СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2018 р. Справа № 922/576/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Геза Т.Д. , суддя Мартюхіна Н.О.

при секретарі Міракові Г.А.,

за участю представників сторін:

від позивача - Крайза О.І. - на підставі довіреності від 04.06.2018р.,

від відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс", Харківська область, Шевченківський район, с. Старовірівка, (вх.№226 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 31.07.2018р. у справі №922/576/18 (суддя Калініченко Н.В., ухвалене в м.Харків об 11:16год, повний текст рішення складено 07.08.2018р.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок" "Новаагро", м. Харків,

до відповідача: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс", Харківська область, Шевченківський район, с. Старовірівка,

про стягнення коштів у розмірі 593893,99грн.,

ВСТАНОВИЛА:

14.03.2018р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок" "Новаагро" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою (з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 16.05.2018р.), в якій просило суд стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" заборгованість за договором позики від 16.02.2017р. №1602ФП в розмірі 593893,99грн., у тому числі 28% - 429120,33грн., інфляційні в розмірі 164773,66грн.; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування наявності підстав для задоволення позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору позики від 16.02.2017р. №1602ФП, які полягали в порушення строків повернення суми грошових коштів наданих відповідно до умов договору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 31.07.2018р. у справі №922/576/18 в задоволені позову відмовлено частково; стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "Новаагро" 28% річних в розмірі 429120,33грн., інфляційні в сумі 164659,94грн., та судові витрати у розмірі 17906,70грн.

Відповідні висновки місцевого господарського суду мотивовані обґрунтованістю та доведеністю обставин викладених в позовній заяві, зокрема, щодо порушення відповідачем умов договору позики № 1602ФП від 16.02.2017р. в частині терміну (строку) повернення позики, який встановлено договором.

Отже, господарським судом першої інстанції було встановлено, що відповідач є таким, що допустив порушення умов договору і, відповідно, до якого позивач має право застосувати наслідки такого порушення (статті 610, 611 Цивільного кодексу України), зокрема в частині наслідків, які передбачені умовами договору, а саме пунктом 5.2. договору, яким сторони погодили, що у разі порушення строків повернення позики чи надмірно перерахованої суми грошових коштів, що встановлені в пунктах 4.1.,2.3. договору, позичальник (відповідач) зобов'язаний сплатити позикодавцю (позивачу) штраф 28 процентів річних за користування чужими грошовими коштами, що нараховуються за вимогою покупця за кожен день прострочення; крім того, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, при перевірці розрахунку розміру інфляційних втрат за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт" Закон 9.1.3", місцевим господарським судом було встановлено невірність проведення розрахунку при обчисленні інфляційних втрат за спірний період, що і стало підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивач інфляційних у розмірі 113,72грн.

Також, господарським судом першої інстанції зважаючи на наявність в матеріалах справи доказів на підтвердження факту понесених позивачем витрат на послуги адвоката у розмірі 9000,00грн., та враховуючи подання доказів про сплату за надання правової допомоги на суму 9000,00грн., було задоволено заяву позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 31.07.2018р. у справі №922/576/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог; вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається не те, що при ухвалення оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не було повно, всебічно та об'єктивно досліджено усіх наявних в матеріалах справи доказів, що як наслідок, на думку апелянта, призвело до передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Зокрема, апелянт посилається на те, що твердження позивача про порушення його прав, не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України та ґрунтуються на довільному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05.09.2018р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі та призначено справу №922/576/18 до розгляду на 22.10.2018р. о 10:30 год.

21.09.2018р. позивачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№7372), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс", рішення господарського суду Харківської області від 31.07.2018р. у справі №922/576/18 залишити без змін.

Відповідно до Указу Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" від 29.12.2017р. № 454/2017 постановлено ліквідувати Харківський апеляційний господарський суд та утворити Східний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Донецьку, Луганську, Полтавську та Харківську області, з місцезнаходженням у місті Харкові.

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їх повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Частиною шостою статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

На підставі Указу Президента України від 28.09.2018р. № 295/2018 "Про переведення суддів" переведено суддів Харківського апеляційного господарського суду на роботу на посадах суддів Східного апеляційного господарського суду.

У відповідності до частини 6 статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в газеті "Голос України" (№ 185 (6940) від 03.10.2018р.) було розміщено повідомлення про початок роботи Східного апеляційного господарського суду з 03.10.2018р.

Згідно з частинами 5 та 7 статті 31 Господарського процесуального кодексу України, у разі ліквідації або припинення роботи суду Східного апеляційного господарського суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

На виконання розпорядження керівника апарату суду Харківського апеляційного господарського суду від 03.10.2018р. "Про передачу судових справ до Східного та Північного апеляційного господарських судів" відділом документального забезпечення та контролю здійснено передачу судової справи №922/576/18, що перебувала у провадженні Харківського апеляційного господарського суду, за відповідним актом до Східного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 16.10.2018р. здійснено розподіл судової справи №922/576/18 та визначено наступний склад колегії судді для її розгляду: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.10.2018р. прийнято справу №922/576/18 до провадження Східного апеляційного господарського суду та призначено справу до розгляду 07.11.2018р.

07.11.2018р. позивачем подано до апеляційного господарського суду заяву (вх.№754), в якій просив суд керуючись частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України протягом п'яти днів після ухвалення судового рішення надати можливість довести розмір фактично понесених судових витрат Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок" "Новаагро" у зв'язку із розглядом справи №922/576/18 та залучити до матеріалів справи докази таких витрат.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 07.11.2018р. представник позивача підтримав подану до апеляційного господарського суду заяву від 07.11.2018р. та просив її задовольнити.

Судова колегія, порадившись на місці, дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення вказаної заяви.

Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду Харківської області від 31.07.2018р. у справі №922/576/18 залишити без змін.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, представник апелянта про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлений завчасно належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.185), колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 16.02.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок" "Новаагро" (надалі - позикодавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" (надалі - позичальник) було укладено договір позики №1602ФП (надалі - договір т.1 а.с.10-12), відповідно до умов якого, в порядку та на умовах, визначених договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у пункті 2.1 цього договору (далі - позика), а позичальник зобов'язується повернути позику у визначеному цим договором строк (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 1.2. договору, позика надається з метою поповнення обігових коштів та відповідно до пункту 14.1.257 статті 14 Податкового кодексу України, є поворотною фінансовою допомогою.

Сума позики становить 4000000,00грн. Проценти за користування позики не передбачені (пункти 2.1. та 2.4 договору).

Відповідно до пункту 3.1. договору, сторони погодили, що позикодавець надає позику до 28.02.2017р.

Сума позики може бути перерахована позичальнику одночасно із підписання договору або частинами на вибір позикодавця в строк, що встановлений в пункті 3.1 договору. Позика надається у безготівковому порядку шляхом перерахування сум коштів на розрахунковий рахунок позичальника (пункти 3.2. та 3.3. договору).

Пунктом 4.1. договору сторонами було узгоджено кінцеву дату повернення позики в повному обсязі, а саме - 30.03.2017р.

Розділом 5 договору "Відповідальність сторін", зокрема пунктом 5.2. договору сторонами було узгоджено, що у разі порушення строків повернення позики чи надмірно перерахованої суми грошових коштів, що встановлені в пунктах 4.1.,2.3. договору, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю штраф 28 процентів річних за користування чужими грошовими коштами, що нараховуються за вимогою покупця за кожен день прострочення. Крім того, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Сторони домовилися встановити строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій у 3 роки та продовжити строк нарахування пені на весь час існування заборгованості (пункти 5.2.та 5.3 договору).

Відповідно до пункту 6.6 договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було в повному обсязі виконано умови укладеного між сторонами договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями: № від 21.02.2017р. на суму 1310000,00грн.; № 161 від 21.02.2017р. на суму 1190000,00грн.; № від 20.02.2017р. на суму 800000,00грн.; № від 20.02.2017р. на суму 500000,00грн.; №158 від 20.02.2017р. на суму 200000,00грн. (т.1 а.с.16-20)

Загальна сума грошових коштів перерахованих відповідачу становить 4000000,00грн.

Як зазначає в позовній заяві позивач, відповідачем у встановлений договором строк, а саме - до 30.03.2017р., суму наданої позики повернуто не було, частина боргу була погашена в порядку статті 601 Цивільного кодексу України шляхом укладення декількох угод про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме; від 16.08.2017р. на суму 2695052,70грн., від 31.08.2017р. на суму 636187,00грн., від 29.09.2017р. на суму 77222,50грн. та від 01.11.2017р. на суму 41537,80грн. (т.1 а.с.13-15).

Отже, на підставі угод про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідачем було погашено борг на загальну суму 345000,00грн., решту грошових коштів в сумі 550000,00грн. було перераховано відповідачем на розрахунковий рахунок позивача 10.07.2017р. в сумі 50000,00грн., 02.08.2018р. в сумі 400000,00грн.. 03.08.2017р. в сумі 100000,00грн. (т.1 а.с.91-93).

У зв'язку із тим, що відповідачем було повернуто грошові кошти з порушенням строків визначених умовами укладеного між сторонами договору (до 30.03.2017р.), 27.11.2017р. позивачем на адресу відповідача було направлено лист - вимогу вих.№211/3, в якій вимагав протягом 7 днів з дня отримання вказаної вимоги сплатити інфляційне збільшення суми боргу, а також 28% річних в загальній сумі 593893,99грн., які були нараховані на підставі пункту 5.2. укладеного між сторонами договору (т.1 а.с.12).

Однак вказана вимога залишилась без розгляду.

05.03.2018р. позивачем на адресу відповідача було повторно направлено лист - вимогу вих.№276/4, в якій вимагав протягом 7 днів з дня отримання вказаної вимоги сплатити інфляційне збільшення суми боргу, а також 28 процентів річних в загальній сумі 593893,99грн., які були нараховані на підставі пункту 5.2. укладеного між сторонами договору (т.1 а.с.14).

Однак вказана вимога також залишилась без розгляду, що і стало підставою для звернення 14.03.2018р. Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок" "Новаагро" до господарського суду Харківської області з позовною заявою (з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 16.05.2018р.), в якій просило суд стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" заборгованість за договором позики від 16.02.2017р. №1602ФП в розмірі 593893,99грн., у тому числі 28% - 429120,33грн., інфляційні в розмірі 164773,66грн.; судові витрати покласти на відповідача (т.1 а.с.4-27, а.с.65-66).

Рішенням господарського суду Харківської області від 31.07.2018р. у справі №922/576/18 в задоволені позову відмовлено частково; стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "Новаагро" 28% річних в розмірі 429120,33грн., інфляційні в сумі 164659,94грн., та судові витрати у розмірі 17906,70грн., з підстав викладених вище (т.1 а.с.153-158).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає наступне.

Так, частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судова колегія зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором позики, а тому саме умови укладеного сторонами договору позики №1602ФП від 16.02.2017р. та відповідні положення статей параграфу 1 глави 71 підрозділу 1 розділу III книги п'ятої Цивільного кодексу України регулюють права та обов'язки сторін у даних спірних правовідносинах.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як було зазначено вище, пунктом 4.1. договору сторонами було узгоджено кінцеву дату повернення позики в повному обсязі, а саме - 30.03.2017р.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статей 525 та 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідачем у встановлений договором строк, а саме - до 30.03.2017р., суму наданої позики повернуто не було, частина боргу була погашена в порядку статті 601 Цивільного кодексу України шляхом укладення декількох угод про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме; від 16.08.2017р. на суму 2695052,70грн., від 31.08.2017р. на суму 636187,00грн., від 29.09.2017р. на суму 77222,50грн. та від 01.11.2017р. на суму 41537,80грн. (т.1 а.с.13-15).

Отже, на підставі угод про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідачем було погашено борг на загальну суму 345000,00грн., решту грошових коштів в сумі 550000,00грн. було перераховано відповідачем на розрахунковий рахунок позивача 10.07.2017р. в сумі 50000,00грн., 02.08.2018р. в сумі 400000,00грн. та 03.08.2017р. в сумі 100000,00грн. (т.1 а.с.91-93).

Будь - яких належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про своєчасне повернення грошових коштів наданих за договором, відповідачем ані до місцевого господарського суду ані до апеляційного господарського суду надано не було.

З огляду на вищевикладене, що матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем умов договору позики № 1602ФП від 16.02.2017р. в частині терміну (строку) повернення позики, який встановлено договором, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом обґрунтовано встановлено, що відповідач є таким, що допустив порушення умов договору та відповідно, позивач має право застосувати наслідки такого порушення (статті 610, 611 Цивільного кодексу України), зокрема в частині наслідків, які передбачені умовами договору.

Отже, як було зазначено вище, пунктом 5.2. договору сторонами було узгоджено, що у разі порушення строків повернення позики чи надмірно перерахованої суми грошових коштів, що встановлені в пунктах 4.1.,2.3. договору, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю штраф 28 процентів річних за користування чужими грошовими коштами, що нараховуються за вимогою покупця за кожен день прострочення. Крім того, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

На підставі вказаного пункту договору, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 28% річних в розмірі 429120,33грн. та інфляційні в сумі 164659,94грн. за період з 31.03.2017р. по 31.10.2017р.

Згідно вимог статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, як встановлено в пункті 1.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, місцевим господарським судом правомірно застосовано приписи статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена вказаною статтею, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів в наслідок інфляційних процесів за весь час прострочення по їх сплаті.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем умов договору щодо своєчасного повернення наданої позивачем позики, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних у розмірі 164659,94грн. за період з 31.03.2017р. по 31.10.2017р.

Крім того, як було зазначено вище, пунктом 5.2. договору сторонами було узгоджено, що у разі порушення строків повернення позики чи надмірно перерахованої суми грошових коштів, що встановлені в пунктах 4.1.,2.3. договору, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю штраф 28 процентів річних за користування чужими грошовими коштами, що нараховуються за вимогою покупця за кожен день прострочення.

Судова колегія зазначає, що цивільним законодавством передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 Цивільного кодексу України).

Таким чином виключення із даного правила, тобто звільнення боржника від сплати процентів за користування чужими грошовими коштами, може бути встановлено тільки договором між фізичними особами; буквальне тлумачення даного положення наведеної статті дозволяє зробити висновок, що юридичні особи не можуть бути звільнені від цього обов'язку.

Проценти, визначені статтею 536 Цивільного кодексу України, є встановленою законом платою за користування чужими грошовими коштами (тобто не є неустойкою за порушення грошового зобов'язання), яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Тобто сплата процентів, передбачених статтею 536 Цивільного кодексу України, є самостійним видом грошового зобов'язання, розмір якого встановлюється сторонами цивільного договору.

На відміну від статті 536, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, передбачає саме відповідальність за порушення грошового зобов'язання, про що свідчить навіть назва цієї статті.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідальність, передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки.

Відповідальність за статтею 625 Цивільного кодексу України полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судова колегія зауважує, що при укладенні договору позики від 16.02.2017р. №1302ФП сторонами було підтверджено, що проценти за користування чужими грошовими коштами, сплата яких передбачена договором, є не штрафною санкцією, а самостійним грошовим зобов'язанням, встановивши, що "у разі порушення строків повернення позики, що встановлені в пунктах 4.1.,2.3. договору, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю штраф 28 процентів річних за користування чужими грошовими коштами, що нараховуються за вимогою покупця за кожен день прострочення" (пункт 5.2. договору ). Зважаючи на зазначене, згідно приписів ст.ст. 6, 202 ЦК України, сторони усвідомлювали однозначне розуміння відповідачем суті процентів, погодили їх сплату та наявність відповідальності за порушення зобов'язання зі сплати процентів.

Таким чином, враховуючи різну правову природу процентів, передбачених статтею 536 Цивільного кодексу України, і процентів, що стягуються відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених статтею 536 Цивільного кодексу України та іншими статтями, і відшкодування інфляційних за весь час прострочення, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, є правомірним.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 29.05.2013р. у справі №6-39цс13, та аналогічна позиція викладена в "Аналізі практики застосування статті 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві", підготовленому Верховним Судом України та в постанові Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. №14.

Враховуючи вищевикладене, здійснивши перевірку нарахованих позивачем процентів за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга. Підприємство 9.5.3", колегія суддів дійшла висновку, що вказаних розрахунок є правильним та арифметично вірним, та відповідно погоджується в висновком місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 28% річних в розмірі 429120,33грн. за період з 31.03.2017р. по 31.10.2017р.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем під час розгляду справи місцевим господарським судом було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 9000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу за договором про надання консультаційних послуг №040716-2 від 04.07.2016р. (з урахуванням додаткових угод №1 від 15.07.2016р., №2 від 29.11.2016р., №3 від 29.11.2017р., №6 від 22.02.2018р. )

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.07.2016р. між Адвокатським об'єднанням "ЛОУ УОЛВС" в особі голови Крайза Олександра Ігоровича (надалі - виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок" "Новаагро" в особі директора Пилипенко М.П. (надалі - замовник) було укладено договір про надання консультаційних послуг №040716-2 від 04.07.2016р. (надалі - договір т.1 а.с.130-131), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання, зокрема, по наданню послуг з юридичного представництва інтересів однієї сторони, що виступає проти іншої сторони в судах або інших судових органах, представництва в цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних, трудових та інших справах (підпункти 1.1.1 та 1.1.2 пункту 1 договору).

Відповідно до пункту 3.4. договору, на підставі акту здачі - прийняття виконаних робіт, що є невід'ємною частиною цього договору узгоджується факт та обсяг виконання послуг (робіт) та оплати взаємних вимог. З моменту підписання акту здачі - прийняття виконаних робіт послуги вважаються наданими.

23.02.2018р. між Адвокатським об'єднанням "ЛОУ УОЛВС" в особі голови Крайза Олександра Ігоровича(надалі - виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок" "Новаагро" в особі директора Пилипенко Максима Павловича (надалі - замовник) було укладено додаткову угоду № 6 (надалі - додаткова угода т.1 а.с.134), відповідно до умов якої виконавець бере на себе зобов'язання з підготовки позовної заяви до СТОВ "Старовірівський птахокомплекс" про стягнення грошових коштів за договором позики № 1602ФП від 16.02.2017р. та інших процесуальних документів, подання до суду, відправку копій заяви сторонам, відповідачу, представлення у встановленому порядку інтересів замовника в господарському суді будь-якої інстанції у справі щодо стягнення грошових коштів із СТОВ "Старовірівський птахокомплекс" за договором поставки позики № 1602ФП від 16.02.2017р. (пункт 1 додаткової угоди).

Пунктом 2 додаткової угоди сторонами було узгоджено, що за надані послуги замовник зобов'язується сплати грошові кошти в наступному розмірі:

- підготовка позовної заяви до СТОВ "Старовірівський птахокомплекс" про стягнення грошових коштів за договором позики №1602ФП від 16.02.2017р. та інших процесуальних документів, подання до суду, відправка копій заяви сторонами - 5000,00 грн.;

- представництво у встановленому порядку інтересів замовника в господарському суді будь-якої інстанції у справі щодо стягнення грошових коштів із СТОВ "Старовірівський птахокомплекс" за договором позики №1602ФП від 16.02.2017р.

Відповідно до акту приймання-здачі наданих послуг від 21.06.2018р. за договором про надання № 040716-2 про надання послуг від 04.07.2016р. виконавцем було надано позивачу послуги з підготовки позовної заяви, подання до суду, відправка копій заяви сторонам, відповідачу - на суму 5000,00грн.; представництво інтересів позивача в суді та участь у судових засіданнях - 1000,00грн. х 4 (судових засідання) = 4000,00грн. (т.1 а.с.129)

На підтвердження оплати послуг адвоката, представником позивача було долучено до матеріалів справи платіжне доручення №583 від 21.06.2018р. на суму 9000,00грн. призначення платежу "плата за надання юридичних та консультаційних послуг зг. дог. 040716-2 від 04.07.2016, без ПДВ" (т.1 а.с.128).

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті126 Господарського процесуального кодексу України) .

З огляду на викладене, зважаючи на наявність в матеріалах справи доказів на підтвердження факту понесених позивачем витрат на послуги адвоката у розмірі 9000,00грн., та враховуючи подання доказів про сплату за надання правової допомоги на суму 9000,00грн., колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення заяви позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.

Судова колегія зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 31.07.2018р. у справі №922/576/18 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає витрати за подання апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" залишити без задоволення .

Рішення господарського суду Харківської області від 31.07.2018р. у справі №922/576/18 залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги у відповідності до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2018р.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя Т.Д. Геза

Суддя Н.О. Мартюхіна