ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2018м. ДніпроСправа № 904/4555/18

Суддя Господарського суду Дніпропетровської області Новікова Р.Г. при секретарі судового засідання Яковлєвій А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія", м. Київ

до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Жовті Води, Дніпропетровська область

про стягнення пені у розмірі 12876грн.61коп., інфляційної складової у розмірі 3974грн.15коп., 3% річних у розмірі 1160грн.74коп.

За участю представників:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: Левченко І.А., дов. №18/2087 від 01.03.2018р.

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" звернулось до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" з позовом про стягнення пені у розмірі 12876грн.61коп., інфляційної складової у розмірі 3974грн.15коп., 3% річних у розмірі 1160грн.74коп.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про закупівлю товарів №225/13/113Е від 22.03.2018р. в частині своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.10.2018р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

07.11.2018р. до суду надійшов від Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач у відзиві посилається на те, що нарахування пені є безпідставним, оскільки умови пункту 7.2. договору не визначають розміру нарахування пені. Крім того, відповідач зазначив, що позивач не виконав досудовий порядок врегулювання спору. Також, відповідач вказав, що є рішення судів про стягнення з позивача на користь відповідача штрафних санкції, які на сьогоднішній день не виконані позивачем.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення відповідача, суд установив таке.

22.03.2017р. між Державним Підприємством "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" (далі - постачальник) підписано договір про закупівлю товарів №225/13/113Е (далі - договір).

Відповідно пункту 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити покупцю товари, зазначені в пункті 1.2 договору, а покупець прийняти і оплатити такі товари.

Пунктом 4.2 договору визначено, що позивач здійснює оплату отриманої партії товарів по факту їх поставки протягом 180 календарних днів.

Положеннями пункту 5.1 договору передбачено, що поставка товарів здійснюється партіями. Обсяг кожної партії уточнюється у заявках, термін поставки кожної партії товарів - три робочі дні після отримання заявки.

Відповідно до пункту 7.2 договору, за кожен день прострочення виконання зобов'язань винна сторона повинна сплатити штрафні санкції у розмірі, передбаченому статтею 231 Господарського кодексу України, від обсягу невиконаних зобов'язань.

Згідно з пунктом 11.1 договору договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017р., але в будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

На виконання умов договору позивач здійснив поставку товару відповідачу, що підтверджується наступними видатковими накладними №593 від 26.06.2017 року на суму 18956грн.76коп., №648 від 14.07.2017р. на суму 81867грн.96коп., №730 від 27.07.2017р. на суму 22354грн.39коп., №748 від 02.08.2017р. на суму 49634грн.33коп., №891 від 20.09.2017р. на суму 220788грн.36коп. (а.с.34-38).

Відповідачем здійснено оплату за отриманий товар з порушення строків оплати, у зв'язку з чим позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню в розмірі 12876грн.61коп. за загальний період з 24.12.2017р. по 07.05.2018р., 3% річних в розмірі 1160грн.74коп. за загальний період з 24.12.2017р. по 07.05.2018р., інфляційну складову в розмірі 3974грн.15коп. за загальний період з січня 2018 року по квітень 2018 року.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Пунктом 4.2 договору визначено, що позивач здійснює оплату отриманої партії товарів по факту їх поставки протягом 180 календарних днів.

Враховуючи умови пункту 4.2. договору строк оплати товару за видатковою накладною №593 від 26.06.2017 року настав 23.12.2017р., за видатковою накладною №648 від 14.07.2017р. - 10.01.2018р., за видатковою накладною №730 від 27.07.2017р. - 23.01.2018р., за видатковою накладною №748 від 02.08.2017р. - 29.01.2018р., за видатковою накладною №891 від 20.09.2017р. - 19.03.2018р.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач несвоєчасно сплачував вартість отриманого товару:

- товар, переданий згідно видаткової накладної №593 від 26.06.2017 року на суму 18956грн.76коп., був сплачений платіжним дорученням №342 від 03.05.2018р. (а.с.45). Тобто з простроченням на 130 календарних днів;

- товар, переданий згідно видаткової накладної №648 від 14.07.2017р. на суму 81867грн.96коп., був сплачений платіжними дорученнями №13603 від 18.10.2017р. (а.с.39), №17622 від 01.11.2017р. (а.с.41), №8150 від 03.05.2018р. (а.с.46). Тобто з простроченням на 112 календарних днів;

- товар, переданий згідно видаткової накладної №730 від 27.07.2017р. був сплачений платіжним дорученням №2419 від 01.02.2018р. (а.с.44). Тобто з простроченням на 8 календарних днів;

- товар, переданий згідно видаткової накладної №748 від 02.08.2017р. був сплачений платіжними дорученнями №13617 від 01.11.2017р. (а.с.40), №18996 від 08.11.2017р. (а.с.42), №8151 від 03.05.2018р. (а.с.47). Тобто з простроченням на 93 календарних днів;

- товар, переданий згідно видаткової накладної №891 від 20.09.2017р. був сплачений платіжними дорученнями №2401 від 01.02.2018р. (а.с.43), №2399 від 08.05.2018р. (а.с.48). Тобто з простроченням на 49 календарних днів.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перевірено розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, та встановлено, що він відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Позивачем при нарахуванні суми інфляційної складової за період з січня 2018 року по квітень 2018 року на суму боргу в розмірі 31867грн.96коп. за видатковою накладною №648 від 14.07.2017р. не враховано, що строк оплати настав 10 січня 2018 року.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи викладене, нарахування суми інфляційної складової можливе з лютого 2018 року.

При здійсненні розрахунку суми інфляційної складової за лютий 2018 року на суму боргу в розмірі 22354грн.39коп. за видатковою накладною №730 від 27.07.2017р. не враховано, що відповідач здійснив оплату 01 лютого 2018 року, тобто в лютому 2018 року борг вже був відсутній. З огляду на викладене, нарахування суми інфляційної складової за лютий 2018 року на суму боргу в розмірі 22354грн.39коп. за видатковою накладною №730 від 27.07.2017р. є помилковим.

За результатом зробленого судом розрахунку суми інфляційної складової, стягненню з відповідача підлягає сума інфляційної складової в розмірі 3145грн.99коп. В частині стягнення суми інфляційної складової в розмірі 828грн.16коп. слід відмовити.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Між сторонами у справі, що розглядається, виник спір щодо неоплати поставленого товару.

За змістом положень ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України).

Умовами пункту 7.2. договору сторони не визначили, яка саме частина ст. 231 Господарського кодексу України є підставою для сплати відповідачем штрафних санкцій та не встановили конкретного розміру (відсотку) штрафної санкції (пені), яка в силу ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України та ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України підлягає обчисленню саме у відсотках.

Договір, який і є підставою для застосування договірної неустойки, містить не її розмір, а лише відсилання до норми законодавства, якою передбачені різні підстави стягнення та обчислення штрафних санкцій, зокрема ч. 2, 4, 6 ст. 231 Господарського кодексу України.

За приписом же ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

В тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Між тим, ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, на яку посилається позивач в обґрунтування стягнення пені, не є такою нормою законодавства, яка встановлює обов'язок та умови сплати пені, тобто є безумовною підставою для стягнення неустойки в силу закону, а відтак не може бути застосована у даному випадку.

Враховуючи те, що умовами договору взагалі не встановлено розміру пені за порушення виконання грошового зобов'язання, а ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі, виходячи з облікової ставки Національного банку України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 червня 2018 року в справі №904/5922/17.

Враховуючи викладене, нарахована на підставі пункту 7.2. договору та заявлена до стягнення пеня в розмірі 12876грн.61коп. не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обставини, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог про стягнення з відповідача суми інфляційної складової в розмірі 3145грн.99коп. та суми 3% річних у розмірі 1160грн.74коп., підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, та покладаються в даному випадку на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи викладене та керуючись нормами статей Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 13, 20, 41, 42, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення пені у розмірі 12876грн.61коп., інфляційної складової у розмірі 3974грн.15коп., 3% річних у розмірі 1160грн.74коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (; місцезнаходження: 52210, Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вул. Горького, 2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" (; місцезнаходження: 02068, м.Київ, вул. Анни Ахматової, 13, офіс 222) суму інфляційної складової у розмірі 3145грн.99коп., 3% річних у розмірі 1160грн.74коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 421грн.31коп.

В частині стягнення пені в розмірі 12876грн.61коп. та інфляційної складової в розмірі 828грн.16коп. - відмовити.

Видати наказ після набрання чинності рішенням.

В судовому засіданні 13.11.2018р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 19.11.2018р.

Суддя Р.Г. Новікова