ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2018 Справа № 917/1095/18

м. Полтава

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Текссол-С, вул. Молодогвардійська, 22, м. Київ, 03151

до Приватного підприємства Алісвіт, проспект Свободи, 85, м. Кременчук, Полтавська область, 39600

про стягнення 120 169,62 грн.

Суддя Пушко І.І.

Секретар судового засідання Квіта О.Т.

Представники сторін в судове засідання не викликались, справа розглядається за наявними в ній матеріалами в порядку спрощеного провадження відповідно до ст. 247 ГПК України.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення 120 169,62 грн. за договором купівлі-продажу № 026ТС/2017 від 20.09.2017 року, з яких 44 762,93 грн. пені, 58092,14 грн. 36 % річних, 17314,55 грн. інфляційних втрат.

За ухвалою від 11.09.2018 року провадження в цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Рішення виноситься за межами строку, визначеного ст. 248 ГПК України, в зв'язку з хворобою та перебуванням на лікарняному судді Пушка І.І.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав умови укладеного між сторонами договору купівлі-продажу № 026ТС/2017 від 20.09.2017 року в частині порушення строків оплати за отриманий товар.

Ухвалою від 17.10.2018 року суд відхилив клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням сторін.

У відзиві на позов (а.с. 51-53) відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що сторони шляхом вчинення конклюдентних дій, а саме здійснення позивачем поставки без попередньої оплати та прийняття товару відповідачем, змінили умови Договору щодо порядку розрахунків за поставлений товар, та вважає, що строком виконання зобовязання за Договором необхідно визначати моментом предявлення кредитором відповідної вимоги.

У відповіді на відзив (а.с. 76-77) позивач не погоджується з доводами відповідача, наведеними у відзиві, та посилається на п. 4 ст. 538 Цивільного кодексу України, за яким якщо зустрічне виконання обовязку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обовязку, друга сторона повинна виконати свій обовязок.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

20 вересня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Текссол-С, як Продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Алісвіт», як Покупцем, був укладений договір купівлі-продажу№ 026ТС/2017 (далі Договір, а.с. 19), на умовах якого Продавець зобовязався протягом дії Договору передати у власність Покупцю товари окремими партіями за цінами, в асортименті (за номенклатурою) та кількості, що погоджуються Сторонами у видаткових накладних, які є невідємними частинами Договору, а Покупець зобовязаний прийняти Товар та оплатити його на умовах, встановлених цим Договором (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору, Продавець зобовязаний передавати Покупцю Товар окремими партіями в строки, кількості і асортименті (номенклатурі), погоджені Сторонами у видаткових накладних, яка одночасно за своєю правовою сутністю є специфікацією у розумінні ч. 2 ст. 266 Господарського кодексу України.

За п. 3.2 Договору, Покупець зобовязався сплатити Продавцю 100% вартості Товару на умовах попередньої оплати. Поставка Товару здійснюється протягом 60 днів з моменту отримання оплати.

На умовах укладеного Договору позивач поставив, а відповідач прийняв Товар на суму 798 840,00 грн. за видатковою накладною № ТЕК-000375 від 20.09.2017 року на суму 785 400,00 грн. та за видатковою накладною № ТЕК-000508 від 08.12.2017 року на суму 13440,00 грн. (а.с. 20-21).

Відповідач оплату отриманого Товару здійснив повністю на суму 798 840,00 грн., що підтверджується наступними платіжними документами (а.с. 22-28, 34-35):

- платіжне доручення № 21 від 20.09.2017 року на суму 235 620,00 грн.,

- платіжне доручення № 86 від 22.11.2017 року на суму 200 000,00 грн.,

- платіжне доручення № 127 від 08.12.2017 року на суму 200 000,00 грн.,

- платіжне доручення № 194 від 18.01.2018 року на суму 20 000,00 грн.,

- платіжне доручення № 281 від 13.02.2018 року на суму 40 000,00 грн.,

- платіжне доручення № 309 від 20.02.2018 року на суму 40 000,00 грн.,

- платіжне доручення № 385 від 14.03.2018 року на суму 20 000,00 грн.,

- платіжне доручення № 1069 від 03.08.2018 року на суму 29 780,00 грн.,

- платіжне доручення № 1070 від 03.08.2018 року на суму 13 440,00 грн.

Із посиланням на п.п. 4.2 Договору за порушення строків оплати Товару позивач заявив до стягнення з відповідача 120 169,62 грн., з яких:

- 44 762,93 грн. пені, нарахованої за період 21.09.2017-03.08.2018р.р. (розрахунок пені, а.с. 10);

- 58 092,14 грн. 36% річних, нарахованих за період 21.09.2017-03.08.2018р.р. (розрахунок річних, а.с. 10);

- 17 314,55 грн. інфляційних втрат за період жовтня 2017 року - липня 2018 року (розрахунок інфляційних, а.с. 10, зворот).

20.06.2018 року позивач звертався до відповідача із претензією сплатити частину основного боргу за поставлений товар та штрафні санкції (а.с. 11-12), залишеною відповідачем без письмового реагування.

Вирішуючи спір суд виходив із наступного.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обовязку в натурі, яке в даному випадку полягає у виконанні відповідачем договірних зобовязань з оплати отриманого товару.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК, ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Суд при вирішенні спору враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір купівлю-продаж.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Частиною першою статті 692 ЦК України визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару.

За ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 538 ЦК України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

Частиною 4 ст. 538 ЦК України передбачено, якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобовязань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

За порушення умов Договору сторони несуть цивільно-правову, господарсько-правову та іншу юридичну відповідальність (п. 4.1 Договору).

В підтвердження факту поставки товару на загальну суму 798 840,00 грн. позивач надав копії видаткових накладних № ТЕК-000375 від 20.09.2017 року на суму 785 400,00 грн. та № ТЕК-000508 від 08.12.2017 року на суму 13440,00 грн. (а.с. 20-21).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач передав відповідачу у власність Товар, а відповідач сплатив його вартість в сумі 798 840,00 грн. (копії платіжних документів на зазначену суму залучені до матеріалів справи, а.с. 22-28, 34-35).

В статті 3 Договору сторони передбачили порядок виконання Договору, зокрема в п. 3.2 Договору визначили, що Покупець сплачує Продавцю 100% вартості Товару на умовах попередньої оплати; поставка Товару здійснюється протягом 60 днів з моменту отримання оплати.

Відповідно до п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Оскільки, датою поставки за видатковою накладною № ТЕК-000375 на суму 785 400,00 грн. є 20.09.2017 року, відповідно до вимог ч. 4 ст. 538 та ч. 1 ст. 693 ЦК України, у відповідача виникло зобов'язання щодо оплати отриманого товару в день отримання, тому відповідальність за невиконання грошового зобов'язання в цій сумі підлягає застосуванню з 21.09.2018 року. Відповідно за видатковою накладною № ТЕК-000508 від 08.12.2017 року на суму 13440,00 грн. - з 09.12.2018 року

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 4.9 Договору сторони погодили, що відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання Сторонами зобовязань за цим Договором припиняється через 12 місяців від дня, коли відповідне зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до ОСОБА_1 України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, за несвоєчасне виконання грошових зобовязань підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі.

Статтею ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що у випадку затримки оплати Товару Покупець за вимогою Продавця сплачує останньому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 36 % річних від простроченої суми за весь період прострочення платежу відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, а також пеню, що нараховується на несплачену суму за кожний день прострочення платежу за подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла в період прострочення.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення за період з 21.09.2017 року по 03.08.2018 року 44 762,93 грн. пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ та 58 092,14 грн. 36% річних.

Здійснивши перерахунок пені та річних, суд встановив, що позивач неправильно визначив періоди існування заборгованості та здійснив нарахування пені та річних за дні фактичної сплати заборгованості, що призвело до завищення цим сум.

Здійснивши перерахунок, суд встановив, що вимоги в цій частині обґрунтовано заявлені та підлягають задоволенню в сумі 44320,94 грн. пені та 57536,64 грн. 36% річних за період з 21.09.2017 року по 03.08.2018 року, в іншій частині вимоги щодо стягнення пені та річних відхиляються як невмотивовані.

При перевірці заявлених вимог в частині стягнення 17 314,55 грн. інфляційних втрат суд виявив завищення щодо їх розміру з боку позивача з огляду на наступне.

Інфляційні втрати та річні є невідємною частиною боргу, вимоги про сплату яких кредитор вправі заявити з моменту виникнення права на позов про повернення боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань).

Здійснивши перерахунок втрат від інфляції суд встановив, що позовні вимоги в цій частині за період з жовтня 2017 року по липень 2018 року є правомірними в сумі 14 611,53 грн. та підлягають задоволенню в цій частині. В іншій частині вимоги про стягнення інфляційних втрат відхиляються за їх безпідставністю.

Перевірка правильності розрахунку пені, 36% річних та інфляційних витрат здійснена за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційної системи "Ліга. ОСОБА_1".

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Доводи відповідача, наведені у відзиві на позов, щодо зміни умов договору в частині порядку розрахунків за поставлений товар шляхом вчинення сторонами конклюдентних дій, суд не визнає обґрунтованими за наступного.

Загальний порядок внесення змін в договір встановлений в главі 53 Цивільного кодексу України та в ст. 188 Господарського кодексу України.

За ст. 188 ГК України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідач не надав належних доказів внесення сторонами будь-яких змін в договір купівлі-продажу № 026ТС/2017 від 20.09.2017 року, передбачених нормами чинного законодавства України, а тому суд не приймає доводи відповідача щодо зміни умов договору шляхом вчинення сторонами конклюдентних дій.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України).

За наведеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення 44320,94 грн. пені, 57536,64 грн. 36% річних, 14611,53 грн. втрат від інфляції, в іншій частині вимог в задоволенні позову відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходив із наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 ОСОБА_1 України Про судовий збір, розмір судового збору за розгляд позовної заяви про стягнення 120 169,62 грн. становить 1802,54 грн.

Враховуючи те, що позовні вимоги в справі задоволені судом частково в розмірі 116 469,11 грн., розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача становить 1747,04 грн.

При зверненні до суду із позовною заявою позивач сплатив 2244,33 грн. судового збору (платіжне доручення № 5430 від 23.08.2018 року, а.с. 8).

За до ст. 7 ОСОБА_1 України Про судовий збір, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового розміру в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У такому випадку, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Враховуючи те, що на момент винесення рішення позивач не звертався до суду із клопотанням про повернення надмірно сплаченого судового збору, суд розяснює позивачу його право на повернення судового збору в сумі 441,79 грн. в порядку, визначеному ст. 7 ОСОБА_1 України Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 129 (ч. 1), 232-233, 237-238 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства Алісвіт, проспект Свободи, 85, м. Кременчук, Полтавська область, 39600, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Текссол-С (вул. Молодогвардійська, 22, м. Київ, 03151, ) 44320,94 грн. пені, 57536,64 грн. 36% річних, 14611,53 грн. втрат від інфляції; 1747,04 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині вимог в задоволенні позову відмовити.

4. Копію рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

5. Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.І. Пушко