ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2018 р. м. Київ Справа № 910/3425/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Реуцька Т.О.
за участю представників учасників процесу:
від позивача: згідно протоколу судового засідання від відповідача: згідно протоколу судового засідання від третьої особи-1: згідно протоколу судового засідання від третьої особи-2: згідно протоколу судового засідання
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської ради
на рішенняГосподарського суду міста Києва
від24.05.2018
суддя Турчин С.О., м. Київ
повний текст складений04.06.2018
за позовомприватного акціонерного товариства "Київський річковий порт", м. Київ
доКиївської міської ради, м. Київ
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 1) комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва", м. Київ 2) Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, м. Київ
провизнання незаконними та скасування рішень

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Київський річковий порт", яке в подальшому змінило найменування на приватне акціонерне товариство "Київський річковий порт" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (надалі - відповідач) про визнання незаконними та скасування рішення Київської міської ради від 21.12.2000 № 139/1116 "Про згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку по вул. Турівській, 12 у м. Києві", а також позиції № 265 таблиці № 7 додатку № 7 до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва".

Вказаний позов мотивований тим, що оскаржувані рішення відповідача, як органу місцевого самоврядування, не відповідають вимогам законодавства та порушують право власності позивача на нерухоме майно, а саме гуртожиток по вул. Турівській, 12 у м. Києві.

Київська міська рада проти позову заперечувала, зазначаючи про те, що позивач в листі від 12.12.2010 № 01-29-454 за підписом Голови правління, як повноважним представником товариства позивача, не заперечував проти передачі спірної будівлі по вул. Турівській, 12 до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Окрім того, приймаючи рішення про реєстрацію прав за Публічним акціонерним товариством "Київський річковий порт", державний реєстратор підтвердив неіснуючі факти, а саме - право власності, яке на момент прийняття вказаного рішення було відсутнє у Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт", оскільки власником спірного нерухомого майна була територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. Також відповідач просив суд застосувати до вимог позивача строк позовної давності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2018 до участі справі № 910/3425/18 як третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва" (надалі - третя особа-) та Подільську районну в місті Києві державну адміністрацію (надалі - третя особа-2).

Треті особи заперечували проти вимог позивача з підстав подібних тим, які наводилися відповідачем у запереченнях на позов.

22.05.2018 позивач подав суду клопотання про уточнення позовних вимог, у якому він, не змінюючи предмету, підстав та суті позовних вимог, виклав п. 4 прохальної частини в наступній редакції: "Визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" в частині включення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Подільському районі, жилого будинку (гуртожитку), який знаходиться за адресою: вул. Турівська, 12, м. Київ (позиція № 265 таблиця № 7 додатку № 7 до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва".

Вказана заява була прийнята судом розгляду і спір вирішувався з урахуванням уточнених позовних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі № 910/3425/18 позов було задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 21.12.2000 № 139/1116 "Про згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку по вул. Турівській, 12 у м. Києві".

Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" в частині включення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Подільському районі, жилого будинку (гуртожитку), який знаходиться за адресою: вул. Турівська, 12, м. Київ (позиція № 265 таблиця № 7 додатку № 7 до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва".

Вирішено питання судових витрат.

Приймаючи вищевказане рішення, місцевий господарський суд, посилаючись на норми ст. ст. 16, 21, 216, 393 Цивільного кодексу України, ст. 59 Цивільного кодексу Української РСР, ст. ст. 19, 144 Конституції України, положення Законів України «Про місцеве самоврядування», «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про власність», зазначив про те, що передумовою для припинення права власності на майно шляхом добровільної відмови є воля власника на її вилучення, реалізована через уповноважені органи. Однак в судовому порядку було визнано недійсною з моменту укладення односторонню угоду від 12.12.2000 про передачу будівлі по вул. Турівській, 12 у м. Києві до комунальної власності, оформлену листом відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт" від 12.12.2000 №01-29-454. Тобто, вказаний правочин не породжує жодних правових наслідків. Окрім того, нерухоме майно по вул. Туровській, 12 у м. Києві на дату прийняття відповідачем спірного рішення, перебувало в іпотеці ВАТ "Всеукраїнський акціонерний банк", але суду не надано доказів отримання згоди іпотекодержателя на передачу вказаного об'єкту нерухомості до комунальної власності. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги позивача щодо визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 21.12.2000 № 139/1116 "Про згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку по вул. Турівській, 12 у м. Києва.

Скасування оскаржуваного позивачем рішення відповідача від 21.12.2000 № 139/1116 свідчить про відсутність правових підстав для включення нерухомого майна по вул. Турівській, 12 у м. Києва до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, а тому це майно має бути виключено з відповідного переліку майна, включеного до комунальної власності територіальної громади міста Києва (позиція № 265 таблиця № 7 додатку № 7 до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва").

Також місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, про застосування якого подав заяву відповідач.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Київська міська рада (надалі - скаржник, відповідач) звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі № 910/3425/18 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, внаслідок чого невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, а саме ст. ст. 2, 75, 227-229 Господарського процесуального кодексу України, ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР, ст. 267 Цивільного кодексу України, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення.

На думку скаржника, судом взагалі не було досліджено підстави прийняття оскаржуваного позивачем рішення від 21.12.2000 № 139/1116. Зокрема, суд невірно визначив лист позивача від 12.12.2000 № 01-29-454 односторонньою угодою, яка створила обов'язки лише для відповідача.

Судом було покладено в основу рішення у даній справі лише обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/18283/17 від 07.12.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 та не надано належної оцінки доводам відповідача. Проте рішення місцевого та апеляційного господарських судів у справі № 910/18283/17 були скасовані постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.06.2018 та в задоволенні позову відмовлено.

Поза увагою місцевого господарського суду залишено пояснення третьої особи-2 щодо обставин, встановлених постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.07.2016 у справі № 826/16904/14 за позовом публічного акціонерного товариства «Київський річковий порт» до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення, залишену без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016. У названій адміністративній справі, серед іншого, суд прийшов до висновку, що публічне акціонерне товариство «Київський річковий порт» не є власником або користувачем земельної ділянки, розташованої по вул. Турівській, 12 м. Києві, та відповідно не має обов'язку сплачувати земельний податок з цієї ділянки.

Решта доводів апеляційної скарги є тотожними тим, які наводилися відповідачем під час розгляду справи місцевим господарським судом.

Треті особи подали заяви про приєднання до апеляційної скарги відповідача та просили суд апеляційну скаргу задовольнити. Водночас третя особа-1 в заяві про приєднання до апеляційної скарги просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі № 910/3425/15 та залишити позовні вимоги без розгляду. Третя особа-2 також просила скасувати вказане судове рішення, але прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заяви третіх осіб про приєднання до апеляційної скарги були прийняті до розгляду судом апеляційної інстанції в порядку ст. 265 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України).

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, наголошуючи на тому, що місцевим господарським судом було повно та всебічно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, а висновки, викладені в судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам справи.

На думку позивача, скаржником не надано ані до заперечень на позов, ані до апеляційної скарги жодних доказів, які б спростовували доводи позивача, зокрема, щодо права власності позивача на спірне нерухоме майно. Посилання на порушення судом законодавчих норм не відповідає дійсності та спростовується зібраними у справі матеріалами.

Посилання скаржника на те, що судом не було враховано пояснення, надані відповідачем і третіми особами, а в основу рішення покладено висновки іншого судового рішення у справі № 910/18283/17, є безпідставним, оскільки рішення у даній справі приймалося місцевим господарським судом з дослідженням усіх обставин справи та з перевіркою відповідності вимогам законодавства оскаржуваного рішення відповідача від 21.12.2000 № 139/1116.

Також позивач просив суд поновити строк для подання відзиву на апеляційну скаргу як пропущений з поважних причин, посилаючись на те, що позивач не міг подати відзив у встановлений судом строк, оскільки він не отримав ані ухвали суду про відкриття апеляційного провадження у даній справі, ані копії апеляційної скарги та не був ознайомлений з доводами останньої.

Судом було встановлено, що апеляційне провадження у даній справі було відкрито ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2018, в якій учасникам справи встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 27.07.2018, а судове засідання призначено на 07.08.2018. Однак позивач зміг ознайомитись з матеріалами справи та з апеляційною скаргою, відповідно, лише 01.08.2018, тобто поза межами встановленого судом строку, але не дивлячись на це, відзив на апеляційну скаргу було підготовлено та надано суду до дати першого судового засідання у даній справі.

Суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованим клопотання позивача та задовольнила його, у зв'язку з чим розгляд справи здійснюється з урахуванням відзиву позивача на апеляційну скаргу.

Відповідач подав суду клопотання про залучення до матеріалів копій постанов Верховного Суду у справі № 910/18283/17 від 06.06.2018, на які міститься посилання в апеляційній скарзі.

Вказане клопотання було задоволено судом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2018 у справі № 910/3425/18 (головуючий суддя Чорногуз М.Г., судді: Смірнова Л.Г., Пономаренко Є.Ю.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 та призначено її до розгляду на 07.08.2018.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2018, у зв'язку з перебуванням судді Пономаренка Є.Ю., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, для розгляду справи № 910/3425/18 визначено колегію суддів у складі головуючий суддя Чорногуз М.Г., судді: Смірнова Л.Г., Пашкіна С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2018 у справі № 910/3425/18 (головуючий суддя Чорногуз М.Г., судді: Смірнова Л.Г., Пашкіна С.А.) апеляційна скарга Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі № 910/3425/18 прийнята до провадження колегією суддів у складі головуючий суддя Чорногуз М.Г., судді: Смірнова Л.Г., Пашкіна С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2018 у справі № 910/3425/18 оголошено перерву у даній справі до 18.09.2018.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2018, у зв'язку з перебуванням судді Пашкіної С.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, для розгляду справи № 910/3425/18 визначено колегію суддів у складі головуючий суддя Чорногуз М.Г., судді: Смірнова Л.Г., Агрикова О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2018 у справі № 910/3425/18 (головуючий суддя Чорногуз М.Г., судді: Смірнова Л.Г., Агрикова О.В.) апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі № 910/3425/18 прийнято до провадження; розгляд апеляційної скарги Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі № 910/3425/18 призначено на 18.09.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2018 у справі № 910/3425/18 (головуючий суддя Чорногуз М.Г., судді - Смірнова Л.Г., Агрикова О.В.) оголошено перерву у даній справі до 04.10.2018.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" № 454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

25.06.2018 в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про юридичну особу - Північний апеляційний господарський суд, ідентифікаційний код 42262953.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України № 295/2018 від 28.09.2018 "Про переведення суддів", відповідно до підпункту 7 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України, пункту 1 частини другої статті 53, частини третьої статті 82 і пункту 40 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пункту 11 розділу III "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Вищу раду правосуддя" сформовано склад Північного апеляційного господарського суду шляхом переведення суддів.

Рішенням зборів суддів Північного апеляційного господарського суду № 1 від 02.10.2018 визначено днем початку роботи Північного апеляційного господарського суду 3 жовтня 2018 року, про що в газеті "Голос України" № 185 (6940) 03.10.2018 опубліковано відповідне повідомлення. Відтак, в силу приписів ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

За актом прийняття-передачі судової справи від 01.10.2018 справу № 910/3425/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2018, справу № 910/3425/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Скрипка І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2018 апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі № 910/3425/18 було прийнято до провадження колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Скрипка І.М. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.11.2018.

В судовому засіданні 15.11.2018 представник скаржника та третьої особи-2 підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просили суд скаргу задовольнити, скасувати рішення місцевого господарського суду в зазначеній скаржником частині та прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.

В судовому засіданні 15.11.2018 адвокат позивача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі № 910/3425/18 - без змін як таке, що було ухвалено з об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Третя особа -1 в судове засідання не з'явилася, про поважні причини неявки суд не повідомила.

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи від третьої особи-1 через відділ забезпечення атоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів до суду не надходило.

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі-ГПК України) визначено, яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, у відповідності до вимог ст. 42 ГПК України зважаючи на відсутність клопотань про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності третьої особи-1.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, згідно зі Статутом приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт" (п.1.1), затвердженого рішенням Загальних Зборів акціонерів публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт", протокол б/н від 18.04.2018, приватне акціонерне товариство "КИЇВСЬКИЙ РІЧКОВИЙ ПОРТ" є новим найменуванням публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт", Відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт", яке було засновано Фондом державного майна України шляхом перетворення Державного Київського річкового порту Українського міжгалузевого державного об'єднання річкового флоту "Укррічфлот" у відкрите акціонерне товариство відповідно до законів України "Про підприємства в Україні", "Про господарські товариства", "Про цінні папери та фондовий ринок", "Про приватизацію майна державних підприємств", Указу президента України "Про корпоратизацію підприємств" від 15.06.1993р. та наказів Фонду державного майна України від 10.11.1992 № 477 та від 03.12.1992 № 537. Товариство з моменту його державної реєстрації є правонаступником Державного Київського річкового порту Українського міжгалузевого державного об'єднання річкового флоту "Укррічфлот" з переходом до нього усіх майнових прав і обов'язків та Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт".

Відповідно до наказів Фонду державного майна України № 447 від 10.11.1992 та № 537 від 03.12.1992, створено акціонерне товариство "Київський річковий порт" шляхом перетворення державного підприємства в відкрите акціонерне товариство.

В п. 1.2 Статуту Акціонерного товариства "Київський річковий порт", затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15.01.1992 № 25, зазначено про те, що товариство з моменту його реєстрації є правонаступником державного підприємства Київський річковий порт з переходом до нього усіх майнових прав і зобов'язань останнього.

Як встановлено судом, відповідно до п. 2 наказу Фонду державного майна України від 11.07.1996 № 788 будинок по вул. Турівська, 12 (гуртожиток) було передано до статутного фонду ВАТ "Київський річковий порт", про що 11.06.1997 Головним управлінням житлового господарства та майна Київської міської державної адміністрації було видано свідоцтво про право власності серії ЖБ № 010000532 на гуртожиток в цілому, площею 3574,600 кв.м., який розташований в м. Києві за адресою: вул. Турівська, 12.

Назване Свідоцтво про право власності було видане на підставі наказу "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна" від 27.05.1997 № 207-В і на зворотній стороні Свідоцтва міститься відмітка Бюро технічної інвентаризації м. Києва Київської міської ради народних депутатів від 18.06.1997 про те, що домоволодіння №12 по вул. Турівська м. Києва зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за Відкритим акціонерним товариством "Київський річковий порт" на підставі Свідоцтва про право власності від 11.06.1997 та записано в реєстровій книзі під №2168-П. Домоволодіння №12 по вул. Турівська в цілому складається з гуртожитку площею 3574,6 м. кв.

Київське міське бюро технічної інвентаризації на запит державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Загвоздіної А.М. надало інформаційну довідку № 2466, у якій повідомило про те, що згідно з даними БТІ, гуртожиток площею 3574,6 кв.м. за адресою вул. Турівська, 12 на праві власності зареєстрований за Відкритим акціонерним товариством "Київський річковий порт". У зв'язку з цим, 10.08.2016 державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загвоздіною А.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за Публічним акціонерним товариством Київський річковий порт" на гуртожиток, загальною площею 3573,2 кв.м по вулиці Турівській, 12 у м. Києві.

У 2000 році на адресу Київського міського голови було направлено лист № 01-29-454 від 12.12.2000 за підписом голови правління ВАТ "Київський річковий порт" Душника Г.А., в якому зазначено, що керівництво ВАТ "Київський річковий порт" не заперечує проти передачі будівлі по вул. Турівська, 12 у м. Києві в комунальну власність при позитивному вирішенні питання про звільнення порту від сплати податку на землю на 2001 і 2002 роки.

Керуючись ст. 60 закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та враховуючи пропозицію Відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт" безоплатно передати у власність територіальної громади міста Києва гуртожиток на вулиці Турівській 12 (лист від 12.12.2000 № 01-29-454), Київською міською радою (надалі - відповідач) було прийнято рішення від 21.12.2000 № 139/1116 "Про згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку на вул. Турівська, 12".

Відповідно до вказаного рішення Київська міська рада вирішила надати згоду на безоплатне прийняття гуртожитку на вул. Турівська, 12 до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передачу його до комунальної власності територіальної громади Подільського району.

02.12.2010 відповідачем було прийнято рішення № 284/5096, відповідно до п. 1 якого затверджено переліки об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з додатками 1- 10 до цього рішення. Зокрема, в позиції № 265 таблиці № 7 додатка № 7 до названого рішення зазначено про те, що будинок по вул. Турівська, 12 зараховано до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Позивач вважає, що відповідачем було порушено право власності позивача на нерухоме майно, а саме на будівлю по вул. Турівській, 12 у м. Києві, оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі № 910/18283/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2018, було визнано недійсною з моменту укладення односторонню угоду від 12.12.2000 про передачу будівлі по вул. Турівській, 12 у м. Києві до комунальної власності, оформлену листом відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт" від 12.12.2000 № 01-29-454.

Тобто лист від 12.12.2000 № 01-29-454, на який міститься посилання в рішенні відповідача від 21.12.2000 № 139/1116 "Про згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку на вул. Турівська, 12", який є одностороннім правочином позивача про передачу вказаної будівлі до комунальної власності і він визнаний недійсним у судовому порядку, а тому не створює правових наслідків і вищезгадане рішення відповідача від 21.12.2000 № 139/1116, яким оформлено згоду на прийняття будівлі у комунальну власність є незаконним, оскільки воно прийнято на підставі недійсного правочину.

Також позивач зауважував на тому, що на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення будівля гуртожитку по вул. Турівській, 12 у м. Києві перебувала у заставі.

Позивач вважає, що відповідач не мав права зараховувати спірну будівлю до об'єктів права комунальної власності, а вчинивши такі дії, відповідач порушив право власності позивача на спірне нерухоме майно, у зв'язку з чим позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 21.12.2000 № 139/1116 "Про згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку по вул. Турівській, 12 у м. Києві" та рішення від 02.12.2010 № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" в частині включення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Подільському районі, жилого будинку (гуртожитку), який знаходиться за адресою: вул. Турівська, 12, м. Київ (позиція № 265 таблиця № 7 додатку № 7 до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва").

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. ст. 328, 330 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. ст. 392, 393 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Як уже зазначалося вище, предметом дослідження у даній справі є питання щодо відповідності вимогам чинного законодавства рішення відповідача від 21.12.2000 № 139/1116 "Про згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку по вул. Турівській, 12 у м. Києві" та рішення від 02.12.2010 № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" в частині включення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Подільському районі, жилого будинку (гуртожитку), який знаходиться за адресою: вул. Турівська, 12, м. Київ.

Закон України «Про місцеве самоврядування» відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

В ст. 59 названого Закону передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ст. 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування, в межах повноважень, встановлених законом, приймають рішення, що є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ст. 393 Цивільного кодексу України).

Як уже зазначалося вище, Приватне акціонерне товариство "КИЇВСЬКИЙ РІЧКОВИЙ ПОРТ" є новим найменуванням Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт", Відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт", яке було засновано Фондом державного майна України шляхом перетворення Державного Київського річкового порту Українського міжгалузевого державного об'єднання річкового флоту "Укррічфлот" у відкрите акціонерне товариство.

Відносини, пов'язані з передачею об'єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об'єктів права комунальної власності у державну власність регулює Закон України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності». Дія цього Закону поширюється на об'єкти права державної та комунальної власності, у тому числі передані в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду.

Відповідно до ст.ст. 2, 3, 4-1 названого Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктами передачі є, в тому числі, цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій (далі - цілісні майнові комплекси підприємств), їх структурних підрозділів; нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі приміщення (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний об'єкт) на підставі розподільного балансу), інше окреме індивідуально визначене майно підприємств; житловий фонд та інші об'єкти соціальної інфраструктури (далі - об'єкти соціальної інфраструктури), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Ініціатива щодо передачі об'єктів права державної власності може виходити, зокрема, від органів, уповноважених управляти державним майном. Ініціатива щодо передачі об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначає Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», в ч. 9 ст. 8 якого (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

Наданими до матеріалів справи поясненнями та доказами учасників провадження у справі підтверджено, що спірне нерухоме майно було передано до статутного фонду позивача відповідно до п. 2 наказу Фонду державного майна України від 11.07.1996 № 788 (лист ВАТ "Київський річковий порт" від 19.01.2001 № 11-29/12).

В подальшому, на підставі наказу "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна" від 27.05.1997 № 207-В, позивачу було видано свідоцтво про право власності серії ЖБ № 010000532 на гуртожиток в цілому, площею 3574,600 кв.м., який розташований в м. Києві за адресою: вул. Турівська, 12.

З наведеного випливає, що нерухоме майно по вул. Турівська, 12 було передано до статутного фонду товариства позивача і до моменту прийняття відповідачем оскаржуваного позивачем рішення від 21.12.2000 № 139/1116 власником цього нерухомого майна був позивач, який міг за власним бажанням, як власник майна, передати спірне нерухоме майно до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом в тому, що оскільки спірне нерухоме майно увійшло до статутного фонду створеного ВАТ "Київський річковий порт" та останнє було власником спірного майна, до правовідносин сторін у даній справі не підлягають застосуванню норми Законів України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» та «Про приватизацію державного житлового фонду», у зв'язку з тим, що вищезгадане нерухоме майно на момент прийняття оскаржуваних рішень відповідача не перебувало у державній або комунальній власності.

В ч. 2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Приймаючи спірне рішення від 21.12.2000 № 139/1116 «Про згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку по вул. Турівській, 12 у м. Києві», відповідач керувався ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та пропозицією відкритого акціонерного товариства «Київський річковий порт» безоплатно передати у власність територіальної громади міста Києва гуртожиток на вулиці Турівській 12, яка була викладена у листі від 12.12.2000 № 01-29-454.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам.

Наведене дає підстави для висновку про те, що саме волевиявлення відповідача, викладене у листі від 12.12.2000 № 01-29-454, стало підставою для прийняття відповідачем рішення від 21.12.2000 № 139/1116.

Нормами ст. ст. 25, 30 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що об'єктом права власності акціонерного товариства є майно, придбане за рахунок продажу акцій, одержане в результаті його господарської діяльності, а також інше майно, набуте на підставах, не заборонених законом. Право колективної власності здійснюють вищі органи управління власника (загальні збори, конференції, з'їзди тощо).

Тобто, законодавчо передбачено, що передумовою для припинення права власності на майно шляхом добровільної відмови має бути воля власника на її вилучення, реалізована через уповноважені органи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі № 910/18283/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2018, було визнано недійсною з моменту укладення односторонню угоду від 12.12.2000 про передачу будівлі по вул. Турівській, 12 у м. Києві до комунальної власності, оформлену листом відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт" від 12.12.2000 № 01-29-454. При цьому судами було встановлено, правочин, оформлений листом відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт" від 12.12.2000 № 01-29-454, який передбачає зміну власника нерухомого майна, вчинено Головою Правління ВАТ "Київський річковий порт" Душником Г.А. за відсутності необхідного обсягу правоздатності, оскільки проведення будь-яких операцій із нерухомим майном товариства, які ведуть до зміни власника вказаного майна відноситься до повноважень спостережної ради товариства, в той час як питання, віднесені статутом акціонерного товариства до виключної компетенції ради акціонерного товариства (спостережної ради), не можуть бути передані на вирішення виконавчих органів товариства; доказів того, що спостережна рада ВАТ "Київський річковий порт" приймала рішення про передачу будівлі до комунальної власності матеріали справи не містять, у зв'язку з чим суд визнав недійсною з моменту укладення односторонню угоду від 12.12.2000 про передачу будівлі по вул. Турівській, 12 у м. Києві до комунальної власності, оформлену листом відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт" від 12.12.2000 № 01-29-454.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначав про те, що рішення місцевого та апеляційного господарського судів у справі № 910/18283/17 були скасовані за результатами їх перегляду у касаційному порядку, а тому вони не можуть братися судом до уваги.

Дійсно постановою колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/18283/17 було скасовано судові рішення попередніх інстанцій та в задоволенні позову відмовлено. Водночас колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що рішення у справі № 910/3425/18 було прийнято 24.05.2018, а відтак на дату його ухвалення рішення місцевого та апеляційного господарських судів у справі № 910/18283/17 не були скасовані і в силу норм ст. 75 ГПК України обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 910/18283/17 мали преюдиційний характер для справи № 910/3425/18 і не могли бути проігноровані судом.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, у преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В апеляційній скарзі зазначено про те, що місцевим господарським судом невірно кваліфіковано лист відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт" від 12.12.2000 № 01-29-454, як односторонній правочин, та взагалі не досліджувалися підстави прийняття оскаржуваного позивачем рішення від 21.12.2000 № 139/1116.

Однак з даним твердженням суд апеляційної інстанції не може погодитися, оскільки як вже зазначалося вище, розглядаючи даний спір, місцевий господарський суд досліджував законність передачі спірного нерухомого майна не лише з урахуванням листа від 12.12.2000 № 01-29-454, але й з огляду на вимоги чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про власність».

Окрім того, постанова колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/18283/17 містить висновок про те, що лист від 12.12.2000 № 01-29-454 не є одностороннім правочином, а тому він не породжував у ВАТ «Київський річковий порт» обов'язку щодо передачі спірного нерухомого майна до комунальної власності. Проте в постанові не містяться висновки щодо законності передачі названого майна у комунальну власність та не спростовано висновки судів попередніх інстанцій щодо незаконності такої передачі.

В даному випадку позовні вимоги у справі № 910/3425/18 обґрунтовані з посиланням на те, що відповідачем було порушено право позивача, як власника, та незаконно включено до об'єктів комунальної власності належне позивачу на праві власності нерухоме майно шляхом прийняття оскаржуваних у даній справі рішень відповідача. Фактично передумовою для звернення позивача до суду з позовом, який розглядається у даній справі, слугував не лист від 12.12.2000 № 01-29-454, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі № 910/18283/17, яке набрало законної сили 12.03.2018.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що Голова правління товариства позивача міг самостійно та на власний розсуд розпоряджатися майном товариства переданим до статутного фонду, в тому числі і спірним нерухомим майном.

Як було встановлено судом, відповідно до п. 9.10 Статуту позивача (в редакції, чинній на дату прийняття відповідачем оскаржуваних рішень) Голова правління: самостійно вирішує питання діяльності товариства, за винятком віднесених даним Статутом до компетенції засновника та інших органів товариства; без доручення від імені товариства представляє його інтереси в усіх установах, організаціях як в Україні, так і за її межами; укладає договори, інші угоди, підписує юридичні акти, що стосуються діяльності товариства, видає доручення, відкриває рахунки в банках; забезпечує виконання рішень Правління товариства та Спостережної ради.

В п. 9.3 Статуту позивача (в редакції, чинній на дату прийняття відповідачем оскаржуваних рішень) до компетенції Спостережної ради відносяться питання, зокрема, щодо проведення будь-яких операцій з нерухомим майном товариства, які ведуть до зміни власника вказаного майна. Рішення Спостережної ради приймаються на її засіданні простою більшістю голосів.

Таким чином, виходячи з положень Статуту товариства позивача, повноваження на прийняття рішення про безоплатну передачу належного позивачу нерухомого майна по вул. Туровській, 12 у м. Києві до комунальної власності територіальної громади м. Києва належали виключно Спостережній раді товариства позивача.

Однак суду не надано ані доказів прийняття Спостережною радою позивача відповідного рішення про відчуження спірного майна, ані доказів делегування таких повноважень Голові правління товариства на час складання листа від 12.12.2000 № 01-29-454 та на дату ухвалення відповідачем оскаржуваних у даній справі рішень.

Колегією суддів враховано посилання скаржника на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.07.2016 у справі № 826/16904/14. Однак обставини, про які зазначає скаржник, стосуються наявності у публічного акціонерного товариства «Київський річковий порт» права власності чи права користування земельною ділянкою, тоді як спір у справі № 910/3425/18 виник щодо права власності на будівлю гуртожитку, а не на земельну ділянку.

Також необхідно зазначити про те, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на дату прийняття відповідачем спірного рішення від 21.12.2000 № 139/1116 «Про згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку по вул. Турівській, 12 у м. Києві», назване нерухоме майно перебувало в іпотеці ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» ( т. 1, а.с. 95).

В ч.1 ст. 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (ст. ст. 572, 576 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 17 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за

згодою заставодержателя за умови переходу до нового заставодавця

основного боргу, забезпеченого заставою.

Натомість ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів, які б свідчили про те, що іпотекодержатель надав згоду на передачу позивачем гуртожитку по вул. Турівській, 12 у м. Києві до комунальної власності.

Зважаючи на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що в даному конкретному випадку було відсутнє волевиявлення позивача на безоплатну передачу спірного нерухомого майна до комунальної власності.

Лист від 12.12.2000 № 01-29-454 не може вважатися волевиявленням позивача, як власника, на вилучення нерухомого майна шляхом добровільної відмови від нього та припинення права власності на це майно з підстав, наведених вище. Тобто згаданий лист не може слугувати підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу нерухомого майна з власності позивача до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Докази, які б свідчили про зміну власника нерухомого майна, розташованого по вул. Туровській, 12 у м. Києві після видачі позивачу відповідного свідоцтва про право власності на вказане майно, тобто з 1997 року, в матеріалах справи відсутні.

Крім того, в судовому засіданні представник скаржника підтвердила, що право власності на спірне майно було зареєстроване за позивачем.

Таким чином, внаслідок прийняття відповідачем рішення від 21.12.2000 № 139/1116 «Про згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку по вул. Турівській, 12 у м. Києві» позивача було протиправно позбавлено права власності на спірне нерухоме майно, що суперечить гарантіям щодо непорушності права власності, закріпленим у Конституції України, а також порушено вимоги ст. 17 Закону України «Про заставу».

Доводи відповідача про те, що державний реєстратор не мала права 10.08.2016 вносити відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про право власності за позивачем, оскільки у нього таке право не виникало, не можуть бути прийняті до уваги. Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, в матеріалах справи відсутні докази оскарження або скасування дій державного реєстратора. Окрім того, правомірність вчинення реєстраційних дій щодо реєстрації права власності не є предметом спору у даній справі та не входить до предмету доказування в контексті заявлених позивачем вимог.

Зважаючи на вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що рішення Київської міської ради від 21.12.2000 № 139/1116 «Про згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку по вул. Турівській, 12 у м. Києві» є незаконним та підлягає скасуванню і в цій частині вимог позов підлягає задоволенню.

Відносно вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» в частині включення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Подільському районі, жилого будинку (гуртожитку), який знаходиться за адресою: вул. Турівська, 12, м. Київ (позиція № 265 таблиця № 7 додатку № 7 до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва»), судом було встановлено наступне.

На підставі рішення Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунального майна міста та районів» (із змінами та доповненнями) було проведено розмежування комунального майна між 10-ма новоутвореними районами міста Києва.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 09.09.2010 № 7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві» припинені з 31.10.2010 шляхом ліквідації районні в місті Києві ради.

В п. 1 спірного рішення відповідача від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" затверджено перелік об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва, а в п. 6 цього рішення визнано, що додатки 2-12 до рішення Київради від 27.12.2001 №208/1642 визнані такими, що втратили чинність.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне нерухоме майно (будинок на вул. Турівській, 12) згідно з рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» у складі іншого майна, що належало до комунальної власності територіальної громади Подільського району, зарахований до комунальної власності територіальної громади міста Києва, відповідно до позиції 265 таблиці № 7 у Додатку № 7 до вказаного рішення.

Оскільки в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи скаржника про добровільну відмову позивача від вищевказаного нерухомого майна шляхом його безоплатної передачі до комунальної власності, а також оскільки судом визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 21.12.2000 № 139/1116 «Про згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку по вул. Турівській, 12 у м. Києва», то підстави для включення належного позивачу нерухомого майна по вул. Турівській, 12 у м. Києва до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва відсутні.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо обґрунтованості позову в частині вимог про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» в частині включення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Подільському районі, жилого будинку (гуртожитку), який знаходиться за адресою: вул. Турівська, 12, м. Київ (позиція № 265 таблиця № 7 додатку № 7 до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва»).

Відповідач просив місцевий господарський суд застосувати строки позовної давності до вимог позивача, зазначаючи про те, що оскаржуване рішення Київської міської ради від 21.12.2000 № 139/1116 "Про згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку по вул. Турівській, 12 у м. Києві" було опубліковане в газеті "Хрещатик" № 32 (1862) від 27.03.2011, а тому позивачем пропущено трьохрічний строк позовної давності, який сплинув ще 27.03.2007, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

З цього приводу судом було встановлено, що згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовною давністю визнається строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Водночас за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі № 5011-32/13806-2012 та від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14).

Як вбачається матеріалів справи, підставою для звернення до суду з даним позовом стало рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі № 910/18283/17, яке було переглянуто судом апеляційної інстанції 12.03.2018. Саме у вказаному рішенні встановлено недійсність односторонньої угоди від 12.12.2000 про передачу будівлі по вул. Турівській, 12 у м. Києві до комунальної власності, на підставі яких відповідачем прийняті оспорювані позивачем рішення. Таким чином, позивач дізнався про порушення свого права з моменту набрання рішенням у справі № 910/18283/17 законної сили, тобто після його перегляду судом апеляційної інстанції 12.03.2018, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено. Як уже зазначалося вище, на час винесення місцевим господарським судом рішення у справі № 910/3425/18 рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 910/18283/17 були чинні.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Наданими до матеріалів справи доказами і поясненнями учасників провадження підтверджується обґрунтованість та доведеність вимог позивача, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст. ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі № 910/3425/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано суддями - 20.11.2018.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Ю.Б.Михальська

І.М. Скрипка