ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року Справа № 915/802/18

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складi головуючого суддi ОСОБА_1,

за участю:

секретаря судового засідання Долгової А.О.,

представника позивача: ОСОБА_2 - дов. №09/33 від 04.01.2018;

представника відповідача: ОСОБА_3 - дов. №06/11/2018/1 від 06.11.2018;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства Миколаївський морський торговельний порт (54020, м.Миколаїв, вул.Заводська, буд.23/14; ідент.код 01125608),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Южная Стівідорінг Компані Лімітед (54020, м.Миколаїв, вул.Заводська, буд.23; ідент.код 33798779),

про: визнання договору №85-Р від 15.12.2017 укладеним в редакції позивача,-

в с т а н о в и в:

31.07.2018 Державне підприємство «Миколаївський морський торговельний порт» (позивач, балансоутримувач) звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №06/1045 від 31.07.2018 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Южная Стівідорінг Компані Лімітед» (відповідач, орендар), в якій просить встановити господарські правовідносини між Державним підприємством «Миколаївський морський торговельний порт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Южная Стівідорінг Компані Лімітед» шляхом визнання договору №85-Р від 15.12.2017 укладеним в редакції позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 21.07.2009 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області (далі Фонд, орендодавець) та відповідачем укладено договір оренди державного нерухомого майна №РОФ-792 (далі Договір оренди), відповідно до умов якого Фонд передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення, а також складські площі, що знаходяться за адресою: м.Миколаїв, вул.Заводська, №23/25 та №23/26; і перебуває на балансі позивача (далі - ОСОБА_1).

Позивач зазначає, що відповідно до п.5.11 Договору оренди відповідач зобов'язується здійснювати витрати, повязані з утриманням орендованого ОСОБА_1, та відповідно до п.5.13 Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого Наказом Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2000 орендар зобов'язується здійснювати витрати, пов'язані з утриманням орендованого ОСОБА_1. Протягом 15 робочих днів після підписання цього Договору укласти з Балансоутримувачем орендованого ОСОБА_1 договір про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого ОСОБА_1 та надання комунальних послуг Орендарю.

Пункт 5.11 Договору оренди дозволяє надзвичайно широке трактування поняття витрат, повязаних з утриманням орендованого ОСОБА_1. Під час підписання Договору оренди в 2009 році сторони не могли передбачити появу нових податків та виникнення інших витрат.

Листом №04/1286 від 18.12.2017 позивач направив відповідачу два примірника договору №85-Р від 15.12.2017 на відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке використовується за Договором оренди (далі Договір на відшкодування).

До того ж, позивач 23.01.2018 надіслав до Фонду лист №07/133, в якому просив ініціювати внесення змін до п.5.11 Договору оренди, добавивши його двома абзацами, які б зобовязували відповідача (орендаря): по-перше, здійснювати компенсацію витрат понесених Балансоутримувачем по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за орендоване ОСОБА_1, та по-друге, у разі внесення змін до чинного законодавства, протягом місяця, укласти договори про відшкодування витрат Балансоутримувача, які будуть стосуватися орендованого ОСОБА_1.

Станом на час подачі позовної заяви до суду, зміни до п.5.11 Договору оренди не внесені та Договір на відшкодування залишається не укладеним.

Відповідач ухиляється від виконання своїх зобов'язань за Договором оренди та відмовляється від підписання Договору на відшкодування за будь-якими підставами, що призвело до того, що позивач, як балансоутримувач за Договором оренди, поніс витрати на суму 188587,20 грн, які були сплачені ним у вигляді податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки по об'єктам оренди за Договором №РОФ-792 від 21.07.2009 за 2017 рік, що й стало причиною звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 06.08.2018 у даній справі відкрито провадження. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Відповідач у відзиві на позов (а.с.77-80) та у запереченнях на відповідь на відзив (а.с.155-160) проти задоволення позовних вимог заперечує та просить суд відмовити позивачу у їх задоволені, посилаючись на те, що вислови позивача, щодо ухилення відповідача від виконання прийнятих на себе договірних зобов'язань є надуманими, безпідставними та такими, що суперечать фактичним обставинам справи.

Виходячи зі змісту позовної заяви позивач вважає начебто неналежним виконання відповідачем саме п.5.11 Договору оренди, яким передбачено, що орендар (відповідач) зобов'язується здійснювати витрати, пов'язані з утриманням орендованого майна; протягом місяця після підписання цього договору укласти з Балансоутримувачем (позивачем) орендованого майна договори на відшкодування експлуатаційних витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна, надання комунальних послуг Орендарю та компенсування плати за користування земельною ділянкою.

Відповідач зазначає, що під час укладання Договору оренди сторони визначили виключний перелік зобовязань, що підпадають під категорію здійснення витрат, пов'язаних з утриманням орендованого майна, які безпосередньо бере на себе Орендар в частині виконання п.5.11 Договору оренди. На підставі цього між позивачем та відповідачем 21.07.2009 були укладені відповідні договори щодо відшкодування експлуатаційних витрат позивача на утримання орендованого ОСОБА_1, надання комунальних послуг відповідачу та компенсування плати за користування земельною ділянкою, якими сторони врегулювали повний комплекс зобов'язань, взятих на себе Орендарем за п.5.11 Договору оренди, а також порядок і умови їх виконання, а саме: 1) договір на надання комунальних послуг №134-Р, предметом якого є надання позивачем, як власником мереж, споживачу в особі відповідача послуги щодо опалення орендованих приміщень; підігріву гарячої води; користування водою та водовідведенням; обслуговування (утримання) зовнішніх водопровідних, каналізаційних, газових мереж, топкової та КНС; 2) договір №135-Р, предметом якого є, взаємовідносини сторін договору щодо відшкодування (компенсації) Орендарем Балансоутримувачу плати за користування земельною ділянкою під об'єктами оренди.

Наслідком реорганізації позивача стало укладання ще двох договорів щодо відшкодування витрат на утримання орендованого ОСОБА_1, а саме були укладені: 1) Договір №231-Р від 30.12.2013, предметом якого є взаємовідносини сторін договору щодо відшкодування позивачу, як Власнику мереж, витрат на утримання технологічних електричних мереж та відшкодування витрат, понесених Власником мереж на ремонт технологічних мереж, через які виконується передача електричної енергії відповідачу, як користувачу; 2) договір про відшкодування витрат Власника мереж на утримання технологічних мереж електрозабезпечення №20-П-МИФ-13 від 11.10.2013, укладеного між відповідачем, як Користувачем, та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії (адміністрація Миколаївського морського порту), як Власником мереж, предметом якого є надання Власником мереж послуг з електрозабезпечення та забезпечення обслуговування електричних мереж з подальшою оплатою Користувачем витрат на утримання технологічних електричних мереж та отримані послуги по електрозабезпеченню в тому числі за перетікання реактивної електричної енергії.

Жодних претензій з боку контрагентів, в тому числі з боку позивача або Фонду, в частині невиконання чи неналежного виконання з боку відповідача зазначених вище договорів не надходило.

Відповідач стверджує, що будь-яких зобов'язань в частині відшкодування орендарем балансоутримувачу сум сплаченого ним податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та/або в частині укладання відповідного Договору на відшкодування таких витрат умовами Договору оренди, в тому числі, але не виключно п.5.11 цього договору не передбачено.

До того ж, відповідач зазначає, що станом на дату укладення Договору оренди 21.07.2009 сторони не могли враховувати чи будь-яким чином передбачати законодавче введення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та необхідність врегулювання таких витрат на відшкодування сплаченого балансоутримувачем податку з боку орендаря, оскільки з моменту набрання чинності Податковим кодексом України (з 02.12.2010) та до 01.01.2015 податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як складова частина податку на майно був відсутній в переліку обовязкових платежів.

Посилаючись на положення ст.11, ч.1 ст.626, ст.ст.627, 638, ч.1 ст.640, ст.649 Цивільного кодексу України та ст.13, ч.3 ст.179, ст.181, ч.1 ст.187 Господарського кодексу України відповідач зазначає, що передумовою для обовязковості укладання договору та передачі переддоговірного спору на вирішення господарського суду є або вказівка закону, або домовленість сторін. Така обумовленість у законі має бути виписна в імперативній формі з прямою вказівкою на обов'язок відповідної сторони укласти договір.

Договір про відшкодування орендарем державного нерухомого майна сум податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, на укладання якого наполягає позивач, не є договором, що укладається за державним замовленням та не угодою, укладення якої є обов'язковим на підставі закону або в силу інших підстав, безпосередньо встановлених законом. Попередній договір в частині переддоговірного спору як предмет позову між сторонами не укладався.

Відповідач стверджує, що, по-перше, умова про обов'язкове відшкодування орендарем державного майна витрат балансоутримувача зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, має бути безпосередньо встановлена у договорі оренди, та по-друге, така умова, керуючись ч.3 ст.10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» може бути включена до Договору оренди лише за згодою сторін.

У підготовчих засіданнях 03.09.2018 та 01.10.2018 у відповідності до ст.ст.183, 202 ГПК України (в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017) судом оголошувались перерви.

01.10.2018 суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою суду від 23.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Під час розгляду справи, представник позивача підтримав доводи, викладені у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, викладенні у відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь позивача на відзив.

У судовому засіданні 19.11.2018 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

21.07.2009 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Южная Стівідорінг Компані Лімітед» укладено договір №РОФ-792 оренди державного нерухомого майна, що перебуває на балансі Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» (а.с.12-19).

Відповідно до п.1.1 Договору оренди, з врахуванням змін внесених до нього договором про внесення змін №2 від 15.08.2016 (а.с.37-40), орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно, що надалі в тексті договору разом іменується як «Майно», а саме:

- в літ.А-2 нежитлові приміщення першого поверху за №14, 16, 17, 19, 20, 21 та нежитлові приміщення на другому поверху за №30, 31, 40, 41, всього загальною площею 191,6 кв.м., що знаходяться за адресою: м.Миколаїв, вул.Заводська, №23/25, вартість яких на 30.06.2016 визначена згідно з висновком про вартість обєкту оцінки, зробленого ТОВ «Миколаївська оціночна компанія», і становить за незалежною оцінкою 435200,00 грн;

- в літ.26А-2 нежитлові приміщення другого поверху з №201 по 227 включно, загальною площею 399,1 кв.м., що знаходяться в нежитловому обєкті, розташованому за адресою: м.Миколаїв, вул.Заводська, №23/26, вартість яких на 30.06.2016 визначена згідно з висновком про вартість обєкту оцінки, зробленого ТОВ «Миколаївська оціночна компанія», і становить за незалежною оцінкою 1010680,00 грн;

- в літ.26Е-1, загальною площею 39,8 кв.м., що знаходиться в нежитловому обєкті, розташованому за адресою: м.Миколаїв, вул.Заводська, №23/26, вартість якого на 30.06.2016 визначена згідно з висновком про вартість обєкту оцінки, зробленого ТОВ «Миколаївська оціночна компанія», і становить за незалежною оцінкою 89520,00 грн;

- складську площу №II, загальною площею 6288,0 кв.м., що знаходиться в нежитловому обєкті, розташованому за адресою: м.Миколаїв, вул.Заводська, №23/26, вартість якої на 30.06.2016 визначена згідно з висновком про вартість обєкту оцінки, зробленого ТОВ «Миколаївська оціночна компанія», і становить за незалежною оцінкою 1782220,00 грн;

- складську площу №V, загальною площею 5838,0 кв.м., що знаходиться в нежитловому обєкті, розташованому за адресою: м.Миколаїв, вул.Заводська, №23/26, вартість якої на 30.06.2016 визначена згідно з висновком про вартість обєкту оцінки, зробленого ТОВ «Миколаївська оціночна компанія», і становить за незалежною оцінкою 1654680,00 грн;

- складську площу №VI, загальною площею 6888,0 кв.м., що знаходиться в нежитловому обєкті, розташованому за адресою: м.Миколаїв, вул.Заводська, №23/26, вартість якої на 30.06.2016 визначена згідно з висновком про вартість обєкту оцінки, зробленого ТОВ «Миколаївська оціночна компанія», і становить за незалежною оцінкою 1953380,00 грн.

Згідно п.2.1 Договору оренди, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати державної реєстрації договору та підписання акта приймання-передавання ОСОБА_1.

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Южная Стівідорінг Компані Лімітед» 21.07.2009 підписано акт приймання-передавання ОСОБА_1 (а.с.25).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів №7528134 від 21.07.2009 Договір оренди було зареєстровано 21.07.2009.

Відповідно до п.10.1 Договору оренди, цей Договір укладено строком на 10 років, що діє з 21.07.2009 до 21.07.2019 включно, та підлягає нотаріальному посвідченню, а з врахуванням змін внесених до нього договором про внесення змін №2 від 15.08.2016, цей договір укладено строком на 15 років, що діє з 15.08.2016 до 14.08.2031 включно.

Пунктом 5.11 Договору оренди сторони визначили, що орендар зобовязується здійснювати витрати, повязані з утриманням орендованого ОСОБА_1; протягом місяця після підписання цього Договору укласти з Балансоутримувачем орендованого ОСОБА_1 договори на відшкодування експлуатаційних витрат Балансоутримувача на утримання орендованого ОСОБА_1, надання комунальних послуг Орендарю та компенсування плати за користування земельною ділянкою.

Між позивачем та відповідачем 21.07.2009 були укладені відповідні договори, а саме, договір на надання комунальних послуг №134-Р (а.с.89-108), предметом якого є надання позивачем, як власником мереж, споживачу в особі відповідача послуги щодо опалення орендованих приміщень; підігріву гарячої води; користування водою та водовідведенням; обслуговування (утримання) зовнішніх водопровідних, каналізаційних, газових мереж, топкової та КНС (п.1.1 договору); та договір №135-Р (а.с.109-112), предметом якого є, взаємовідносини сторін договору щодо відшкодування (компенсації) Орендарем Балансоутримувачу плати за користування земельною ділянкою під об'єктами оренди (майно) за Договором оренди державного нерухомого майна №РОФ-792 від 21.07.2009 (розділ 1 договору).

Крім того, внаслідок реорганізації позивача було укладено ще два договори щодо відшкодування витрат на утримання орендованого ОСОБА_1, а саме: договір №231-Р від 30.12.2013 (а.с.82-88), предметом якого є взаємовідносини сторін договору щодо відшкодування позивачу, як Власнику мереж, витрат на утримання технологічних електричних мереж та відшкодування витрат, понесених Власником мереж на ремонт технологічних електричних мереж, через які виконується передача електричної енергії відповідачу, як користувачу (розділ 1 договору); та договір №20-П-МИФ-13 від 11.10.2013 (а.с.113-131) про відшкодування витрат Власника мереж на утримання технологічних мереж електрозабезпечення, укладеного між відповідачем, як Користувачем, та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії (адміністрація Миколаївського морського порту), як Власником мереж, предметом якого є надання Власником мереж послуг з електрозабезпечення та забезпечення обслуговування електричних мереж з подальшою оплатою Користувачем витрат на утримання технологічних електричних мереж та отримані послуги по електрозабезпеченню в тому числі за перетікання реактивної електричної енергії (п.1.1 договору).

Листом №04/1286 від 18.12.2017 позивач направив відповідачу два примірника договору №85-Р від 15.12.2017 на відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке використовується за Договором оренди; акт виконаних послуг (виконаних робіт) №28291481 від 31.12.2017 з відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 188587,20 грн; та рахунок №28291481 від 31.12.2017 на суму 188587,20 грн (а.с.46-50).

Відповідач листом №745 від 28.12.2017 (а.с51-52), повідомив позивача, що обов'язок сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, набув чинності після укладення сторонами Договору оренди та вимоги ст.651 ЦК України, відшкодування (компенсація) такого податку Орендарем Балансоутримувачу може мати лише після внесення відповідних змін та доповнень до Договору оренди з урахуванням вимог ст.654 ЦК України щодо його форми.

Також, відповідач листом №23 від 18.01.2018 (а.с.53-54) повідомив позивача про неможливість підписання Акту наданих послуг (виконаних робіт) та неможливість відшкодування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, у зв'язку з безпідставністю вимог вчинити такі дії з посиланням на лист №745 від 28.12.2017. Також у листі було зазначено, що ні Фондом, ні позивачем не було ініційовано внесення змін до Договору оренди в частині покладення на Орендаря обов'язку про відшкодування (компенсацію) Балансоутримувачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. В даному листі відповідач також повідомив, що є відкритим для обговорення питання про відшкодування (компенсацію) податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за умови приведення положень Договору оренди у відповідність з вимогами ст.266 Податкового кодексу України.

Позивач 23.01.2018 надіслав до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області лист №07/133 (а.с.55-56), в якому просив ініціювати внесення змін до п.5.11. Договору оренди, виклавши його в наступній редакції:

« 5.11. Здійснювати витрати, пов'язані з утримання орендованого ОСОБА_1. Протягом місяця після підписання цього Договору укласти з Балансоутримувачем орендованого ОСОБА_1 договір про відшкодування експлуатаційних витрат Балансоутримувача на утримання ОСОБА_1, надання комунальних послуг Орендарю та компенсування плати за користування земельною ділянкою.

Здійснювати компенсацію витрат понесених Балансоутримувачем по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за орендоване ОСОБА_1.

У разі внесення змін до чинного законодавства, протягом місяця, укласти договори про відшкодування витрат Балансоутримувача, які будуть стосуватися орендованого ОСОБА_1».

Листом №14-11-00517 від 16.03.2018 (а.с.57-58) Фонд повідомив позивача, що на адресу відповідача було направлено відповідний проект Договору про внесення змін до Договору оренди, а саме запропонованих позивачем змін до п.5.11 Договору оренди. Відповідач за результатами розгляду проекту Договору про внесення змін до Договору оренди повідомив Фонд про відмову в укладенні запропонованого проекту Договору, посилаючись на Закон України «Про оренду державного та комунального майна», Типовий договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, та Примірний договір про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, що затвердженні Наказом Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2010, не містять норм щодо обов'язковості укладання договору в частині відшкодування Орендарем державного нерухомого майна сум сплаченого Балансоутримувачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

На дату подання позову, зміни до п.5.11. Договору оренди не внесені та Договір №85-Р від 15.12.2017 на відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - не укладено, оскільки відповідач відмовляється від підписання Договору на відшкодування, що зумовило звернення позивача до суду з позовом про встановлення господарські правовідносини між Державним підприємством «Миколаївський морський торговельний порт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Южная Стівідорінг Компані Лімітед» шляхом визнання договору №85-Р від 15.12.2017 укладеним в редакції позивача.

На підставі повно і всебічно зясованих обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам сторін, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до положень ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Статтею 649 ЦК України встановлено, що розбіжності, які виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

За змістом ч.3 ст.179 ГК України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

На розгляд суду можуть бути передані наступні переддоговірні спори: спори з приводу договору за державним замовленням (ст.ст.183, 187 Господарського кодексу України); спори з приводу договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону. Мова йде про укладення публічних договорів (ч.4 ст.633 Цивільного кодексу України), договорів із енергопостачання та постачання інших ресурсів згідно з вимогами спеціального законодавства, укладення договорів суб'єктами, що визнані монополістами на певному ринку товарів (робіт, послуг), укладення договорів залізницею (наприклад, ст.77 Статуту залізниць України), укладення договорів із особами, що одержали таке право за результатами торгів, аукціону, конкурсу, тендеру; в інших випадках, прямо встановлених законом, зокрема, ч.1 ст.649 Цивільного кодексу України передбачає, що судом вирішуються розбіжності, які виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування; якщо між сторонами спору було укладено попередній договір і одна зі сторін ухиляється від укладення основного договору (ст.ст.182, 187 Господарського кодексу України); якщо між сторонами укладено угоду про передання переддоговірного спору на вирішення суду (ст.187 Господарського кодексу України).

Суд зазначає, що Договір №85-Р від 15.12.2017 на відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки не входить до зазначеного вище переліку договорів.

Також, судом приймається до уваги, що попередній договір в частині переддоговірного спору зазначеного як предмет спору між сторонами не укладався.

До того ж, приписами статей 181, 183-185 ГК України встановлено, що дотримання сторонами порядку укладання господарських договорів є обов'язковим.

Відповідно до ч.ч.2, 6 ст.179 ГК України, Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори (ч.2). Господарські договори укладаються за правилами встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч.6).

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», цей Закон регулює: організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування.

Наказом Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2000 затверджено Типовий договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності.

Пунктом 5.13 Типового договору, визначено, що орендар зобов'язаний здійснювати витрати, пов'язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

До того ж, згаданим наказом Фонду державного майна України, затверджено Примірний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Вказані нормативні акти, що регулюють відносини у сфері оренди державного та комунального майна, також не містять жодних норм щодо обовязковості укладання орендарем з балансоутримувачем договору про відшкодування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Крім того, відповідно до п.5.11 Договору оренди та п.5.13 Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого Наказом Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2000 орендар зобов'язаний здійснювати витрати, повязані саме з утриманням та обслуговуванням орендованого майна.

Суд вважає, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки не може бути віднесений до витрат, повязаних з утриманням та обслуговуванням орендованого майна, створенням необхідних умов для здійснення господарської діяльності орендарю і його співробітникам згідно з вимогами чинного законодавства про користування будівлями, оскільки не стосується комплексу робіт, пов'язаних з таким обслуговуванням, експлуатацією, ремонтом тощо, зокрема, робіт і послуг, які надаються балансоутримувачу житлово-експлуатаційними, ремонтно-будівельними організаціями та іншими суб'єктами господарювання.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі статтями 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що договір №85-Р від 15.12.2017 на відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є договором, що укладається за державним замовленням та не є угодою, укладення якої є обов'язковим на підставі закону або в силу інших підстав, безпосередньо встановлених законом, та те, що нормами чинного законодавства України та умовами Договору оренди не визначено обов'язку відповідача укласти з позивачем спірний договір, а також недоведеність позивачем обставин протилежного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд виходить з того, що, згідно ст.129 ГПК України, у разі відмови судом у задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пп.17.5) п.17) ч.1 Розділу XI Перехідні положення ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення складено 29.11.2018 року.

Суддя М.В. Мавродієва