РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.11.2018Справа № 910/9531/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Київстар»

до 1. Регіонального відділення Фонду державного майна України

по місту Києву

2. Управління Державної казначейської служби України у Солом'янському

районі м. Києва

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»

про стягнення 23.588,59 грн.

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

19.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Київстар» до Регіонального відділення фонду державного майна України по місту Києву (відповідач-1) та Управління державної казначейської служби України у Солом'янському районі м. Києва (відповідач-2) про стягнення 23.588,59 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем-1 було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 6493 від 28.04.2012, відповідно до якого позивачу на підставі акту приймання-передачі від 24.08.2012 було передано у користування майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Чапаєва, 5. Передане майно перебувало на балансі у Державного підприємства «Центральна станція зв'язку» Державної адміністрації залізничного транспорту України, а в подальшому згідно акту від 31.07.2015 передано до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця». Додатковим договором № 6193/05 від 01.12.2016 встановлено, що орендна плата у 100% розмірі перераховується на рахунок Філії «Центральна станція зв'язку» ПАТ «Українська залізниця» та встановлена дія договору з 01.12.2015 по 31.03.2017 включно. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з Державного бюджету України в особі Управління державної казначейської служби України у Солом'янському районі м. Києва 23.588,59 грн., як переплату, що утворилася за договором оренди № 6493 від 28.04.2012, в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/9531/18 від 24.07.2018 позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Київстар» повернуто позивачеві.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2018 ухвалу Господарського суду міста Києва скасовано, справу № 910/9531/18 передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням Керівника апарату Господарського суду міста Києва від 11.09.2018 за № 05-23/1647 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, призначено проведення повторного автоматизованого розподілу даної справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2018 визначено суддю Сівакову В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2018 відкрито провадження у справі № 910/9531/18; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомлення (викликом) сторін; судове засідання призначено на 11.10.2018; залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Даною ухвалою суду зобов'язано відповідача протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 14.09.2018 було направлено відповідачу-1 рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 832 та відповідачу-2 за № 824.

Відповідач-1 ухвалу суду від 14.09.2018 отримав 19.09.2018, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 832.

Відповідач-2 ухвалу суду від 14.09.2018 отримав 20.09.2018, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 824.

Позивачем 24.09.2018 до суду подано клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки представник позивача перебуватиме у щорічній відпустці.

Відповідач-1 у поданому 02.10.2018 до суду відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що у відповідності до норм чинного законодавства України та умов договору він зберігає свою чинність для нового власника майна. Відповідно до матеріалів справи позивач сплачував на рахунок відповідача-1 орендну плату за діючим договором № 6193 від 28.04.2012. Позивачем не надано жодних документів на підтвердження припинення дії договору до 01.12.2016 (укладення договору про зміну орендодавця), тобто позивачем сплачувалися кошти за оренду на відповідній правовій підставі - договору, що унеможливлює повернення цих коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. Відповідно до умов додаткового договору від 01.12.2016 до ПАТ «Українська залізниця» перейшли певні права та обов'язки за договором за винятком тих зобов'язань, які вже є припиненими їх належним виконанням.

Від відповідача-2 10.10.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-2 проти задоволення позовних вимог заперечує повністю посилаючись на те, що Регіональне відділення Фонду Державного майна України по м. Києву не перебуває на обслуговуванні в Управлінні Державної казначейської служби України у Солом'янському районі м. Києва, а обслуговується в Головному управлінні Державної казначейської служби України у м. Києві, що свідчить про неналежного відповідача по справі. У даному випадку Управління Казначейства, не є учасником спірних правовідносин і відповідно до своїх функціональних обов'язків, не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд може становити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги або заперечення, що мають значення для правильного вирішення справи. Вважає, що вказаний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства відповідно до ст. 19 КАС України, шляхом зобов'язання органів що контролюють справляння надходжень бюджету надати подання про повернення коштів до органу Казначейства.

Позивач в судове засідання 11.10.2018 не з'явився.

В судовому засіданні 11.10.2018 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати про відмову в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи з огляду на наступне

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, що підтверджують факт відсутності у позивача, як юридичної особи, можливості направити іншого представника у судове засідання.

Доказів того, що керівництво позивача, яке в силу ч. 3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України може бути представником юридичної особи, не в змозі прийняти участь в судовому засіданні не подано.

Суд приходить до висновку, що зазначені позивачем обставини не є поважними, а отже відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

Позивачем 22.10.2018 до суду подано відповідь на відзив відповідача-1, в якій зазначає, що відповідно до передавального акту Державного підприємства «Центральна станція зв'язку» Державної адміністрації залізничного транспорту України від 31.07.2015, затвердженого 18.08.2015, Зведеного переліку майна Державне підприємство «Центральна станція зв'язку» Державної адміністрації залізничного транспорту України, що вноситься до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця» від 18.08.2015, нежиле приміщення за адресою: м. Київ, вул. Чапаєва, 5 увійшло до складу статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця» і є його власністю. Вважає, що з 01.12.2015 до ПАТ «Укрзалізниця» перейшли права та обов'язки за договорами оренди майна залізничного транспорту, що увійшло до статутного капіталу товариства, переданого в оренду регіональними відділенням Фонду державного майна України. Вказані обставини відповідачем-1 не заперечуються. Отже, попередній власник майна втратив право на отримання 70% орендної плати відповідно до п. 3.6 договору оренди з 01.12.2015. Вважає, що позивач та третя особа правомірно, із дотриманням ч. 1 ст. 651, ч. 3 ст. 631 ЦК України уклали додатковий договір № 6193/05 до договору оренди, відповідно до п.п. 3, 6 якого позивач з 01.12.2015 мав сплачувати орендну плату 100% на розрахунковий рахунок третьої особи. Тобто, правова підстава для перерахування 70% орендної плати до державного бюджету, а саме п. 3.6 Договору оренди в попередній редакції, була відсутня з 01.12.2015. Вважає помилковим посилання відповідача-1 на те, що до третьої особи перейшли певні права та обов'язки за договором оренди за винятком тих, які вже є припиненими їх належним виконанням, оскільки перерахування 70% орендної плати до державного бюджету відповідно до п. 3.6 договору оренди в попередній редакції здійснено за відсутності правової підстави, зокрема передбаченої ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Позивачем 22.10.2018 до суду подано відповідь на відзив відповідача-2, в якій зазначає, що відповідно до поданих до позовної заяви платіжних доручень спірні кошти були сплачені позивачем саме на рахунок відповідача-2. З урахуванням п. 19 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 у випадку задоволення позову у цій справі спірні грошові кошти мають бути списані саме з рахунку відповідача-2, на який вони були зараховані. При цьому факт зарахування спірних коштів на свої рахунки відповідач-2 не заперечує. Враховуючи ст. 20 ГПК України спір у цій справі, пов'язаний із повернення грошових коштів, сплачених у зв'язку із здійсненням господарської діяльності позивачем, зокрема, в межах спірного договору оренди, відноситься до юрисдикції господарських судів.

Від третьої особи 05.11.2018 до суду надійшли витребувані судом документи.

Від третьої особи 06.11.2018 до суду надійшли пояснення по справі, в яких зазначено наступне. 28.04.2012 між відповідачем-1 та позивачем було укладено договір оренди № 6193. Відповідно до договору орендна плата перераховувалася до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30%. ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником Державного підприємства «Центральна станція зв'язку» Державної адміністрації залізничного транспорту України. Майно Державного підприємства «Центральна станція зв'язку» Державної адміністрації залізничного транспорту України було внесено до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується «Зведеним переліком майна Державного підприємства «Центральна станція зв'язку» Державної адміністрації залізничного транспорту України, що вноситься до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця»» та «Передавальним актом Державного підприємства «Центральна станція зв'язку» Державної адміністрації залізничного транспорту України». З огляду на зазначене, 01.12.2016 між ПАТ «Українська залізниця» та позивачем було укладено додатковий договір 6193/05 відповідно до якого права та обов'язки орендодавця перейшли до ПАТ «Українська залізниця». Оренда плата 100% з цього часу відповідно до Додаткового договору перераховувалася на рахунок філії «ЦСЗ» ПАТ «Українська залізниця».

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.04.2012 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) та Приватним акціонерним товариством «Київстар» (орендар) було укладено договір нерухомого майна, що належить до державної власності № 6193 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - частину нежитлового приміщення (далі - майно) загальною площею 4 кв. м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Чапаєва, 5, на другому поверсі будівлі, що перебуває на балансі Державного підприємства «Центральна станція зв'язку» Державної адміністрації залізничного транспорту України (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 31.10.2011 і становить 36.292,00 грн. без ПДВ.

Згідно з п. 1.2 договору майно передається в оренду з метою розміщення оператора телекомунікацій, який надає послуги з рухомого (мобільного) зв'язку.

Спір виник внаслідок того, що позивач вважає, що оскільки з 01.12.2015 змінився власник переданого в оренду майна, сплачена позивачем в дохід державного бюджету орендна плата за період з грудня 2015 року по грудень 2016 року в розмірі 23.588,59 грн. підлягає поверненню у відповідності до ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно набута.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до приписів ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін, на який укладається договір оренди є істотною умовою договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Пунктом 10.1. договору сторонами встановлено, що договір укладено строком на 1 (один) рік, що діє з 28.04.2012 до 28.04.2013 включно.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

У п. 2.1. договору визначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта прийому-передавання майна.

Згідно акту приймання-передавання орендованого майна від 28.04.2012 орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно, загальною площею 4,0 кв. м., що розміщене за адресою: м. Київ, вул. Чапаєва, 5.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Договором № 6193/01 від 19.06.2013 продовжено строк дії договору до 28.04.2014 включно.

Договором № 6193/02 від 22.05.2014 продовжено строк дії договору до 28.04.2015 включно.

Договором № 6193/03 від 21.05.2015 продовжено строк дії договору до 28.04.2016 включно.

У відповідності до приписів ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з п. 3.1. договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - березень 2012 року 1.221,88 грн.

Керуючись п. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» сторони дійшли згоди підвищити розмір орендної плати на 28,65% та встановити в розмірі 1.572,00 грн. без ПДВ за березень 2012 року.

Орендна плата за перший місяць оренди квітень 2012 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за квітень 2012 року.

Договором № 6193/04 від 05.08.2015 сторони дійшли згоди викласти п. 3.1 договору в новій редакції, а саме

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - березень 2015 року 1.732,17 грн.

Розмір орендної плати змінено за домовленістю сторін, відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» і становить 2.351,63 грн.

Орендна плата за перший місяць оренди квітень 2015 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за квітень 2015 року.

Відповідно до п. 3.2. договору нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.3. договору).

Згідно п. 3.6. договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% та 30% щомісяця не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Згідно п. 5. ст. 762 Цивільного кодексу України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено обов'язок орендаря вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Відповідно до ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи позивачем у період з грудня 2015 року по грудень 2016 року здійснено платежі в розмірі 70% орендної плати за договором в дохід державного бюджету на загальну суму 23.588,59 грн., а саме згідно платіжних доручень: № 626021 від 06.01.2016 в сумі 2.005,98 грн., № 657294 від 10.02.2016 в сумі 1.933,98 грн., № 684150 від 09.03.2016 в сумі 1.943,58 грн., № 710878 від 08.04.2016 в сумі 1.961,18 грн., № 736089 від 06.05.2016 в сумі 1.960,50 грн., № 765359 від 09.06.2016 в сумі 1.961,18 грн., № 786060 від 08.07.2016 в сумі 1.961,18 грн., № 817876 від 27.07.2016 в сумі 1.961,22 грн., № 829503 від 09.09.2016 в сумі 1.961,22 грн., № 849218 від 07.10.2016 в сумі 1.961,22 грн., № 903295 від 28.10.2016 в сумі 1.961,22 грн., № 7790 від 13.12.2016 в сумі 2.016,13 грн.

Відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», а також постанови Кабінету Міністрів України № 200 від 25.06.2014 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» утворено ПАТ «Українська залізниця». Засновником ПАТ «Українська залізниця» є держава в особі Кабінету Міністрів України.

З 01.12.2015 розпочало фінансово-господарську діяльність Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та ч. 2 загальних положень Статуту ПАТ «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 735 від 02.09.2015, Товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Положеннями ст. 20 Статуту ПАТ «Укрзалізниця» передбачено, що Товариство має у власності майно, що внесене до його статутного капіталу. За приписами п.п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України № 200 від 25.06.2014 на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1 було утворено ПАТ «Українська залізниця», статутний капітал якого сформовано шляхом внесення до нього, зокрема, майна підприємств, зазначених у додатку 1, крім майна, яке закріплюється за товариством на праві господарського відання згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», та іншого майна, яке відповідно до законодавства не може бути включене до статутного капіталу.

Згідно з передавальним актом від 18.08.2015, Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» реорганізовано шляхом злиття з переходом усіх його прав і обов'язків до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Як вбачається із Зведеного переліку майна державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», що вноситься до статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця», затвердженого Міністром інфраструктури України 18.08.2015, будинок зв'язку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Чапаєва, 5, було включено до статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця».

Відповідно до п. 10.5 договору реорганізація орендодавця або перехід права власності на орендоване майно третім особам не є підставою для зміни або припинення чинності цього договору, і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступника).

Згідно з ч. 1 ст. 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Частиною 2 статті 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов'язки за договором оренди.

За загальним правилом наймодавець, який передав право власності на річ, або новий наймодавець мають попередити наймача про заміну сторони у договорі найму. В разі нездійснення такого попередження виконання наймачем своїх обов'язків на користь первісного наймодавця буде вважатися належним виконанням ним договору найму.

Отже, у розумінні наведених приписів орендар у будь-якому випадку не звільняється від виконання свого зобов'язання зі сплати орендної плати за користування майном будь-то первісному чи новому орендодавцю.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Українська залізниця» листом № ЦЦР-13/107 від 09.06.2016 повідомило позивача про те, що до ПАТ «Українська залізниця» з початком його фінансово-господарської діяльності - 01.12.2015 перейшли права та обов'язки за договорами оренди майна залізничного транспорту, що увійшло до статутного капіталу товариства, переданого в оренду Регіональним відділенням Фонду державного майна України.

В подальшому 01.12.2016 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» та Приватним акціонерним товариством «Київстар» укладено додатковий договір № 6193/05 до договору, відповідно до якого

визначено орендодавцем майна - ПАТ «Укрзалізниця».

внесено зміни до п. 3.1 договору та встановлено розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року в сумі 2.782,26 грн. без ПДВ.

внесено зміни до п. 3.6 договору та визначено, що орендна плата 100% перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним.

внесено зміни до п. 10.1 договору та встановлено, що договір діє з 01.12.2015 по 31.03.2017 включно.

Пунктом 6 додаткового договору № 6193/05 від 01.12.2016 визначено, що цей договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та у відносинах щодо терміну дії та розрахунків діє з 01.12.2015.

Незважаючи на те, що позивачем вже було сплачено орендну плату за період з грудня 2015 року по грудень 2016 року на користь первісного орендодавця він підписав редакцію додаткового договору № 6193/05 від 01.12.2016 та тим самим фактично погодився з передбаченими ним умовами щодо здійснення сплати орендної плати за цей же період проте новому орендодавцю - власнику.

Позивач просить стягнути сплачені ним грошові кошти в сумі 23.588,59 грн. як безпідставно набуті.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно з ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Слід зазначити, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву не є стороною додаткового договору № 6193/05 від 01.12.2016, а отже внесені цим договором зміни щодо його дії в частині розрахунків з 01.12.2015 не свідчать, що сплачені позивачем кошти у період до укладення вказаної угоди є безпідставно набутими.

Позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що сплачені ним кошти в розмірі 23.588,59 грн. є безпідставно набутими, оскільки вони сплачені на підставі договору № 6193 від 28.04.2012, який на момент здійснення оплати не був розірваний та не визнаний в установленому законодавством порядку недійсним.

Таким чином, кошти в розмірі 23.588,59 грн. перераховані до державного бюджету отримані та знаходяться на достатній правовій підставі.

Суд вважає позовні вимоги недоведеними, тому у задоволенні позову про повернення 23.588,59 грн. безпідставно отриманих коштів слід відмовити.

Частина 1 ст. 15 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Київстар» є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В. Сівакова