ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

"30" листопада 2018 р. Справа№ 911/806/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Доманської М.Л.

Остапенка О.М.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Мацюк Ольги Анатоліївни

на постанову Господарського суду Київської області від 12.04.2017

у справі № 911/806/17 (суддя Лопатін А.В.)

за заявою боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерс" (код 31186158)

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду Київської області від 12.04.2017 у справі № 911/806/17 визнано банкрутом Товариство з обмеженою відповідальністю "Лідерс" та відкрито його ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено Щербаня Олексія Миколайовича.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Фізична особа-підприємець Мацюк Ольга Анатоліївна звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Господарського суду Київської області від 12.04.2017 та припинити провадження у справі.

Також до апеляційної скарги додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Обґрунтовуючи подану скаргу, апелянт посилається на порушення боржником порядку ліквідації юридичної особи та звернення до господарського суду із заявою про визнання боржника банкрутом.

Згідно з ч. 5 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України) у справах про банкрутство склад учасників справи визначається Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 254 учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Частиною 2 статті 255 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції можуть подавати учасники справи відповідно до цього Кодексу та Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

За визначенням абзацу шістнадцятого частини першої статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" учасники у справі про банкрутство - сторони, забезпечені кредитори, арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор), власник майна (орган, уповноважений управляти майном) боржника, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Законом, інші особи, які беруть участь у провадженні у справі про банкрутство.

Необхідно зазначити, що особа, яка має грошові вимоги до боржника, набуває статусу учасника провадження у справі про банкрутство, а саме, кредитора, лише після заявлення у встановленому порядку грошових вимог до боржника, визнання цих кредиторських вимог судом. Тільки після цього така особа набуває статус кредитора боржника у справі про банкрутство у розумінні Закону та має процесуальне право на оскарження процесуальних документів у справі про банкрутство.

У апеляційній скарзі ФОП Мацюк О.А. зазначає, що між підприємцем та ТОВ "Лідерс" було укладено Договір № 02/02/2016-2 від лютого 2016.

По актам здачі приймання робіт (надання послуг) не відбулася оплата за фактично надані послуги на загальну суму 86 000,00 грн.

Таким чином, враховуючи що момент оплати послуг за цим договором є таким, що настав, а фактичної оплати послуг по актам не відбулося, вважаю свої кредиторські вимоги до ТОВ "Лідерс" у розмірі 86 000,00 грн. такими що підлягають до стягнення з Боржника.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, встановила, що в матеріалах даної справи відсутня ухвала про визнання кредиторських вимог ФОП Мацюк Ольги Анатоліївни до боржника у даній справі.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що апелянт - ФОП Мацюк Ольга Анатоліївна не набула статусу кредитора у справі про банкрутство у розумінні Закону, а відтак не наділена процесуальним правом на оскарження постанови Господарського суду Київської області від 12.04.2018 у даній справі.

В обґрунтування причин пропуску процесуального строку, апелянт, посилаючись на норми статті 254, 255 ГПК України зазначив, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Відповідно до частини 2 статті 255 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції можуть подавати учасники справи відповідно до цього Кодексу та Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та стверджує, що про існування оскаржуваної постанови стало відомо перевіряючи контрагента та боржника за кодом у Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань дізналася, що з 26.04.2017 ТОВ "Лідерс" знаходиться в стані припинення на підставі судового рішення про банкрутство.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до п. 13 ч. 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017) судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції), апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що постанову оголошено Господарським судом Київської області 12.04.2017.

Враховуючи приписи ст. 50, 51, 93 ГПК України, встановлений законом строк на апеляційне оскарження Постанови місцевого господарського суду сплив 23.04.2017 року.

Проте, лише 11.10.2018 Фізична особа-підприємець Мацюк О.А. надіслала апеляційну скаргу (згідно календарного кліше штемпелю відділення поштового зв'язку на конверті, яким була надіслана апеляційна скарга), тобто апелянт подав апеляційну скаргу після закінчення встановленого законом 10-тиденного строку на оскарження рішення місцевого господарського суду.

Разом з цим, апелянт не зазначив, які саме обставини у період з 12.04.2017 (з моменту винесення постанови) до 11.10.2018 (день відправки по пошті) перешкоджали підготувати апеляційну скаргу та подати її до суду апеляційної інстанції з відповідним клопотанням про поновлення пропущеного строку. Тобто апелянтом жодним чином не було обґрунтовано неможливість подання апеляційної скарги з моменту його ознайомлення з повним текстом оскаржуваного рішення. При цьому, на переконання колегії суддів, відсутність в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення не виключає обставин того, що сторона могла бути ознайомлена з повним текстом судового рішення та не була позбавлена можливості викласти свою правовому позицію в апеляційній скарзі ще в квітні 2017 року.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Мушта проти України", no. 8863/06, від 18.11.2010 Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У справі "Пономарьов проти України", no. 3236/03, від 03.04.2008 Європейський суд з прав людини зазначив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. п. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення у справі "Устименко проти України").

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення у справі "Устименко проти України").

Відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними і пов'язані з дійсними істотними труднощами для вчинення відповідних процесуальних дій. Поновлення пропущеного процесуального строку є правом господарського суду, яке він використовує виходячи із поважності причин пропуску строку на оскарження.

Питання про поважність причин пропуску процесуального строку в розумінні статті 86 ГПК України вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що апелянтом не наведено переконливих обставин та не надано на їх підтвердження відповідних доказів, які б підтверджували існування обставин, що перешкоджали Фізичні особі-підприємцю Мацюк О.А. подати апеляційну скаргу ще в квітні 2017.

З урахуванням наведеного Північний апеляційний господарський суд не знаходить підстав для визнання поважними причин пропуску Фізичною особо - підприємцем Мацюк О.А. строку на апеляційне оскарження, а відтак клопотання Фізичної особи-підприємця Мацюк О.А. про відновлення строку на апеляційне оскарження постанови Господарського суду Київської області від 12.04.2017 у справі №911/806/17 задоволенню не підлягає.

Також, згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постанова Господарського суду Київської області від 12.04.2017р. по справі №911/806/17 була оприлюднено на сайті 24.04.2017р.

Отже, з огляду на вищевикладене, зазначені причини пропуску 10-денного строку оскарження постанови суду першої інстанції не є поважними.

Згідно ч. 4 ст. 260 ГПК України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 261 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 261 ГПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Керуючись ст.ст. 234, 260, п. 4 ч. 1 ст. 261 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд-

УХВАЛИВ:

1.Відхилити клопотання Фізичної особи-підприємця Мацюк Ольги Анатоліївни про відновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги на постанову Господарського суду Київської області від 12.04.2017р. по справі №911/806/17.

2. Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Мацюк Ольги Анатоліївни на постанову Господарського суду Київської області від 12.04.2017 у справі №911/806/17.

3.Апеляційну скаргу на постанову Господарського суду Київської області від 12.04.2017р. по справі №911/806/17 (з доданими до неї матеріалами) направити Фізичній особі-підприємцю Мацюк Ольги Анатоліївни.

4.Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді М.Л. Доманська

О.М. Остапенко