посилається на укладення з відповідачем договору про надання транспортно-експедиційних послуг б/н від 26.12.2017 р. відповідно до якого Фізична особа-підприємець Крижанівський В.А (Замовник) замовляє, а Фізична особа-підприємець Стасюк Ф.Й. (Перевізник) надає послуги з міжнародних і внутрішніх перевезень вантажів автомобільним транспортом та організовує виконання транспортно-експедиційних послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів Замовника в міжнародних і внутрішніх сполученнях.

В зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором у відповідача утворилась заборгованість в сумі 54 941,60 грн.

З огляду на вказане, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 43 550,00 грн основного боргу, 773,16 грн 3 % річних, 1 872,65 грн інфляційних втрат та 8 745,79 грн пені.

Матеріали справи не містять ні відзиву, ні письмового пояснення з долученням відповідних доказів в яких би відповідач вказав власну процесуальну позицію щодо поданого позову.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів, слідує, що 26.12.2017 р. між Фізичною особою-підприємцем Крижанівським Вадимом Абдіжаліловичем (Замовник, Відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Стасюком Федором Йосиповичем (Перевізник, Позивач) укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг (Договір), відповідно до п. 1.1. якого Замовник замовляє, а Перевізник надає послуги з міжнародних і внутрішніх перевезень вантажів автомобільним транспортом, та організовує виконання транспортно-експедиційних послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів Замовника в міжнародних і внутрішніх сполученнях (а.с. 11-14, т. 1).

Згідно п. 1.2 Договору Перевізник здійснює: перевезення власним автотранспортом; надає транспортно-експедиційні послуги; залучає третіх осіб для виконання доручень Замовника; за згодою сторони виконує інші доручення Замовника.

Перевезення вантажу виконується Перевізником на підставі погодженої Перевізником заявки Замовника. В заявці, яка подається Замовником, зазначається найменування вантажу, його кількість, вага, габарити (розміри) умови та терміни перевезення, маршрут перевезення, вартість послуги по перевезенню, місце та час завантаження та розвантаження (адреси) та інші необхідні умови (п. 2.1 Договору).

Нормативний термін завантаження/розвантаження становить: 24 години - при внутрішньому перевезенні та 48 годин - при міжнародному перевезенні (п. 2.2 Договору).

За змістом п. 3.1 Договору Замовник зобов'язаний: до початку перевезення направити Перевізнику факсом або листом заявку на перевезення вантажу автомобільним транспортом; забезпечувати своєчасне і повне оформлення у встановленому порядку товарно-транспортних та інших документів необхідних для перевезення вантажу; здійснювати своєчасно, власними силами та за власні кошти навантаження та розвантаження вантажу, його пломбування, надання документів на перевезення вантажу; своєчасно здійснювати оплату за надані транспортні послуги по перевезенню вантажів (п.п. 3.1.1, 3.1.4, 3.1.5, 3.1.7 Договору).

У відповідності до п. 3.2 Договору Перевізник зобов'язаний: надавати письмове підтвердження Замовнику про подачу транспортного засобу під завантаження протягом однієї години після отримання заявки на перевезення вантажу; забезпечувати своєчасне надання автомобіля до пункту, вказаного Замовником в заявці; прийняти вантаж для перевезення у Замовника/Відправника або їх представників згідно товарно-транспортних накладних, перевірити фактичну кількість вантажу, цілісність та упаковку; отримати всі необхідні документи для здійснення перевезення вантажу; забезпечити наявність у водія Перевізника комплекту документів, необхідних для здійснення перевезення та документу видачі в пункті призначення уповноваженій на одержання вантажу особі; організувати виконання транспортно-експедиційних послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів Замовника в міжнародному і внутрішніх сполученнях автомобільним транспортом по території України та за її межами відповідно до заявок Замовника (п.п. 3.2.1, 3.2.2, 3.2.4, 3.2.6, 3.2.7, 3.2.13 Договору).

Вартість транспортних послуг визначається за домовленістю сторін по кожному конкретному випадку та зазначається в заявці (п. 4.1 Договору).

Згідно п. 4.2 Договору вартість транспортних послуг Перевізника по перевезенню вантажу оплачується Замовником у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Перевізника.

Оплата за надані транспортні послуги по перевезенню вантажу здійснюється на підставі виставленого Перевізником рахунку протягом 5 (п'яти) банківських днів (якщо інші умови не вказані в доповненні-заявці до даного договору) з моменту отримання копій товарно-транспортних накладних та акту приймання-передачі наданих послуг (інформація зазначена в акті приймання-передачі наданих послуг може відповідати інформації зазначеній в довідці про витрати Перевізника, також у випадку надання експедиційних послуг в акті приймання-передачі наданих послуг має зазначатись інформація про податковий статус Перевізника, який виконав дане перевезення) (п. 4.3 Договору).

Відповідно п. 5.1 Договору сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за даним договором відповідно до чинного законодавства України.

У разі прострочення терміну оплати послуг Перевізника Замовник сплачує Перевізнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми прострочення за кожен день прострочення платежу (п. 5.4 Договору).

Згідно п. 8.1 договір набирає чинності з моменту його підписання. Термін дії договору встановлюється до 31.12.2017 р. Якщо жодна із сторін не заявить про намір припинити дію договору не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії договору, договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік на тих же самих умовах.

26.12.2017 р. сторонами підписано заявку № 14 до Договору, в якій останніми, наряду з іншим, погоджено маршрут - Польща - Україна, тип автомобіля - марки ДАФ АС5609ВТ та причепом LLU 50820, найменування ватажу - обладнання для дорожньої техніки, його вагу (об'єм), дату завантаження - 27.12.2017 р., адресу завантаження та найменування вантажовідправника, вантажоодержувача, вантажоодержувача, вартість послуг, нормативний простій (а.с. 15, т. 1).

При цьому у заявці сторонами погоджено вартість перевезення в розмірі 1 300 Євро по курсу НБУ в день розвантаження.

Вказана заявка до Договору скріплена печатками обох сторін Договору.

03.01.2018 р. товар отримано Вантажоодержувачем ТОВ "АТЛАС-УКРАЇНА", що підтверджується вантажною митною декларацією № 0001057, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 17, т. 1).

Цього ж дня, позивачем виставлено відповідачу рахунок-фактуру № СФ-0000003 від 03.01.2018 р. та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000003 від 03.01.2018 р. на загальну суму 43 550,00 грн (а.с. 16, т. 1).

31.01.2018 р. рахунок-фактуру № СФ-0000003 від 03.01.2018 р. та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000003 від 03.01.2018 р. отримані відповідачем, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, що наявне в матеріалах справи (а.с.18, т. 1).

Станом на момент прийняття рішення заборгованість відповідачем не сплачено. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Несплата відповідачем наданих послуг слугувала підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зазначена норма кореспондується з вимогами ст. 144 Господарського кодексу України щодо підстав виникнення майнових прав та обов'язків суб'єктів господарювання.

Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.931 ЦК України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вказувалось вище, відповідно п. 4.3 Договору оплата за надані транспортні послуги по перевезенню вантажу здійснюється на підставі виставленого Перевізником рахунку протягом 5 (п'яти) банківських днів (якщо інші умови не вказані в доповненні-заявці до даного договору) з моменту отримання копій товарно-транспортних накладних та акту приймання-передачі наданих послуг (інформація зазначена в акті приймання-передачі наданих послуг може відповідати інформації зазначеній в довідці про витрати Перевізника, також у випадку надання експедиційних послуг в акті приймання-передачі наданих послуг має зазначатись інформація про податковий статус Перевізника, який виконав дане перевезення).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З урахуванням встановлених обставин суд приходить до переконливого висновку про наявність факту порушення відповідачем прав позивача за захистом яких останній звернувся, позаяк матеріалами справи підтверджено факт надання позивачем транспортно-експедиторських послуг та відсутність жодної оплати зі сторони останнього за надані послуги.

Виходячи з викладеного в своїй сукупності, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 43 550 грн 00 коп. заборгованості за надані транспортно-експедиторські послуги правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її в повному обсязі.

Також судом розглянуто вимоги позивача про стягнення з відповідача 8 745 грн 79 коп. пені за період з 08.02.2018 р. по 10.09.2018 р., 773 грн 16 коп. 3 % річних за період з 08.02.2018 р. по 10.09.2018 р. та 1 872 грн 65 коп. інфляційних втрат за період січня-квітень 2018 р., за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно п. 5.1 Договору сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за даним договором відповідно до чинного законодавства України.

Зокрема, у п. 5.4 Договору сторони погодили, що у разі прострочення терміну оплати послуг Перевізника Замовник сплачує Перевізнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми прострочення за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат є правомірними та обґрунтованим, оскільки відповідають умовам укладеного Договору та чинного законодавства України.

Здійснивши за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора обрахунок 3% річних у визначеному позивачем періоді судом визначено 3% річних в сумі 769 грн 58 коп., які є меншими ніж ті, що завалені позивачем - 773 грн 16 коп. Вказана сума є обґрунтованою та підлягає до стягнення з відповідача.

Крім того, судом встановлено, що позивачем неправильно визначено період нарахування інфляційних втрат, вірним період слід вважати з лютого по вересень 2018 р. тобто період прострочення боржника, тоді як позивачем визначено період нарахування по інфляції за період з січня 2018 року по квітень 2018 року включно.

При цьому судом враховано, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Натомість здійснюючи нарахування 3 % річних за період з 08.02.2018 р. по 10.09.2018 р. (що є вірним, оскільки прострочення боржника розпочалось із 08.02.2018 р.) позивач розпочав нарахування інфляційних втрат з січня 2018 року та закінчив квітнем 2018 року не включивши до періоду прострочення травень-серпень 2018 року, за які індекс інфляції становив 100,00 (травень, червень, серпень) та 99,3 (липень).

Здійснивши за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора обрахунок інфляційних втрат у вірному періоді судом отримано інфляційні втрати в сумі 917 грн 25 коп., які є меншими ніж ті, що завалені позивачем - 1 872 грн 65 коп. Вказана сума є обґрунтованою та підлягає до стягнення з відповідача.

В задоволенні решти заявлених до стягнення 3% річних в сумі 3 грн 58 коп. та 955 грн 40 коп. інфляційних втрат слід відмовити як заявлених безпідставно.

При здійсненні перевірки за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора заявлених позивачем до стягнення пені також виявлено помилку, яка полягає в наступному.

За приписом частини шостої статті 232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Провівши розрахунок пені за період з 08.02.2018 р. по 08.09.2018 р. (а не за період з 08.02.2018 р. по 10.09.2018 р. як визначив у своєму розрахунку позивач) судом отримано 8 659 грн 89 коп. пені, що є меншим ніж заявлено позивачем - 8 745 грн 79 коп. пені, а відтак в стягненні 85 грн 90 коп. пені слід відмовити.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, пені, 3 % річних та інфляційних втрат, у тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів щодо відмови в задоволенні 3% річних в сумі 3 грн 58 коп., інфляційних втрат в сумі 955 грн 40 коп. та пені в сумі 85 грн 90 коп.

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 129 ГПК України.

Крім того, у відповідності до ст.ст. 126, 129 ГПК України підлягають віднесенню на відповідача понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу за результатами розгляду яких суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4, 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів розмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно із ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи 03.08.2018 р. між Адвокатом ОСОБА_3 (Виконавець) та Фізичною особою-підприємцем Стасюком Федором Йосиповичем (Замовник) укладено договір про надання правової (правничої) допомоги відповідно до якого Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов'язання виконувати від імені Замовника наступні юридичні дії, а саме: представництво інтересів Замовника у Господарському судді Вінницької області у справі про стягнення заборгованості з Фізичної особи-підприємця Крижанівського Вадима Абдіжаліловича, з усім обсягом процесуальних прав передбачених Законом. Також Виконавець уповноважується для виконання основного доручення представляти інтереси, адресувати запити та отримувати відповіді на них та вчиняти інші процесуальні дії в усіх установах, підприємствах, організаціях незалежно від форми власності, державних установах, в тому числі контролюючих та правоохоронних органах, в органах юстиції та нотаріату, в державних адміністраціях, в органах статистики, в податкових органах, в органах, що здійснюють виконання судових рішень (виконавче провадження), у відносинах з приватними нотаріусами, перед будь-якими фізичними та юридичними особами з метою отримання та відшукання доказів у даній справі (а.с. 22, т. 1).

За правничу допомогу відповідно до Розділу 3 п. 1 Договору клієнт сплачує винагороду - гонорар в розмірі 6 000 грн 00 коп.

11.09.2018 р. сторонами підписано акт виконаних робіт та Додаток № 1 до акту виконаних робіт відповідно до Договору, якими погодили найменування юридичних послуг та їх вартість, що складає 6 000 грн 00 коп. (а.с. 23-24, т. 1).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз'яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 826/1216/16).

Також в матеріалах справи міститься свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю видане ОСОБА_3 № 230 від 23.11.2008 р. та платіжне доручення № 734 від 06.09.2018 р. про сплату ФОП Стасюком Ф.Й. адвокату ОСОБА_3 6 000 грн 00 коп. витрат на правову допомогу (а.с. 21, 25, т. 1).

Таким чином понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та підтвердженими доказами.

Згідно із ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 6 ст. 126 ГПК України встановлено, що обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим клопотання про зменшення розміру витрат ФОП Крижанівським В.А. на професійну правничу допомогу адвоката до суду позивачем не подавалось. Заперечень щодо наданого позивачем розрахунку судових витрат також не подано.

У ч. 3 ст. 129 ГПК України вказано, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З огляду на викладене, беручи до уваги факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а також те, що сума зазначених витрат підтверджується матеріалами справи та враховуючи, що відповідачем в порядку, визначеному п. 5 ст.126 ГПК України не подано суду клопотання про їх зменшення, суд дійшов висновку про необхідність покладення зазначених витрат на відповідача в повному обсязі згідно із ч.9 ст. 129 ГПК України.

Аналогічного висновку щодо покладення на сторону витрат на професійну правничу допомогу дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у додатковій постанові від 29.03.2018 р. у справі № 907/357/16.

19.11.2018 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення із зазначенням про відкладення складання тексту повного судового рішення на строк не більше ніж на десять днів з дня закінчення розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Крижанівського Вадима Абдіжаліловича, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця Стасюка Федора Йосиповича, АДРЕСА_2 (ідентифікаційний код - НОМЕР_2) - 43 550 грн 00 коп. - основного боргу, 769 грн 58 коп. - 3 % річних, 917 грн 25 коп. - інфляційних втрат та 8 659 грн 89 коп. - пені , 1 728 грн 49 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору та 6 000 грн 00 коп. - відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

3. У стягненні 3 грн 58 коп. 3% річних, 955 грн 40 коп. інфляційних втрат, 85 грн 90 коп. пені відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 23 листопада 2018 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи.

2 - позивачу - АДРЕСА_2.

3 - відповідачу - АДРЕСА_1.