ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року Справа № 903/220/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Луцькпідшипниксервіс" на рішення Господарського суду Волинської області від 3 серпня 2018 року в справі № 903/220/18 (судді Костюк С.В.)

час та місце ухвалення: 3 серпня 2018 року; м. Луцьк, проспект Волі, 54а; вступна і резолютивна частина проголошена о 12:14 год; повний текст рішення складено 13 серпня 2018 року

за позовом 1) Приватного підприємства "Луцькпідшипниксервіс"

2) Приватного підприємства "Локус"

до відповідачів:

1) Приватного підприємства "Леол"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліт-буд"

3) Приватного підприємства "Торгово - промислова компанія Арсен"

4) Фізичної особи-підприємця Шиятого Володимира Володимировича

про встановлення земельного сервітуту

за участю представників сторін:

від Позивача 1 - Бондаренко В.Г.;

від Позивача 2 - Рожило М.А. (директор);

від Відповідача 1 - Огородник О.В.;

від Відповідача 2 - не з'явився;

від Відповідача 3 - Мельничук С.В.;

від Відповідача 4 - не з'явився

Заяв про відвід (самовідвід) судді (суддів) та секретаря судового засідання, з підстав, визначених статтями 35-37 Господарського процесуального кодексу України не надходило. Клопотань про роз'яснення прав та обов'язків, відповідно до статті 205 Господарського процесуального кодексу України, не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Луцькпідшипниксервіс» (надалі - Позивач 1) та Приватне підприємство «Локус» (надалі - Позивач 2) звернулось в Господарський суд Волинської області з позовом до Приватного підприємства «Леол» (надалі - Відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт-Буд» (надалі - Відповідач 2), Приватного підприємства «Торгово-промислова компанія Арсен» (надалі - Відповідач 3) та Фізичної особи - підприємця Шиятого Володимира Володимировича (надалі - Відповідач 4) щодо встановлення постійного земельного сервітуту щодо земельної ділянки площею 0, 4147 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, визначивши істотними умовами сервітуту наступне:

· об'єкт сервітутного права (площа, на яку поширюється земельний сервітут) - 0.4147 га земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 в межах відповідно до висновку експерта;

· сторони сервітуту: Позивач 1, Відповідач 2, Відповідач 3, Відповідач 1, Відповідач 4;

· вид сервітуту - право проходу співробітників Позивача 1, Відповідача 2, Відповідача 3, Відповідача 1, Позивача 2, право проїзду на будь-якому виді легкового транспортного засобу та вантажного транспорту вантажопідйомністю до 3,5 тонн, стоянка такого транспорту для завантаження/розвантаження:

- на прилеглій до своєї частині складу рампи з пандусом Відповідача 1 по межі А-Є (згідно додатку № 3 до Висновку судового експерта № 116/5 від 23 березня 2018 року ) довжиною 24.25 м, шириною 5.42 м, площею 131 кв.м. на користь Позивача 1, Відповідача 3, Відповідача 2, Позивача 1;

- на прилеглій до своєї частині складу рампи Позивач 2 по межі Є-Е (згідно додатку № 3 до Висновку судового експерта № 116/5 від 23 березня 2018 року) довжиною 17.76м, шириною 5,42 м, площею 96 кв.м. на користь Відповідача 1, Відповідача 3, Відповідача 2;

- на прилеглій до своєї частині складу рампи Відповідача 3 по межі Е-Д (згідно додатку № 3 до Висновку судового експерта № 116/5 від 23 березня 2018 року) довжиною 18.26 м, шириною 5,42м, площею 99кв.м. на користь Відповідача 1, Позивача 2, Відповідача 2;

- на прилеглій до своєї частині складу рампи з пандусом Відповідача 2 по межі Д-Г (згідно додатку Висновку судового експерта № 116/5 від 23 березня 2018 року) довжиною 25.19 м, шириною 5,42 м, площею 137 кв.м. на користь Відповідача 1, ПП «Локус», Відповідача 3;

· строк сервітуту - постійний;

· плата за користування сервітутом - безоплатний;

· відповідальність за порушення стороною сервітуту умов сервітуту -10000 грн (десять тисяч гривень) за кожен випадок.

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач 1 та Позивач 2 посилається на те, що Відповідач 1 впродовж багатьох місяців перешкоджає використовувати рампу для розвантаження мало вантажних автомобілів, які використовуються Позивачем 1 в господарській діяльності та перевозять вантажі на піддонах. Зазначені обставини, на думку апелянта, зумовлюють перепони у здійсненні господарської діяльності Позивача 1 та призводять до настання збитків та незапланованих витрат.

З врахуванням висновку вищевказаної експертизи Позивачем 1 було надіслано для Відповідача 1 лист вимога про врегулювання спору з пропозицією укласти договір земельного сервітуту, проте дана вимога залишена без належної реакції. Позивач 1 та Позивач 2 вважає, що бездіяльність Відповідачів в частині добровільного врегулювання спору та перешкоджання Позивачу 1 та Позивачу 2 використовувати рампу для розвантаження та завантаження товарів, змусило Позивача 1 та Позивача 2, керуючись статтями 98, 99 Земельного кодексу України, звернутися до суду за захистом, на думку Позивача 1 та Позивача 2, порушеного права.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 3 серпня 2018 року в справі № 903/220/18, відмовлено в задоволенні позовних вимог (том 2, а.с. 100-103).

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що з матеріалів справи вбачається, що Позивач 2 та Відповідачі є співвласниками земельної ділянки, площею 0,4147 га за адресою м. Луцьк, вул. В. Стуса, 9, щодо якої заявлено вимогу встановити земельний сервітут, однак, будь - яких доказів в підтвердження перешкод в користуванні даною земельною ділянкою не надано. З позовних вимог, поданих пояснень фактично слідує, що спір виник щодо користування рампою, яка прилягає до складу, а не земельною ділянкою щодо якої заявлено вимогу встановити земельний сервітут.

При цьому апеляційний господарський суд констатує, що судом першої інстанції було залишено дану заяву без розгляду, що було зазначено в ухвалі суду від 25 червня 2018 року (том 2, а.с. 27).

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, 10 вересня 2018 року Позивач 1 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 126 - 136) в якій з підстав, висвітлених в ній, просив рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги. Встановити постійний земельний сервітут щодо земельної ділянки площею 0, 4147 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 та постійний сервітут щодо рампи з пандусом яка знаходиться на вказаній земельній ділянці, визначивши істотними умовами сервітуту.

При цьому апеляційний господарський суд констатує, що умови договору сервітуту, котрі просять апелянти, не відповідають позовним вимогам, що були заявлені та розглядалися місцевим господарським судом, а відповідають вимогам, що вказані в заяві про уточнення позовних вимог № 1 від 11 червня 2018 року (котра, як уже вказувалося вище в даній постанові залишена без розгляду).

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Відповідач, зокрема, виходив з того, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи. А саме, суд першої інстанції не дослідив, встановлення якого сервітуту - щодо земельної ділянки (земельного сервітуту) чи щодо іншого нерухомого майна - у вигляді вантажної рампи є предметом розгляду даного спору . Суд не врахував, що такий об'єкт у вигляді вантажної рампи (право власності на яку, на думку Позивача, не зареєстроване) знаходиться на земельній ділянці, користування якою також може здійснюватися Позивачами при дотриманні земельного сервітуту. Окрім того, апелянт зауважив, що судом першої інстанції не було задоволено клопотання Позивача 1 щодо призначення колегіального розгляду справи, зважаючи на об'ємність отриманої інформації по справі.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 11 вересня 2018 року (том 2, а.с. 121) відкрито апеляційне провадження у справі № 903/220/18 за апеляційною скаргою Позивача 1. Призначено справу № 903/220/18 до розгляду на 22 жовтня 2018 року об 14 год. 30 хв.. Встановлено Позивачу 2 та Відповідачам строк для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) Позивачу 1 копії відзиву та доданих до нього документів до 15 жовтня 2018 року.

16 жовтня 2018 року на адресу Північно - західного апеляційного господарського суду надійшов відзив від Відповідача 3 (том 2,а.с. 172-173), в котрому, Відповідач 2 зауважує, що виходячи з обгрунування позовних вимог, Позивачі мали на меті встановити сервітут на право проїзду та стоянки на будь - якому виді легкового транспортного засобу на рампі, чим самим, на думку Відповідача 3, будуть перешкоджати власникам та користувачам приміщень в які завантаження та розвантаження з транспорту відбувається через рампу. Разом з тим, рампа за своєю технологічною конструкцією та визначенням щодо призначення, не призначена для стоянки легкових автомобілів та використання її як проїжджої частини.

17 жовтня 2018 року на адресу Північно - західного апеляційного господарського суду надійшов відзив Відповідача 1 (том 2, а.с. 184-186), в котрому Відповідач 1 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення першої інстанції без змін та надав обґрунтування своєї позиції. Зокрема, Відповідач 1 зазначає, що посилання Позивача 1 на те, що Відповідачі чинять йому перешкоди, внаслідок чого апелянт просить встановити земельний сервітут не відповідають реальності та не підтверджуються доказами, натомість, як зазначає Відповідач 1, сам апелянт чинить перешкоди для Відповідача 1, шляхом блокування його господарської діяльності автомобілем . Даний факт є преюдиційним і не підлягає доказуванняю позаяк уже був встановлений рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області по справі № 161/15130/17.

Відповідач 2 та Відповідач 4 відзиви на апеляційну скаргу не подали, водночас, згідно з частиною 9 статті 165 та частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Як вбачається з вищевказаного, дана справа розглядалася Рівненським апеляційним господарським судом, однак на момент надходження відзивів від Відповідачів переглядається створеним Указом Президента України № 454/2017 від 29 грудня 2017 року Північно-західним апеляційним господарським судом в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку, Волинську, Житомирську, Рівненську та Хмельницьку області, з місцезнаходженням у місті Рівному.

Згідно витягу з протоколу автоматизованою системою документообігу Північно - західного апеляційного господарського суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 903/220/18 у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2018 року (том 2, а.с. 196), з підстав, висвітлених в ній, розгляд скарги призначено на 14 листопада 2018 року об 14 год. 30 хв. в режимі відеоконференції.

В судове засідання від 14 листопада 2018 року представники Відповідача 2 та Відповідача 4 не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Водночас, з наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що сторони були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання (том 2, а.с. 197, 206).

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання судом вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 ГПК України, що вказує на те, що ухвалою суду від 18 жовтня 2018 року явка сторін обов'язковою не визнавалась.

Відтак, з огляду на те, що у випадку, коли учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників Відповідача 2 та Відповідача 4, оскільки останні не скористались своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України та відсутня поважність причин неявки чи відповідне повідомлення.

В судовому засіданні від 14 листопада 2018 року представник Позивача 1 підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній, просить суд її задоволити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити вимоги позивачів про встановлення земельного сервітуту відносно земельної ділянки площею 0, 4147 га та рампи з пандусом, яка знаходить на вказаній земельній ділянці та є нерозривною з даною ділянкою. Також, апелянт просив стягнути з Відповідачів по справі на користь Позивачів пропорційно судові витрати (в розмірі зазначеному в апеляційній скарзі) на правову допомогу, витрати на залучення експерта та сплату судового збору.

В судовому засіданні від 14 листопада 2018 року директор Позивача 2 підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній, просить суд її задоволити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги та встановити земельний сервітут на умовах, зазначених в прохальній частині апеляційної скарги.

В судовому засіданні від 14 листопада 2018 року представник Відповідача 1 заперечив проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, з підстав, наведених у відзиві, та заперечив проти розподілу судових витрат в розмірі, зазначеному Позивачами.

В судовому засіданні від 14 листопада 2018 року представник Відповідача 3 заперечив проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, з підстав, наведених у відзиві, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін , а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення представників Позивача 1, директора Позивача 2, Відповідача 1 та Відповідача 3, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та пояснень стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно - західного апеляційного господарського суду доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

При цьому, апеляційний господарський суд виходив з наступного.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Позивачем 1, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог (том 1, а.с. 161-162) фактично заявлені вимоги (щодо рампи з пандусом) в прохальній частині апеляційної скарги, котрі не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що Позивачем 1 на адресу місцевого господарського суду було направлено заяву про уточнення позовних вимог від 11 червня 2018 року (том 1, а.с. 160 - 162), якою Позивач 1, доповнив прохальну частину своєї позовної заяви (окрім земельного сервітуту щодо земельної ділянки) - проханням щодо встановлення постійного сервітуту щодо рампи з пандусом, яка знаходиться на вказаній земельній ділянці.

Дана заява була предметом дослідження в суді першої інстанції, за результатами розгляду котрої було винесено ухвалу від 25 червня 2018 року (том 2, а.с. 27) щодо залишення даної заяви без розгляду, оскільки, Позивач 1 звертаючись з такою заявою, ставить ще одну позовну вимогу немайнового характеру, яка підлягає оплаті, однак, докази оплати суду не були подані.

З огляду на що, колегією суддів здійснюється дослідження позовних вимог опираючись саме на первинні позовні вимоги, заявлені в позовній заяві.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 12 серпня 2017 року між Позивачем 1 та Позивачем 2 було укладено договір оренди нерухомого майна № 1/17 (надалі - Договір; том 1, а.с. 15-17).

Відповідно до умов пункту 1.1 Договору, Позивач 2 зобов'язався передати Позивачу 1, а Позивач 1 зобов'язався прийняти в строкову платне володіння і користування частину будівлі складу/складу (літера В-1) загальною площею 430 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що дане приміщення належить Позивачу 2 на праві приватної власності на підставі свідоцтві про право власності серія САВ № 027482 від 18 вересня 2007 року.

Як визначено пунктом 1.3 Договору, об'єкт оренди надається Позивачу 1 для використання з метою здійснення складського господарства, зберігання товарно-матеріальних цінностей, торгівельної діяльності, надання інших послуг та в якості приміщення адміністративного призначення.

В силу дії пункту 1.4 Договору, одночасно з правом оренди об'єкта оренди Позивачу 1 надається право користування земельною ділянкою, яка прилягає до об'єкта оренди, у розмірі, необхідному для досягнення мети оренди, і обсягів прав на користування земельною ділянкою, які належать Позивачу 2.

Як визначено пунктом 1.5 Договору, характеристики земельної ділянки, яка прилягає до об'єкта оренди: земельна ділянка для обслуговування складських приміщень, кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,4147 Га, розташована за адресою АДРЕСА_1, належить Позивачу 2 на праві спільної часткової власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_2 від 29 березня 2012 року.

У відповідності до пунктів 3.1 - 3.2 Договору: строк оренди складає 1 (один) рік з дати передачі об'єкта за Актом приймання - передачі; якщо жодна із сторін за один місяць до закінчення строку Договору не заявить про намір припинити дію цього Договору, цей Договір та строк оренди автоматично продовжують на той самий строк та на тих самих умовах.

Як описано вище у даній судовій постанові Позивач 1 та Позивач 2 вважають, що Відповідач 1, як власник приміщення, що межує з приміщенням орендованим Позивачем 1, перешкоджає останньому використовувати рампу для розвантаження малотонажних автомобілів, які використовуються в господарській діяльності Позивачем 1.

На замовлення Позивача 1 та Позивача 2 було проведено земельно-технічно експертизу, за результатами котрої був складений висновок експерта № 116/5 від 23 березня 2018 року. У висновку даної експертизи експерт зазначив про встановлення сервітут на частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 4147 кв.м. для співвласників Відповідачів та Позивача 2 для користування рампою з метою обслуговування своїх складських приміщень.

З огляду на що, Позивачем 1 було надіслано на адресу Відповідача 1 листи-вимоги про укладення земельного сервітуту на умовах договору, котрий був долучений до даного листа. Дані листи - вимоги залишились без відповіді та без задоволення.

Враховуючи, що частки земельної ділянки, яка знаходиться у спільній власності не виділені власникам, а Позивач 1, як орендар має право користування земельною ділянкою, що належить Позивачу 2, та зважаючи на факт наявності перешкод у користування відповідною земельною ділянкою, Позивач 1 та Позивач 2 звернулися до суду за захистом порушеного, на їхню думку, права та з метою відновлення їхнього порушеного права ставлять вимогу про встановлення постійного земельного сервітуту (згідно з висновком судового експерта Серединського О. А.).

Поняття, зміст та підстави встановлення і припинення земельного сервітуту визначені Главою 32 Цивільного кодексу України (ст.ст.401-406) та Главою 16 Земельного кодексу України (ст.ст.98-102).

Статтею 98 Земельного кодексу України передбачено, що: право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками); земельні сервітути можуть бути постійними і строковими; встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею; земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно з частиною 1 статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

За приписами частини 1 статті 404 цього ж Кодексу право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Відповідно до приписів статті 100 Земельного кодексу України, що кореспондується з приписами статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Частиною 6 статті 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" унормовано, що відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2012 року № 1051 затверджено Порядок ведення Державного земельного кадастру.

Суд апеляційної інстанції досліджуючи, заявлені позовні вимоги (з урахуванням усього вищевказаного в цій постанові) на предмет їх відповідності обставинам справи в правовому полі вищеописаних норм діючого законодавства (котрі направленні на врегулювання відносин щодо встановлення земельного сервітуту) враховує наступні доводи та заперечення сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 квітня 2003 року № 355907 Відповідач 2 є власником будівлі складу за адресою АДРЕСА_1, підстава договір купівлі-продажу від 1 квітня 2003 року та акт приймання - передачі від 3 квітня 2003 року, форма власності колективна, частка 1/1 (том 1, а.с. 51).

Відповідно до Договору купівлі - продажу нерухомого майна від 7 квітня 2003 року Акціонерне товариство закритого типу фірма «Взуття» продало, а Відповідач 1 купив склад № 13 площею 836,5 кв.м. та склад № 2 площею 65, 7 кв.м., що знаходяться в м. Луцьк по вул. В. Стуса, 9 (том 1, а.с. 65).

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_2 Позивач 2 є власником земельної ділянки площею 0, 4147 га, яка розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки № НОМЕР_1 (том 1, а.с 67).

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_3 Відповідач 2 є власником земельної ділянки площею 0, 4147 га, яка розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки № НОМЕР_1 (том 2, а.с . 91).

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_4 Відповідач 3 є власником земельної ділянки площею 0, 4147 га, яка розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки № НОМЕР_1 (том 2, а.с . 92).

При цьому, як вбачається з кадастрових планів земельної ділянки та технічної документації на будівлю складу до будівлі складу за даною адресою на всю довжину прибудувано рампу з пандусом.

Поряд з тим, земельна ділянка за даною адресою загальною площею 0,4147 га належить на праві спільної власності з визначенням часток в розмірі 1/5 кожному - Відповідачам та Позивачу 2, що підтверджується довідкою Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (том 1, а.с. 20), вищеописаними державними актами на право власності на земельну ділянку.

Колегія суддів констатує, що 1 червня 2005 року між Позивачем 2, Відповідачами було укладено договір спільного користування земельною ділянкою загальною площею 0,4147 га (том 1, а.с. 90).

За умовами даного договору сторони зобов'язались: не виділяти належної кожній зі сторін частки із складу загальної земельної ділянки, як окремо, так і разом з іншими учасниками; не порушувати права співвласників; дотримуватися загальновизнаних правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів; дія цього договору зберігається у разі переходу права власності на земельну ділянку до іншої особи - стає правонаступником всіх прав і обов'язків попереднього землеклристувача.

Як встановлено судом, Позивач 2 частину будівлі складу (літера В-1) загальною площею 430,0 кв.м., яка належить йому на праві приватної власності згідно свідоцтва серія САВ № 027482 від 18 версня 2007 року, передав в оренду Позивачу 1 уклавши договір оренди нерухомого майна (том 1, а.с. 15-17).

В пункті 1.4 Договору оренди нерухомого майна зазначено, що одночасно з правом оренди об'єкта оренди Позивачу 1 надається право користування земельною ділянкою, яка прилягає до об'єкта оренди, у розмірі, необхідному для досягнення мети оренди, і обсязі прав на користування земельною ділянкою, які належать Позивачу 2.

27 березня 2018 року Позивачем 1 та Позивачем 2 на адресу Відповідача 1 було надіслано пропозицію встановити постійний земельний сервітут на земельну ділянку площею 0,4147 га, кадастровий номер № НОМЕР_1 та викладено умови сервітуту. До листа-пропозиції долучено висновок експерта № 116/5 від 23 березня 2018 року (том 1, а.с. 31).

Як вбачається з висновку земельно-технічної експертизи, яка проводилася по замовленню Позивача 1, на вирішення експерта було поставлено наступне питання: чи можливо встановити сервітут на частину земельної ділянки по вул. Василя Стуса, 9 для користування рампою з метою обслуговування співвласниками своїх складських приміщень, а саме розвантаження і навантаження вантажів?

За вказаним висновком експерта запропоновано встановити сервітут на частину даної земельної ділянки для влаштування проїзду по рампі з метою проведення вантажно-розвантажувальних робіт для кожного співвласника будівлі складу на своїй частині складу:

- на прилеглій до своєї частини складу рампи з пандусом Відповідач 1 по межі A-Є довжиною 24,25 м, шириною 5,42м, площею 131кв.м. на користь Позивача 1, Відповідача 3, Відповідача 2 (розміри земельної ділянки вказано в додатку);

- на прилеглій до своєї частини складу рампи Позивача 2 по межі Є-Е довжиною 17,76 м, шириною 5,42 м, площею 96 кв.м. на користь Відповідача 1, Відповідача 3 , Відповідача 2 (розміри земельної ділянки вказано в додатку);

- на прилеглій до своєї частини складу рампи Відповідача 3 по межі Е-Д довжиною 18,26 м, шириною 5,42 м, площею 99 кв.м. на користь Відповідача 1, Позивача 2, Відповідача 2 (розміри земельної ділянки вказано в додатку);

- на прилеглій до своєї частини складу рампи з пандусом Відповідач 2 по межі Д-Г довжиною 25,19 м, шириною 5,42 м, площею 137 кв.м. на користь Відповідача 1, Позивача 2, Відповідача 3 (розміри земельної ділянки детально вказано в додатку).

В свою чергу, Позивач 1, який є орендарем приміщення за адресою вул. В. Стуса, 9 та має право користування земельною ділянкою, згідно пункту 1.4 Договору та Позивач 2, який є співвласником земельної ділянки площею 0,4147 га (за зазначеною адресою) та власником приміщення звернулися з позовом про встановлення постійного земельного сервітуту щодо зазначеної земельної ділянки, визначивши умови його, посилаючись на результати, вставлені у висновку вищезазначеної експертизи.

При цьому, звертаючись з позовом про встановлення постійного земельного сервітуту, згідно заявленої вимоги є, як зазначає Позивач 1 у позовній заяві (за вимогами і котрої розглянуто спір) вчинення Відповідачем 1 перешкод в користуванні рампою для розвантаження малотонажних автомобілів, які використовує Позивач 1 в господарській діяльності, та бездіяльність Відповідачів добровільно врегулювати спір шляхом укладення земельного сервітуту.

Поряд з тим, колегія суддів звертає увагу, що Позивачами не підтверджено саме належними та допустимими доказами, тобто тими, на підставі котрих суд встановлює обставини, які входять в предмет доказування, саме вчинення Відповідачами перешкод Позивачам в добровільному користуванні ними відповідною земельною ділянкою та невиконання Договору спільного користування земельною ділянкою.

Колегія суддів наголошує на тому, що досліджуючи вимоги Позивача саме в розрізі норм чинного законодавства щодо встановлення земельного сервітуту, обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб.

Тобто, законодавець пов'язує встановлення земельного сервітуту для власників чи користувачів саме суміжних земельних ділянок, які не можуть бути задоволені іншим чином, ніж встановлення сервітуту.

За таких обставин, колегія суддів приймаючи судове рішення по даній справі виходить з того, що потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, наприклад, пройти чи проїхати до своєї земельної ділянки, користуватися належною йому будівлею тощо.

При цьому, як уже зазначалося вище в даній судовій постанові, дані обставини повинні бути доказово підтвердженні стороною, котра зазначає про неможливість задоволення своїх потреб у інший спосіб.

Однак, докази, що наявні в матеріалах даної справи по суті підтверджують наявність вчинення перешкод у користуванні власністю, саме зі сторони Позивача 2 (директора Позивача ОСОБА_7).

Зокрема колегія апеляційного господарського суду наголошує на тому, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2018 року було задоволено позов Відповідача 1 до ОСОБА_7 (третя особа на стороні відповідача, без самостійних вимог Позивач 1) про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом переміщення транспортного засобу. В даному рішенні зазначено, що: «рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2018 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_7 до Управління патрульної поліції в місті Луцьку, старшого інспектора Управління патрульної поліції в місті Луцьку про скасування постанови від 31 серпня 2017 року про притягнення її до відповідальності за п. 15,10 «д» Правил дорожнього руху України, а саме: по вул. Стуса, 9 в м. Луцьку стоянка транспортного засобу у місці, де це зробило неможливим рух інших транспортних засобів - відмовлено. Як було встановлено судом, ОСОБА_7 порушує права ПФ «Леол» на вільне користуванням власністю, а саме, створює перешкоди позивачу здійснювати свою діяльність, а саме: завантаження та розвантаження товару, вільний доступ працівників та інших осіб до складських приміщень, що підтверджено відповідними фотознімками, та відеозаписом наданими в судове засідання».

Виходячи із положень зазначеної норми, колегія суду констатує, що види права земельного сервітуту встановлює стаття 99 Земельного кодексу України, а саме: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, інші земельні сервітути.

Зазначена стаття визначає суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом. Як уже зазначено вище в даній постанові, обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб.

З урахуванням усього вищевказаного, колегія суддів констатує, що потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, наприклад, пройти чи проїхати до своєї земельної ділянки, користуватися належною йому будівлею тощо.

Отже, як уже зазначалося вище в даній судовій постанові, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом як встановленням права користування чужим майном - сервітуту.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджено доказами та правовстановлюючими документами, Позивач 2 є співвласником даної земельної ділянки , Позивач 1 є землекористувачем такої земельної ділянки, а виходячи із норм законодавства Земельного кодексу України встановлення земельного сервітуту можливе лише на чужу земельну ділянку, однак дані особи, маючи статус землекористувача та співвласника спірної земельної ділянки, який дозволяє їм безперешкодно користуватися своєю частиною земельної ділянки (на яку просять встановити земельний сервітут), не є належними суб'єктами, врозумінні статтей 98-99 Земельного кодексу України, котрі могли б звертатися з відповідною вимогою до суду.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що апелянт в своїй апеляційній скарзі (том 2, а.с. 132), зазначаючи вид земельного сервітуту, посилається на статтю 99 Земельного кодексу України, котрою унормовано, що власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельного сервітуту шляхом забезпечення права проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

З огляду на зазначене, судова колегія зауважує, що у даному випадку законодавство передбачає наявність шляху саме як частини земної поверхні, що забезпечує можливість проїзду транспортних засобів на відміну від рампи, яка є спорудженою конструкцією, котра призначена для виконання погрузочно - розвантажуваних робіт (без безпосереднього заїзду на неї). Дане вказує на безпідставність посилання Позивачів на статтю 99 ЗКУ та на безпідставність доводів позову та апеляційної скарги.

В той же час апеляційний господарський суд з огляду на все вищеописане в даному судовому рішенні вважає, що Позивачі зазначаючи у своїй позовній заяві вимогу про встановлення земельного сервітуту до даної земельної ділянки (та зважаючи на надання першочергового значення саме проїзду та стоянці легкових транспортних засобів по рампі) в контексті встановленого факту судовим рішенням щодо порушень правил ПДР директором Позивача 1, тим саме завуальовують позовну вимогу щодо вільного проходу та пересування саме транспортних засобів по рампі, котра за своєю технологічною конструкцією немає нічого спільного зі шляхом тим більше зі земельною ділянкою. Водночас, суд наголошує, що такого виду встановлення змеленого сервітуту, як проїзд по рампі не існує в правовій природі.

Доводи ж щодо того, що Позивача 1 та Позивача 2 цікавить виключно сервітут на земельну ділянку, також не приймаються судом з огляду на вищеописані невідповідності даної вимоги чинному законодавству та з огляду на відсутність доведеного факту перешкоджання будь - ким з Відповідачів законному використанню даної рампи та в цілому земельною ділянкою (на умовах Договору спільного користування земельною ділянкою).

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, апеляційний господарський суд враховує положення статті 269 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на наведене вище аргументи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження та спростовуються вище зазначеним в даній судовій постанові.

Враховуючи усе вищевказане апеляційний господарський суд відмовляє Позивачу 1 та Позивачу 2 в задоволенні позову.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак суд залишає без змін оскаржуване рішення, а апеляційну скаргу без задоволення.

Водночас, суд зауважує, що відповідно до частин 1 та 2 статті 79 Господарського процесуального кодексу України: достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Натомість, на переконання апеляційного господарського суду, Позивачем 1 не надано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Відтак, посилання Позивача 1, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються усім вищеописаним у даній судовій постанові.

З огляду на усе вищевказане, Північно - західний апеляційний господарський суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем 1.

Керуючись статтями 129, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Луцькпідшипниксервіс" на рішення Господарського суду Волинської області від 3 серпня 2018 року в справі № 903/220/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 3 серпня 2018 року в справі № 903/220/18 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу № 903/220/18 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови буде оформлено в строк до 19 листопада 2018 року включно.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.