СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2018 р. справа №922/1473/18

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Попков Д.О.
суддів Пушай В.І., Стойка О.В.
секретар судового засідання Акімова К.К.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргуПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», м. Київ
на рішення господарського суду Харківської області
ухваленого 06.08.2018р. у м. Харкові
у справі №922/1473/18 (суддя Байбак О.І.)
за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», м. Київ
до Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», м. Харків
про стягнення 6341,88грн.

В С Т А Н О В И В:

І. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

1. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», м. Київ (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», м. Харків (далі - Відповідач) з вимогами про стягнення страхового відшкодування в розмірі 6341,88грн.

2. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.06.2018р. відкрито провадження у справі №922/1473/18 та визначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

3. Рішенням Господарського суду Харківської області 06.08.2018р. у справі №922/1473/18 у задоволені позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» відмовлено в повному обсязі.

4. Означене рішення суду обґрунтоване фактом недоведеності Позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України розміру шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження авто Hyundai Santa Fe (д.н.з. НОМЕР_1) в результаті ДТП. Своєю чергою, рахунок від Приватного акціонерного товариства «Завод Фрунзе» №ЗиФ-0360572 від 23.08.2017р. та ремонтна калькуляція №185048 від 25.08.2017р. в розумінні ст.78 Господарського процесуального кодексу України є недостовірними доказами зазначених обставин, складеними без дотримання вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затвердженої наказом Міністерства юстиції України №142/5/2092 від 24.11.2003р., а тому не можуть бути прийняті судом до уваги при прийнятті означеного судового рішення.

ІІ. Короткий зміст вимог та узагальнених доводів апеляційної скарги:

5. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», не погодившись з прийнятим рішенням суду, звернулось з апеляційною скаргою до Харківського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 06.08.2018р. у справі №922/1473/18 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

6. Підставами для задоволення апеляційних вимог Скаржник зазначає:

- неврахування місцевим судом правового висновку, визначеного в постанові Вищого господарського суду України від 24.04.2017р. у справі №910/21062/16, відповідно до якого при визначені розміру заподіяної шкоди суди повинні виходити з фактичної суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля;

- залишення судом поза увагою, що Законом України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов'язкове проведення суб'єктами оціночної діяльності професійної оцінки шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, власник якого застрахував свої інтереси на підставі договору добровільного страхування, як і відшкодування шкоди не ставиться у залежність від проведення такої оцінки. Окрім того, застосування коефіцієнтів фізичного зносу автомобіля, передбачених п.7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №142/5/2092 від 24.11.2003р., в даному випадку є недоцільним, з огляду на те, що на момент вчинення ДТП строк експлуатації автомобіля не перевищував 7 років, а доказів наявності обставин, передбачених п.7.39 означеної Методики, Відповідачем до суду надано не було.

ІІІ. Узагальнені доводи та заперечення Відповідача:

7. Товариством з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», в межах визначеного апеляційним судом строку, наданий відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого останнє проти її задоволення заперечує, наголошуючи на законності і обґрунтованості оскаржуваного рішення, зазначаючи, що:

- суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що всупереч положенням ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів» рахунок №ЗиФ-0360572 від 23.08.2017р. не містить коефіцієнту зносу складових, що підлягають заміні або не вказує підстав, з яких означений коефіцієнт не застосовується та відомостей про перелік деталей, що підлягають заміні або ремонту, вартості нормогодини на СТО та їх кількості, тобто відсутні докази того, що означений перелік запасних частин, робіт та матеріалів стосується саме усунення пошкоджень, отриманих автомобілем «Hyundai Sante Fe», д.н.з. НОМЕР_1 внаслідок ДТП, яке сталося 23.08.2017р.;

- твердження Позивача про досягнення ним згоди за результатом огляду пошкодженого автомобіля щодо розміру та порядку виплати страхового відшкодування, в розумінні п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів», не відповідає дійсності, з огляду на відсутність її документального підтвердження, що між тим також не замінює необхідності проведення експертизи (оцінки).

IV. Щодо процедури апеляційного провадження:

8. Відповідно до ч.1 ст.253 Господарського процесуального кодексу України судом апеляційної інстанції у господарських справах є апеляційний господарський суд, у межах апеляційного округу якого знаходиться місцевий господарський суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

9. Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 17.09.2018р. у справі №922/1473/18 (колегія суддів: головуючий, суддя-доповідач Тихий П.В., судді Гетьман Р.А., Россолов В.В.) було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Господарського суду Харківської області від 06.08.2018р. та призначено розгляд апеляційної скарги на 17.10.2018р. о 10:30.

10. Указом Президента України №454/217 від 29.12.2017р. «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» (набрання чинності 16.01.2018р. з публікацією в Офіційному віснику України №5 за 2018р.) постановлено ліквідувати, у тому числі Харківський та Донецький апеляційні господарські суди та утворити Східний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Донецьку, Луганську, Полтавську та Харківську області, з місцезнаходженням у місті Харкові, що визначає Східний апеляційний господарський суд як суд апеляційної інстанції у розумінні ч.1 ст.25 Господарського процесуального кодексу України для справи №922/1473/18.

Відповідно до ч.6 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018р., враховуючи Указ Президента України №295/2018 від 28.09.2018р. «Про переведення суддів», повідомлення про початок роботи Східного апеляційного господарського суду було оприлюднено в газеті «Голос України» №185 (6940), а отже Харківський та Донецький апеляційні господарські суди припинили здійснювати правосуддя.

Приписами ч.ч.5 та 7 ст.31 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

11. Розпорядженням Харківського апеляційного господарського суду від 03.10.2018р. «Про передачу судових справ до Східного та Північного апеляційних господарських судів», у зв'язку з припиненням діяльності з відправлення правосуддя Харківським апеляційним господарським судом, доручено відділу документального забезпечення та контролю здійснити передачу судових справ, що перебували у провадженні Харківського апеляційного господарського суду до, зокрема, Східного апеляційного господарського суду.

12. Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2018р. у справі №922/1473/18 та з урахуванням прийнятого в порядку ч.3 ст.32 Господарського процесуального кодексу України зборами суддів Східного апеляційного господарського суду рішення про персональний склад постійних колегій суддів сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий, суддя-доповідач Попков Д.О. та судді Пушай В.І. і Стойка О.В., що відповідає вимогам ст.8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

За змістом ч.14 ст.32 Господарського процесуального кодексу України означена зміна складу суду зумовлює новий відлік визначеного ст.273 цього Кодексу процесуального строку розгляду апеляційної скарги.

13. Ухвалою від 16.10.2018р. вказана судова колегія прийняла справу №922/1473/18 до провадження Східного апеляційного господарського суду та призначила розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» в порядку письмового провадження в світлі приписів ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, оскільки ціна позову в означеній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судова колегія не вбачає необхідності розгляду означеної апеляційної скарги з повідомленням учасників справи. Учасники справи були повідомлені про розгляд означеної апеляційної скарги в порядку письмового провадження.

14. Враховуючи викладене в п.п.8-13 цієї постанови, та відсутність визначених ст.ст.38, 39 Господарського процесуального кодексу України підстав для відводу/самовідводу члені судової колегії, сформована судова колегія Східного апеляційного господарського суду у складі Попков Д.О. (головуючий, суддя-доповідач), Пушай В.І. і Стойка О.В. відповідає вимогам «суду, створеним відповідно до закону» у розумінні п.1 ст.6 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950р.

15. Згідно із вимогами ст.269 Господарського процесуального кодексу України справа переглядається за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, якщо під час розгляду не буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

V. Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

16. Як встановлено місцевим судом та вбачається з наявних матеріалів справи, 30.05.2017р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (Страховик) та ОСОБА_7 (Страхувальник), на підставі заяви на страхування АВТОКАСКО (а.с.12) укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ №117881 (договір - а.с.11), предметом якого відповідно до п.2.1 загальних положень договору (а.с.а.с.14, 15), є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з життям, здоров'ям та працездатністю.

17. Окрім того, сторонами означеного договору було підписано загальні умови страхування (а.с.а.с.16-23), які разом із особливими умовами страхування, заявою на страхування, актом огляду транспортного засобу (а.с.13) є невід'ємними частинами договору та не можуть існувати окремо одна від одною та разом складають договір страхування.

Згідно з п.5 договору, застрахованим транспортним засобом є «Hyundai Santa Fe», д.н.з. НОМЕР_1, 2015р. випуску (страхова сума - 750000,00грн.).

18. Місцевим судом встановлено, що 23.08.2017р. за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 317 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Hyundai Santa Fe», д.н.з. НОМЕР_1, 2015р. випуску, під управлінням ОСОБА_7 та «ВАЗ-210994», д.н.з. НОМЕР_2, під управлінням ОСОБА_8, в результаті якого було зокрема пошкоджено застрахований автомобіль «Hyundai Santa Fe», д.н.з. НОМЕР_1.

19. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 25.09.2017р. у справі №640/13657/17 (а.с.24) встановлено, що під час зазначеної ДТП водій ОСОБА_8 порушив п.15.13 Правил дорожнього руху України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, внаслідок чого останній був притягнутий до адміністративної відповідальності. Означена постанова набрала законної сили 06.10.2017р.

20. 23.08.2017р. ОСОБА_7 звернувся до Позивача з заявою про настання страхового випадку (а.с.а.с.25-30) та виплату страхового відшкодування. Згідно рахунку №ЗиФ-0360572 від 23.08.2017р. (а.с.30) Приватного акціонерного товариства «Завод Фрунзе» виданому ОСОБА_7 вартість ремонту автомобіля становить 6341,88грн.

Позивачем на підставі заяви Страхувальника про настання страхового випадку від 23.08.2017р., та страхового акту №UA020/L01/01 від 30.08.2017р. (а.с.31) визнано ДТП за участю транспортних засобів «Hyundai Santa Fe», д.н.з. НОМЕР_1, 2015р. випуску, під управлінням ОСОБА_7 та «ВАЗ-210994», д.н.з. НОМЕР_2, під управлінням ОСОБА_8 страховим випадком. Окрім того, матеріали справи містять розрахунок страхового відшкодування до страхового акту №UA020/L01/01 від 30.08.2017р. (а.с.32), в якому є опис замінених деталей, виконаних робіт та використаних матеріалів.

21. Позивачем сплачено страхове відшкодування у розмірі 6341,88грн. шляхом перерахування на розрахунковий рахунок Приватного акціонерного товариства «Завод Фрунзе» означеної суми коштів, що підтверджується платіжним дорученням №25584 від 31.08.2017р. (а.с.33)

22. Матеріали справи свідчать, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «ВАЗ-210994», д.н.з. НОМЕР_2, ОСОБА_8 застрахована Відповідачем - Товариством з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», що вбачається з відомостей щодо страхового полісу АК/4972875 від 09.11.2016р. (а.с.34), яким передбачено ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третім особам в розмірі 100000,00грн.

23. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та сторонами не оспорюються.

24. Позивач, керуючись ст.993 Цивільного кодексу України та ст.27 Закону України «Про страхування» без попереднього звернення до Відповідача про виплату страхової суми, звернувся з позовними вимогами до суду про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» страхового відшкодування в розмірі 6341,88грн.

25. Відносно означених обставин місцевий суд розглянув спірні правовідносини в контексті приписів Цивільного кодексу України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №142/5/2092 від 24.11.2003р.

VІ. Оцінка апеляційного суду:

26. За змістом ст.ст.4, 5 Господарського процесуального кодексу України, ст.15 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України можливість задоволення позовних вимог вимагає наявності та доведеності наступної сукупності елементів: наявність у Позивача захищуваного суб'єктивного права/охоронюваного законом інтересу, порушення (невизнання або оспорювання) такого права/інтересу з боку визначеного Відповідача та належність (адекватність характеру порушення та вимогам діючого законодавства) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого із вказаних елементів, що становлять предмет доказування для Позивача, унеможливлює задоволення позову.

27. Сутність розглядуваного спору полягає у спонуканні Відповідача до примусового виконання грошових зобов'язань у деліктному зобов'язанні з оплати страхового відшкодування в розмірі 6341,88грн., сплаченого Позивачем за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ №117881 від 30.05.2017р. ОСОБА_7

28. Беручи до уваги правову природу розглядуваних правовідносин за участю сторін, їх кореспондуючі права та обов'язки, ці правовідносини регламентуються, насамперед, Цивільним кодексом України, Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». При цьому, за змістом п.2.1. ст.2 останнього Закону, його норми є спеціальними для даних правовідносин, порівняно із положеннями інших вказаних нормативних актів.

Викладене зумовлює погодження із доводами місцевого суду щодо визначення норм матеріального права, у світлі яких має вирішуватися питання відносно розглядуваного спору.

29. Відповідно до ст.993 Цивільного кодексу України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Апеляційний суд зазначає, що перехід права вимоги від Страхувальника до Страховика, як в розглядуваному випадку, є суброгацією, під час якої нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є Страхувальник, передає Страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього Страховик виступає замість потерпілого (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/2351/17, викладена в постанові від 29.01.2018р. та у справі №910/3165/17, викладена в постанові від 05.04.2018р.).

При цьому, виплата Страховиком Страхувальнику страхового відшкодування є обов'язком Страховика за договором, що узгоджується з ст.988 Цивільного кодексу України. Така виплата не припиняє деліктного зобов'язання і не може вважатися відшкодуванням шкоди потерпілому в цьому зобов'язанні, оскільки Страховик у правовідносинах добровільного майнового страхування не є боржником у деліктному зобов'язанні. Тобто заподіювач шкоди залишається зобов'язаним відшкодувати завдану ним шкоду незалежно від того, чи звертався до нього з відповідною вимогою сам потерпілий, чи Страховик після виплати потерпілому відшкодування за договором майнового страхування.

30. Враховуючи викладене в п.29 цієї постанови, апеляційний суд дійшов висновку, що матеріалами справи належним чином доведено наявність (п.п.20, 21 цієї постанови) існування у Позивача об'єкту судового захисту у вигляді права вимоги у розмірі 6341,88грн. до особи, відповідальної за завдані збитки.

30.1. Між тим, зважаючи на одночасність існування за встановленими у цій справі обставинами:

- деліктного зобов'язання з відшкодування завданих збитків між потерпілим (ОСОБА_7.) та безпосереднім заподіювачем шкоди (ОСОБА_8.), визначеним ст.ст.1166, 1187 Цивільного кодексу України;

- договірного зобов'язання з відшкодування між безпосереднім заподіювачем шкоди (ОСОБА_8.) та Відповідачем (п.22 цієї постанови) на користь потерпілого, визначеного ст.ст.3, 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,

відповідальними у розумінні ст.993 Цивільного кодексу України та ст.27 Закону України «Про страхування» перед Позивачем як набувачем прав потерпілого від ДТП у зобов'язанні з відшкодуванні завданої шкоди є як Відповідач, так і безпосередній заподіювач шкоди.

30.2. Беручи до уваги коло учасників розглядуваної справи, компетенцію господарського суду, а також висновки відносно застосування норм матеріального права, що регламентують правовідносини, які виникли внаслідок ДТП з аналогічним до розглядуваного кола всіх учасників, викладені в п.73 постанови Великої палати Верховного суду від 04.07.2018р. у справі № 755/18006/15-ц, зважаючи на мету запровадження інституту обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, питання про відшкодування завданої шкоди має вирішуватися насамперед щодо Відповідача.

30.3. Аналіз положень ст.1194 Цивільного кодексу України обсяг відповідальності страховика заподіювача шкоди та самого заподіювача не є тотожнім - відповідальність першого обмежується лімітом, розмір якого (п.22 цієї постанови) перевищує розмір права вимоги, набутого Позивачем.

30.4. Разом із тим, застереження ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», про те, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а також п.32.7. ст.32 цього Закону відносно правомірності невідшкодування шкоди страховиком, пов'язаної із втратою товарного виду пошкодженим транспортним засобом потерпілого вказують на те, що навіть у випадку не перевищення заявленої до відшкодування шкоди ліміту відповідальності страховика заподіювача шкоди, обов'язків з відшкодування цих осіб не є автоматично тотожним.

30.5. Виходячи із змісту приписів ст.ст.13, 14 Господарського процесуального кодексу України саме на Позивача покладається обов'язок довести належними, достатніми і достовірними доказами тієї обставини, що набуте ним в порядку суброгації право вимоги у розмірі 6341,88грн. дорівнює обов'язку з відшкодування шкоди Відповідачем як страховиком заподіювача у світлі згадуваних у п.30.4. цієї постанови застережень. Іншими словами, колегія суддів апеляційного суду вважає, що діюче законодавство не презюмує автоматичної тотожності сплаченого Позивачем на користь потерпілого розміру страхового відшкодування із оціненою шкодою, що визначає обсяг зобов'язань Відповідача за змістом п.22.1 ст.22 зазначеного Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

31. В контексті визначених в п.26 цієї постанови загальних умов можливості задоволення позовної вимог, висновку про доведеність матеріалами справи наявності у Позивача захищуваного заявленим позовом права (п.30 цієї постанови) та відповідність обраного способу судового захисту характеру захищуваного права і змісту п.5 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, оцінка правильності вирішення переглядуваним рішенням спору перебуває у залежності від вирішення питання щодо наявності з боку Відповідача порушення у розумінні ст.610 Цивільного кодексу України його обов'язку, встановленого ст.ст.22, 29 Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що є предметом доказування для Позивача і об'єктом судового дослідження.

При цьому, елементами аспекту порушення зобов'язання у вигляді його невиконання (адже у примушені до такого виконання полягає позов) є як визначення його розміру, так і факту прострочення у виконанні.

32. Щодо обсягу/розміру зобов'язанні в контексті визначеного в п.22.1. ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» формулювання «відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду» аргументація сторін фактично зведена до взаємовиключного/взаємозаперечуваного ствердження про:

- необхідність/відсутність необхідності застосування коефіцієнту зносу складових, що підлягали заміни - у розрізі вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003р. №142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003р. за №1074/8395 (далі - Методика), з висновком місцевого суду про застосування якої у даній справі погоджується колегія апеляційного суду, що сторонами також не заперечувалося;

- необхідність/відсутність необхідності отримання звіту про оцінку пошкодженого транспортного засобу.

32.1. Положення п.7.38 Методики встановлює загальне правило про значення фізичного зносу на рівні 0 відносно транспортних засобів, строк експлуатації яких не перевищував 7 років, яке розповсюджується і на даний випадок, враховуючи співставлення дати випуски застрахованого автомобіля потерпілого і дату ДТП (п.п.17, 18 цієї постанови).

32.2. Водночас, п.7.39 Методики передбачає винятки з означеного загального правила: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

32.3. Позивач наполягає на тому, що тягар доведення наявності визначених п.7.39 Методики винятків покладається на Відповідача, однак, враховуючи, що саме Позивачем складався у правовідносинах з власником/потерпілим застрахованого/пошкодженого транспортного засобу страховий акт (а.с.31), тоді як матеріали справи не містять доказів виклику Відповідача в порядку ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а доведення обґрунтованості розміру заявлених позовних вимог (на який і впливає застосування/не застосування коефіцієнту фізичного зносу), судова колегія вважає таку позицію безпідставною.

32.4. Наразі, матеріали справи не містять жодних доказів встановлення Позивачем відсутності підстав для застосування винятків п.7.39 Методики при здійсненні оплати вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля потерпілого, на що справедливо вказував Відповідач, який за змістом ст.512 (яка охоплює випадок заміну кредитора через суброгацію) та ст.518 Цивільного кодексу України управнений висувати заперечення щодо обсягу вимог нового кредитора.

32.5. Положення п.33.3 ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає обов'язок, у тому числі і власника пошкодженого майна (потерпілого, страховиком якого є Позивач) зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Підставою для звільнення від такого обов'язку потерпілого є не прибуття протягом десяти робочих днів після одержання страховиком заподіювача шкоди повідомлення про ДТП його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна.

33.6. Наразі, матеріали справи не містять доказів виконання потерпілим вимог п.33.3. ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», або існування підстав їх правомірного невиконання, що впливає на можливість дотримання встановленого обов'язкового для відповідача порядку визначення належного відшкодування. Перехід в порядку суброгації прав потерпілого після спливу визначених п.33.3. ст.33 Закону моментом відліку строків (триденний період з моменту ДТП для письмового повідомлення про цей факт) вжиття відповідних заходів дійсно об'єктивно унеможливлює їх дотримання Позивачем, однак, за висновком апеляційного суду, не може мати наслідком унеможливлення для Відповідача встановлення дійсного розміру належної до відшкодування ним за змістом п.22.1. ст.22 Закону шкоди, яка не є тотожною шкоді, які відшкодував Позивач потерпілому в межах договору добровільного страхування.

Більш того, оскільки Відповідач як не учасник правовідносин між потерпілим та його страховиком (Позивачем) за договором добровільного страхування, об'єктивно позбавлений можливості перевіряти обґрунтованість розміру страхової виплати, здійсненої Позивачем, остільки захист майнових інтересів Відповідача забезпечується на стадії виплати з його боку суми відшкодування гарантією застосування механізму встановлення розміру такої виплати у порядку, визначеного спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що у повній мірі узгоджується із обов'язковими для Позивача приписами п.33-1.1. ст.33-1 цього Закону.

33.7. Колегія суддів апеляційного суду вважає, що баланс інтересів Позивача, який об'єктивно (через строки здійснення власної виплати потерпілому як підстави для суброгації) може бути позбавлений можливості самостійно дотриматися вимог п.33.3. ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та Відповідача на своєчасний доступ до пошкодженого транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту якого він має відшкодувати, забезпечується проведенням експертизи (дослідження), що цілком узгоджується із приписами ст.34 цього Закону.

33.8. Посилання Позивача на правомірність нездійснення експертного дослідження через наявність згоди щодо порядку і розміру між ним та потерпілим цілком правомірно відхилені місцевим судом, адже п.36.2. ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» правомірною підставою для не проведення експертизи визначає згоду за участю страховика, яким для цілей цього Закону за змістом визначення термінів в п.1.2. ст.2 мається на увазі саме Відповідач. Доказів наявності такої згоди Відповідача на розмір відшкодування не тільки не міститься в матеріалах справи, але й останнім наявність такої згоди категорично заперечується.

Наразі, суд позбавлений можливості оцінити обґрунтованість заявленої суми стягнення за допомогою інших засобів доказування, адже представлена у матеріалах справи ремонтна калькуляція (а.с.а.с.78-80), без якої відомості оплаченого позивачем рахунку (а.с.30) є недостатніми для цілей встановлення розміру шкоду у розмінні п.22.1. ст.22 Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ніким не підписана та не засвідчена, що унеможливлює констатувати її достовірність в порядку ст.78 Господарського процесуального кодексу України.

33.9. Апеляційний суд вважає некоректним для застосування у даній справі при вирішенні питання щодо необхідності проведення експертизи згадуваного у апеляційній скарзі підходу Верховного суду, сформульованого в постанові від 25.07.2018р. у справі №922/4013/17, оскільки:

-по-перше, за змістом такого підходу касаційна інстанція цілком правильно вказала, що висновок експерту не є єдиним доказом розміру заподіяної внаслідок ДТП шкоди, адже ані факт пошкодження майна потерпілого, ані розмір здійсненної Позивачем виплати відшкодування в межах даної справи не заперечується;

- по-друге, можливість ототожнення розміру здійсненої Позивачем на користь потерпілого виплати із розміром відповідальності Відповідача згідно п.22.1. ст.22 Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» законодавством прямо не встановлена, а в розглядуваній справі Позивачем не доведена, що унеможливлює ствердження про аналогічність цієї справи та справи №922/4013/17.

34. Відносно факту прострочення/відмови від виконання визначеного для Відповідача обов'язку зі здійснення виплати позиція суду полягає в такому:

34.1. Рішення щодо наявності/відсутності підстав для здійснення страхової виплати, зі змістом якого або неприйняттям впродовж визначеного строку п.36.7. ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» пов'язує можливість ініціації зацікавленою особою судового захисту своїх прав на отримання страхового відшкодування (тобто, виникнення належного доказу наявності порушення, як умови звернення до суду у розумінні ст.15 Цивільного кодексу України) є наслідком розгляду відповідної заяви про виплату, передбаченої ст.35 цього Закону.

34.2. Апеляційний суд наголошує, що подання такої заяви не може розцінюватися як досудовий порядок врегулювання спору, адже до відмови у здійсненні виплати (ігнорування розгляду поданої заяви про виплату впродовж визначеного строку), порушення з боку Відповідача обов'язку з відшкодування взагалі не виникає.

34.3. Більш того, саме за результатами розгляду заяви про виплату при прийнятті відповідного рішення страховки заподіювача шкоди визначає наявність підстав для правомірної відмови у виплаті, передбачених ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», існування будь-якої з них унеможливлює констатацію порушення з боку Відповідача через невиплату відшкодування.

34.4. Наразі, матеріали справи не містять доказів звернення Позивача до Відповідача з заявою про виплату відшкодування та рішення про відмову у здійснені виплати (або доказів не прийняття такого рішення впродовж встановленого строку), що зумовлює висновок про недоведеність факту порушення визначеного нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобов'язання страховика заподіювача шкоди, адже факт суброгації передбачає можливість вчинення прямого позову відносно належних вимог щодо заподіювача шкоди, але не звільняє управнену особу від дотримання порядку отримання виплати від Відповідача - припущення іншого призвело б до невілювання вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які забезпечують гарантії дотримання правомірних майнових інтересів страховиків заподіювачів шкоди (підпадають під захищувану категорія «мирного володіння своїм майном» у розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950р.) у правовідносинах з групою управнених осіб, визначеною статусом страховика потерпілого, що є несумісним із вимогами ст.14 ратифікованої Україною вказаної Конвенції 1950р.

35. З урахуванням доводів, наведених судом в п.п.33 і 34 цієї постанови, суд дійшов висновку про недоведеність матеріалами справи факту порушення Відповідачем приналежного позивачеві права на отримання страхового відшкодування у заявленій сумі, що зумовлює висновок про законність і обґрунтованість переглядуваного рішення та безпідставність аргументів Скаржника, адже застосування судового захисту може бути наслідком порушення.

Судова колегія також зазначає, що спонукання Відповідача до здійснення обов'язку зі сплати відшкодування в порядку і спосіб, які не визначені для нього обов'язковими за змістом приписів спеціального Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є несумісним із положеннями ч.ч.1, 2 ст.14 Конституції України.

36. За змістом ст.129 Господарського процесуального кодексу України такий результат апеляційного перегляду має наслідком віднесення на рахунок Скаржника витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275-277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», м. Київ на рішення Господарського суду Харківської області від 06.08.2018р. у справі №922/1473/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Харківської області від 06.08.2018р. у справі №922/1473/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на рахунок Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», м. Київ.

4. Постанова набирає сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту, з урахуванням порядку подання касаційної скарги, передбаченого п.17.5. Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 29.11.2018р.

Головуючий, суддя-доповідач Д.О. Попков

Суддя В.І. Пушай

Суддя О.В. Стойка

Надіслано судом до ЄДРСР - 29.11.2018р.