ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

"13" листопада 2018 р.м. Одеса № 916/2391/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Найфлейш В.Д., розглянувши матеріали позовної заяви (вх. № 2582/18 від 26.10.2018р) та клопотання про звільнення від сплати судового збору (2-5335/18 від 26.10.2018р.)

за позовом Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (65003, м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 95, )

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства „Одеський нафтопереробний завод (65041, м. Одеса, вул. Шкодова гора,1/1, )

про стягнення 2 243 507,79 грн.

ВСТАНОВИВ:

26.10.2018р. Суворовське обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 акціонерного товариства „Одеський нафтопереробний завод про стягнення 2 243 507,79грн. заборгованості по відшкодуванню витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за списками №1, №2. Разом з позовною заявою від Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі надійшло клопотання (вх. № 2-5335/18 від 26.10.2018р.) про звільнення від сплати судового збору, в якому останній просить суд звільнити його від сплати судового збору за подання позовної заяви, обґрунтовуючи вказане відсутністю коштів у Фонду на сплату судового збору.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.10.2018р. в задоволенні клопотання від 26.10.2018р. вх. № 2-5335/18 Суворовському обєднаному управління Пенсійного фонду України в м. Одесі відмовлено, позовну заяву Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі за вх.№2582/18 від 26.10.2018р. залишено без руху.

07.11.2018р. до Господарського суду Одеської області від Суворовського обєднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Одесі надійшли письмові пояснення на виконання ухвали (вх.№ 2-5534/18), відповідно до яких зазначено, що відповідно ч.2 ст.73 ЗУ „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені Законом, а також повідомлено, що бюджетом Пенсійного фонду України на 2018 рік, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2018р. №8, не передбачено сплату судового збору, виходячи з системного аналізу ст.ст. 55,129 Конституції України, судові витрати не повинні бути перешкодою для доступу до суду всіх осіб незалежно від їх майнового стану, що відповідає гарантуванню принципу рівності, на підставі чого, зокрема, просить суд визнати недоліки позовної заяви Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі до ПАТ „Одеській нафтопереробний завод усуненими.

Посилання позивача про звільнення від сплати судового збору на те, що відповідно до частини 2 статті 73 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, непередбачені цим Законом, в звязку з чим кошти на оплату судового збору у скаржника відсутні, не підпадає під умови передбачені законодавством для звільнення від сплати судового збору.

Водночас доступ до правосуддя у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не привести судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "ОСОБА_2 проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Суд підкреслює, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (див., наприклад, рішення суду від 10.07.1998 року у справі компанії "Тіннеллі та сини, Лтд. та ін." і "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства", Reports 1998-IV, с. 1660, п. 72, та рішення суду від 28.11.2006 року у справі "Апостол проти Грузії", заява N 40765/02). При цьому, Суд в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дія в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (рішення суду від 12.06.2007 року у справі "Станков проти Болгарії" (Case of Stankov v. Bulgaria, заява N 68490/01, п. 57).

За приписами статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

З урахуванням вказаного та оскільки, статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, то саме лише посилання на відсутність коштів призначених для сплати судового збору за подання позову, не може слугувати підставою для звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Частиною 6 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, встановлено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше пяти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що встановлений судом строк на усунення недоліків протягом 10 днів з дня вручення відповідної ухвали, закінчився 13.11.2018 року, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви з додатками позивачу на підставі ч.4 ст.174 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, суд повідомляє, що у відповідності до ч. 8 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 174, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (вх.№ 2582/18 від 26.10.2018р.) і додані до неї документи повернути без розгляду.

Ухвала набирала законної сили 13.11.2018 року та може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Додаток: позовна заява з додатками на 128 арк.

Суддя В.Д. Найфлейш