ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.11.2018м. ДніпроСправа № 904/700/18
за позовом Приватного підприємства Фірма "МГТ"

до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ"

про стягнення пені, 3% річних та втрат від інфляції у розмірі 130 406,44 грн. за Договором на надання транспортних послуг з перевезення вантажу №11-14/39-П від 04.01.11р.

Головуючий суддя Юзіков С.Г.

Члени колегії - судді: Панна С.П., Рудь І.А.

При секретарі судового засідання: Кулебі Т.Ю.

Представники:

Позивача - Савченко Г.В. дов. № 77 від 01.12.17р.

Відповідача - Писанка Н.С. дов. № ББУ/ПУ345/Д/17 від 11.12.17р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить стягнути з Відповідача 7 883,00 грн. - 3 % річних, 89 414,44 грн. - пені, 33 109,00 грн. - індексу інфляції, мотивуючи порушенням Відповідачем договірних зобов'язань в частині оплати.

Відповідач позов заперечує, посилаючись на те, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі №8/5005/12311/2011 від 23.11.11р. стягнуто з ПАТ "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ", правонаступником якого є ПрАТ "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" на користь ПП Фірма "МГТ" борг у розмірі 400 215,25 грн., державне мито у розмірі 4 002,15 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 213,18 грн., в іншій частині позову відмовлено. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.02.12р. у справі №8/5005/12311/2011 скасовано рішення у частині відмови у стягненні пені та 3% річних, у зв'язку з чим другий абзац резолютивної частини рішення викладено у наступній редакції: Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь Приватного підприємства фірми "МГТ" борг - 400 215,25 грн., 3% річних - 6 842,06 грн., пеню - 15 465,86 грн., витрати по сплаті державного мита - 4 225,23 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу - 226,56 грн., в іншій частині рішення суду залишено без змін. На виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.11.11р. та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.02.12р. у справі №8/5005/12311/2011 видано наказ. 27.07.15р. постановою державної виконавчої служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області №8/5005/12311/2011. виходячи з наведеного, штрафні санкції, щодо невиконання умов договору у вигляді стягнення пені застосовані щодо Відповідача, а стягнення пені нарахованої на суму боргу стягнутого за рішенням суду, щодо якого відкрито виконавче провадження законодавством не передбачено. Позивач у позові не вказав на якій підставі та за якими нормами чинного законодавства він розрахував розмір пені на залишок боргу стягнутого виконавчою службою. Пунктом 7.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.13р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" встановлено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження це завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів та посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень, та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом України "Про виконавче провадження". Тобто, Законом України "Про виконавче провадження" обов'язок з примусового виконання рішення на підставі наказу господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.15р. №8/5005/12311/2011 покладається на державну виконавчу службу, а тому даний позов Позивача є безпідставним.

Позивач у запереченні на відзив Відповідача зазначив, що зі змісту листа Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997р. "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" слідує, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Пеня, за визначенням ч.3 ст. 549 ЦК України - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Якщо у вчиненому правочинні розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Також, Верховний Суд висловив свою позицію щодо природи 3% річних та інфляційних втрат, що їх нараховують відповідно до ст. 625 ЦК України у разі невиконання зобов'язання. На думку Верховного Суду, формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язують із індексом інфляції, орієнтує на їх компенсаційний, а не штрафний характер. Тому 3% річних не є неустойкою у розумінні ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК України. За змістом аналізованої норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави дійти висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє кредитора права отримати за час прострочення суми, передбачені ст. 625 ЦК. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання кредитор отримує право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.18р. провадження у даній справі зупинено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №686/21962/15-ц.

Від Позивача надійшла заява про поновлення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.18р. провадження у даній справі поновлено та призначено до розгляду у судовому засіданні.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19.07.18р. справу прийнято до розгляду в колегіальному складі суду.

Відповідач позов заперечує, мотивуючи тим, що 16.05.18р. Великою Палатою Верховного Суду прийнята постанова, якою встановлено, що за змістом ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошову еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання, так і не на договірні (деліктні зобов'язання). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Але дана постанова прийнята з окремою думкою головуючого, з якою Відповідач погоджується в повному обсязі. Так, в окремій думці зазначено, що положення ст. 11 ЦК України передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших право чинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Тобто, відповідно до ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов'язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі, як установлено, наприклад, ч. 4 ст. 36, ст. 43, 46, ч. 3 ст. 334, ч. 3 ст. 653 ЦК України. Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов'язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов'язання. Крім випадків, коли положення чинного законодавства пов'язують виникнення зобов'язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Окрім цього, Відповідач посилається на те, що в окремій думці головуючого зазначено, що рішення суду за загальним правилом не може породжувати зобов'язання грошового характеру, тому що зобов'язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов'язання, а слугує підтвердженням факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов'язання. Навіть у тому випадку, коли конкретна сума грошового зобов'язання (наприклад, при відшкодуванні шкоди) встановлюється судовим рішенням, вона ґрунтується на факті вчиненого раніше правопорушення, обраховує борг із моменту правопорушення. Суд, задовольняючи вимогу кредитора, тим самим визнає правомірними вимоги Позивача та застосовує примус до стягнення шкоди. Тому судове рішення не породжує, а підтверджує підставу виникнення зобов'язання. Також зазначає, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватися проценти за користування чужими грошовими коштами. У даній справі спір виник через тривале, на думку Позивача, невиконання рішення суду в господарській справі. Договірних відносин між сторонами, які б давали підстави стверджувати про наявність у Відповідача як боржника грошового зобов'язання перед Позивачем як кредитором, у справі не встановлено.

У судовому засіданні досліджено надані сторонами докази.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

04.01.2011р. сторонами укладено договір про надання транспортних послуг з перевезення вантажу № 11-14/39-П (далі Договір), за яким перевізник (Позивач) зобов'язався, в порядку та на умовах договору, надати послуги по перевезенню вантажу, а також послуги спеціальної автомобільної техніки, а замовник (Відповідач) зобов'язується забезпечити роботою замовлений транспорт і провести оплату за перевезення вантажу в порядку, передбаченому умовами цього договору.

Відповідач порушував договірні зобов'язання у частині оплати послуг Позивача, у зв'язку з цим, Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.11.11р. у справі №8/5005/12311/2011 позов Приватного підприємства фірма "МГТ" задоволено частково та стягнуто з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь Приватного підприємства фірма "МГТ" 400 215, 25 грн. основний борг, 4 002,15 грн. витрат по сплаті державного мита, 213, 18 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В решті позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.02.12р. у справі №8/5005/12311/2011, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 19.04.12р. у даній справі, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" задоволено частково. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.11.11р. у справі №8/5005/12311/2011 скасовано в частині відмови в стягненні пені та 3% річних, у зв'язку з чим абзац другий резолютивної частини рішення викладено у наступній редакції: Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь Приватного підприємства фірми "МГТ" борг - 400 215,25 грн., 3% річних - 6 842,06 грн., пеню - 15 465,86 грн., витрати по сплаті державного мита - 4 225,23 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу - 226,56 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

16.02.12р. на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду видано наказ.

27.07.15р. Відділом державної виконавчої служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі наказу господарського суду Дніпропетровської області про примусове виконання рішення суду.

09.02.18р. Відділом державної виконавчої служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції проведено остаточне виконання за наказом Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.12р., шляхом стягнення залишкової суми боргу у розмірі 103 348,92 грн.

У п. 7.9. Договору сторони погодили, що у разі порушення замовником термінів оплати транспортних послуг з перевезення вантажу, що надані перевізником за цим договором та прийняті замовником без зауважень, замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання зобов'язання щодо оплати послуг перевізника.

З посиланням на п. 7.9. Договору, на прострочений борг Відповідача Позивач нарахував пеню 89 414,44 грн. за період прострочки з 27.07.15р. по 09.02.18р.

Посилаючись на ст. 625 ЦК України, на прострочений борг Відповідача Позивач нарахував 3 % річних - 7 883,00 грн. та збитки від інфляції - 33 109,00 грн. за період з 27.07.15р. по 09.02.18р.

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

Відносини, що виникли між сторонами у справі є господарськими, тому, згідно зі ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 ГК України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання (ст.901 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми ( неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач позов заперечує з наведених вище підстав.

Перевіривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приймає позицію й доводи Позивача та не погоджується з Відповідачем.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.02.12р. у справі №8/5005/12311/2011, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 19.04.12р. встановлено наявність у Відповідача боргу перед Позивачем за Договором у сумі 400 215,25 грн., отже, ці обставини не потребують повторному доказуванню.

Рішення у наведеній справі виконувалося примусово в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження). 09.02.18р. Відділом державної виконавчої служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції проведено остаточне виконання за наказом Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.12р., шляхом стягнення залишкової суми боргу у розмірі 103 348,92 грн.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16.05.18р. у справі №686/21962/15-ц у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Отже, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що Позивачем правомірно нараховані 3% річних та індекс інфляції за період з 27.07.15р. по 09.02.18р.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається з матеріалів справи, пеня за спірним Договором стягнута постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду у справі №8/5005/12311/2011. Нарахування пені за період з 27.07.15р. по 09.02.18р., виходить за межі, встановлені ч. 6 ст. 232 ГК України, тому вимоги у частині нарахованої пені у даній справі не підлягають задоволенню.

Перевіривши решту розрахунків Позивача, судом встановлено, що розрахунок 3% річних проведено неправильно. За перерахунком суду 3% річних становлять 7 874,27 грн., решта розрахунків проведено правильно.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, до стягнення належать 3% річних - 7 874,27 грн. та індекс інфляції - 36 577,77 грн., решта вимог не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір слід покласти на сторін, пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. При цьому за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Позивач при звернені з позовом сплатив 1 962,04 грн. судового збору, а виходячи з ціни позову, мав сплатити 1 956,10 грн., тобто переплата становить 5, 94 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Приватного підприємства Фірма "МГТ" до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" про стягнення пені, 3% річних та втрат від інфляції у розмірі 130 406,44 грн. за Договором про надання транспортних послуг з перевезення вантажу №11-14/39-П від 04.01.11р. - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ", 51400, Дніпропетровська обл., м. Павлоград, вул. Соборна, 76 (код 00178353) на користь Приватного підприємства Фірма "МГТ", 51402, Дніпропетровська обл., м. Павлоград, вул. Центральна, 45/3 (код 20257864) 7 874,27 грн. - 3% річних, 33 109,00 грн. - індексу інфляції, 614,75 грн. - судового збору.

У решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.12.2018

Головуючий суддя С.Г. Юзіков

Суддя С.П. Панна

Суддя І.А. Рудь