ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року Справа № 915/590/18

м. Миколаїв

За позовом: Заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України

до відповідачів:

1) Установи "28 Управління начальника робіт",

2) Фізичної особи-підприємця Маріуца Сергія Васильовича

про: визнання договору недійсним та повернення нерухомого державного майна.

Суддя: Смородінова О.Г.

Секретар судового засідання: Ржепецька К.М.

Представники сторін:

від прокуратури: прокурор Довбня В.Г. - за посвідченням № 046783 від 10.05.2017; прокурор Брагар Д.В. - за посвідченням №049905 від 16.05.2018,

від позивача: Саламатін О.В. - за довіреністю № 220/449/д від 20.12.2017,

від відповідача-1: не з'явився,

від відповідача-2: не з'явився.

Суть спору:

14 червня 2018 року Заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 7-2/2415вих-18 від 14.06.2018 до відповідачів: Установи "28 Управління начальника робіт" та Фізичної особи-підприємця Маріуца Сергія Васильовича, - про:

1) визнання недійсним договору зберігання від 02.01.2018, укладеного між Установою "28 Управління начальника робіт" та Фізичною особою-підприємцем Маріуца Сергієм Васильовичем;

2) зобов'язання Фізичної особи-підприємця Маріуца Сергія Васильовича повернути за актом прийому-передачі державі - Міністерству оборони України - нежитлове приміщення загальною площею 170 кв.м. та відкритий майданчик загальною площею 116 кв.м., розташовані за адресою: м. Миколаїв. вул. Очаківська, 2/2.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі: умов пунктів 6.1, 2.1, 1.3 договору зберігання б/н від 02.01.2018; протоколу огляду місця події від 22.02.2018 (із фототаблицею); протоколів допиту свідків в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0000019; судових актів по господарській справі № 5/214/08; інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; норм статей 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру", статті 1 Закону України "Про оборону України", статей 3, 15 Закону України "Про Збройні Сили України", статей 3, 9, 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статей 11, 203, 215, 216, 235, 509, 526, 626, 901, 936 Цивільного кодексу України, статей 179, 287 Господарського кодексу України, та мотивовані таким:

Вивченням встановлено, що власне діяльність із надання послуг зберігання, що є предметом договору зберігання від 02.01.2018, з боку 28 УНР не здійснювалась, в свою чергу ФОП Маріуца С.В. фактично користувався приміщенням, в якому зберігалося його майно, мав вільний доступ до нього, а також здійснював у приміщенні господарську діяльність.

Вищевказаний договір є удаваним правочином, який укладений між 28 УНР та ФОП Маріуца С.В. для приховання іншого правочину, який вони вчинили, а саме - договору оренди нерухомого державного майна.

Відповідач-1 - Установи "28 Управління начальника робіт" у відзиві № 275 від 20.07.2018 заперечує на позов, просить суд залишити його без задоволення, мотивуючи наступним:

по-перше, заявлений заступником військового прокурора Миколаївського гарнізону позов за відсутності обставин здійснення 28 УНР своєї діяльності з порушенням встановленого правового господарського порядку є безпідставним;

по-друге, позовна вимога прокурора щодо повернення ФОП Маріуца С.В. Міністерству оброни України нежитлового приміщення є надуманою, адже складське приміщення по вул. Очаківська, 2/2 в м. Миколаєві 28 УНР цьому підприємцю не передавалося. Нездійснення або неналежне здійснення Міністерством оборони України в особі 28 УНР захисту інтересів держави щодо охорони нерухомого майна на даний час не існує. Згідно зазначеного договору зберігання від 02.01.2018 28 УНР надаються платні послуги щодо зберігання майна підприємця;

по-третє, відповідач-1 звертає увагу суду, що на даний час не існує спірних правовідносин між органом управління майном - Міністерством оборони України та 28 УНР щодо нерухомого майна - складських приміщень по вул. Очаківська, 2/2 в м. Миколаєві. За даних обставин, питання «вартості спірного нерухомого державного майна» не є предметом позову.

Відповідач 2 - Фізична особа-підприємець Маріуца Сергій Васильович правом, передбаченим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України щодо оформлення відзиву на позовну заяву і документів, що підтверджують заперечення проти позову, так і не скористався, вимоги суду щодо надання відзиву не виконав, про причини невиконання вимог суду не повідомив.

Водночас, враховуючи відсутність відзиву по суті позову, згідно ст. 165 ГПК України справу вирішено за наявними в ній матеріалами.

08.11.2018 за наслідками розгляду справи суд на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, вислухавши представників учасників справи, суд

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається із наданих прокуратурою суду інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 115677836; дата, час формування: 28.02.2018 14:30:16), відповіді Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації № 508 від 02.03.2018 (на запит прокуратури № 7-2/801вих-18 від 28.02.2018) та судових актів Господарського суду Миколаївської області по господарській справі № 5/214/08 (рішення від 21.05.2008 та ухвала від 28.01.2009) станом на 28 лютого 2012 року право власності на нежитловий об'єкт (виробнича база) за адресою: м. Миколаїв, вул. Очаківська, 2/2 зареєстровано за Державою в особі Міністерства оборони України (позивач у даній справі) в повному господарському віданні Установи "28 Управління начальника робіт" (відповідач-1 у даній справі).

02 січня 2018 року між відповідачами був укладений договір зберігання (на примірнику позивача номер відсутній), згідно з предметом якого 28 УНР, як зберігач, зобов'язується зберігати та повернути майно (найменування відсутнє) поклажодавця - ФОП Маріуца С.В. В порядку та на умовах, визначених цим договором, для зберігання майна поклажодавця зберігач забезпечує придатним для зазначених цілей приміщенням. Подальше переміщення майна здійснюється за узгодженням сторін. За умовами договору зберігач зберігає майно у будівлі, сховищі, відкритому майданчику (далі - будівлі), що знаходиться за адресою (запис відсутній) приміщення 170 м2 (із виправленням) площадка 116 м2 площею 286 м2 (п. п. 1.1, 1.2, 1.3 договору).

Умовами розділу 2 договору передбачено: щомісячну до 5 числа плату за зберігання майна у розмірі (з ПДВ) 5140,00 грн. на підставі наданого зберігачем рахунку (п. п. 2.1 - 2.3 договору) та оформлення актів прийому-передачі наданих послуг між сторонами (п. 2.4 договору).

Розділом 3 договору сторони визначили права та обов'язки зберігача, зокрема, пунктом 3.7 якого визначено, що приймання та видача майна, що зберігається, здійснюється комірниками (м. Одеса, м. Миколаїв), контроль за виконанням умов договору зберігання здійснює начальник бази виробничого обслуговування.

Розділ 4 договору встановлює права та обов'язки поклажодавця, в якому, зокрема, мова йде про роботи щодо навантаження/розвантаження майна за попереднім погодженням між зберігачем та поклажодавцем.

Розділ 5 договору передбачає відповідальність сторін. Так, зокрема: за несвоєчасне або неповне проведення грошових розрахунків відповідно до п. 2.1, п. 2.2 та п. 2.3 цього договору, поклажодавець зобов'язаний сплатити зберігачу штраф у розмірі 30 відсотків вартості від суми боргу за кожен факт порушення умов договору; у випадку затримання проведення грошових розрахунків зі зберігачем більше, ніж на два місяці, останній має право притримати відвантаження майна поклажодавця до повного погашення такої заборгованості та пред'явити претензію (п. п. 5.6 та 5.7 договору).

Відповідно до умов п. 6.1 цей договір вважається укладеним і набирає чинності з 1 січня 2018 року та діє до 31 грудня 2018 року з правом його подальшої пролонгації.

Предметом даного позову виступає майнова вимога прокурора до відповідачів про визнання недійсним, як удаваного, укладеного між ними договору зберігання та зобов'язання відповідача-2 повернути позивачу спірне нерухоме державне майно.

Підставою - договір зберігання б/н від 02.01.2018, застосування статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру", статті 1 Закону України "Про оборону України", статей 3, 15 Закону України "Про Збройні Сили України", статей 3, 9, 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статей 11, 203, 215, 216, 235, 509, 526, 626, 901, 936 Цивільного кодексу України, статей 179, 287 Господарського кодексу України.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурор в якості доказів того, що вищенаведений договір є удаваним, посилається на наступні докази:

1) у протоколі огляду місця події від 22.02.2018 прокурором військової прокуратури Миколаївського гарнізону зафіксовано факт використання приватними підприємцями та фізичними особами-підприємцями, у т.ч., ФОП Маріуца С.В., наданих їм нежитлових приміщень для ведення господарської діяльності: виконання робіт з ремонту автомобільної техніки, стоянки вантажівок, технічного їх обслуговування, продажу автомобільних запчастин, використання столярного цеху для виготовлення меблів.

До протоколу також додані фотознімки (у вигляді фото таблиці).

2) протоколи допиту свідків, які були складені 12.04.2018 та 16.04.2018 в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0000019 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 Кримінального кодексу України (а. с. 73-87).

Саме посилаючись на наведені докази прокурор стверджує, що у сукупності викладені обставини свідчать про те, що при укладенні договору зберігання від 02.01.2018 реальне волевиявлення 28 УНР було спрямоване на виникнення у ФОП Маріуца С.В. строкового оплатного права володіння та користування нежитловим приміщенням та відкритим технічним майданчиком загальною площею 286 м2 військового містечка № 96, розташованих за адресою: м. Миколаїв, вул. Очаківська, 2/2.

Відповідач-1, заперечуючи на позові вимоги, посилається на п. п. 1.1, 1.4, 2.2 Положення про Установу "28 Управління начальника робіт", норми статей 6 та 136 Господарського кодексу України, надає в обґрунтування своєї позиції: договір зберігання № 12017 від 01.01.2017 (між ФОП Маріуца С.В. та Установою "28 Управління начальника робіт") разом із актом приймання-передачі майна на зберігання від 01.04.2017; договір зберігання № 3/м від 02.01.2018 (оспорюваний договір).

Акт приймання-передачі майна на зберігання за договором зберігання № 3/м від 02.01.2018 не надано учасниками справи до матеріалів справи.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши обставини справи відносно норм чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до приписів ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За загальними правилами, суб'єкт, який вимагає застосування наслідків удаваного правочину, повинен довести, що він вчинений з метою приховати інший правочин. При цьому, обов'язок доведення тієї обставини, що сторони подібної мети не мали, не може бути перекладено на відповідача (відповідачів) у такій справі.

Так, за змістом статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд, проаналізувавши обставини даної справи в сукупності з наданими учасниками справи доказами, вважає, що зробити висновок про удаваний характер правочину тільки на тій підставі, що ФОП Маріуца С.В. використовує приміщення з метою здійснення господарської діяльності не можна.

Проте, доказів, які надані прокуратурою, явно не достатньо для кваліфікації оспорюваного договору про зберігання як удаваного правочину та застосування до відносин сторін правових норм про оренду і визнання укладеного договору недійсним як такого, що суперечить Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

По-перше, висновки протоколу огляду місця події мають відношення до 8-ох суб'єктів господарювання; фотознімки ж не вказують на те, чиє саме майно на них зображено.

Протоколи допиту свідків містять покази допитаних осіб саме про те, що ФОП Маріуца С.В. використовує території (складу) для зберігання автозапчастин для вантажних автомобілів, перебуває на території кожен день та займається ремонтом своїх вантажних автомобілів.

По-друге, відповідно до приписів статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 ГПК України).

Порівняльний же аналіз положень оспорюваного договору з положеннями як § 1 глави 66 Цивільного кодексу України, так і статей 3, 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", в частині визначення його умов, жодним чином не дає підстави стверджувати, що між відповідачами в даній справі фактично було укладено договір оренди нерухомого державного майна, оскільки, крім іншого, в оспорюваному договорі не визначений об'єкт, фіксація якого безумовно є обов'язковим у відносинах оренди.

Крім того, відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Суд вважає слушним та доцільним зауваження відповідача-1 щодо того, що між органом управління майном - Міністерством оборони України та 28 УНР щодо нерухомого майна - складських приміщень по вул. Очаківська, 2/2 в м. Миколаєві не існує спірних правовідносин.

Отже, суд погоджується з позицією 28 УНР та не вбачає порушень інтересів Міністерства оборони України у відносинах щодо яких виник спір.

Враховуючи вищенаведені норми та обставини справи, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наданими у справу доказами, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Судовий збір, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 201, 219, 220, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку, визначеному статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

орган, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб: Військова прокуратура Миколаївського гарнізону (54030, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 18а);

позивач: Міністерство оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код 00034022);

відповідач 1: Установа "28 Управління начальника робіт" (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код 24967480);

відповідач 2: Фізична особа-підприємець Маріуца Сергій Васильович (54003, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1).

Повне рішення складено 19 листопада 2018 року.

Суддя О.Г. Смородінова