ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.11.2018 Справа № 920/684/18
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л., при секретарі судового засідання Пономаренко Т.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу № 920/684/18

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна», м.Київ

до Фізичної особи-підприємця Ляха Ярослава Івановича, АДРЕСА_1

про стягнення 31 082,40 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув

від відповідача: не прибув

Суть спору: до господарського суду звернулось ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» з позовом до ФОП Ляха Я.І. про стягнення 31082,40 грн. шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (у порядку регресу).

Ухвалою суду від 10.09.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 920/684/18. Справу постановлено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та розгляд справи по суті призначено у судове засідання на 11.10.2018.

19.09.2018 (електронною поштою) та 26.10.2018 (через канцелярію суду) від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. У поданому клопотанні представник просив повідомити його про результати розгляду справи за адресою: 04112, м. Київ, вул. І.Сікорського, 8, поверх 6, офіс 32.

02.10.2018 до суду надійшов відзив відповідача із запереченнями проти позовних вимог через їх безпідставність. Так, відповідач зазначає, що позивач був повідомлений про настання страхового випадку, а відтак факт відсутності повідомлення ним позивача про настання ДТП у порядку пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не впливає на його зобов'язання відшкодувати позивачеві суму виплаченого страхового відшкодування.

23.10.2018 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, у якій він не визнає доводи відповідача та наполягає на задоволенні позовних вимог.

05.11.2018 відповідач подав до суду письмові пояснення, у яких зазначав про відсутність підстав для задоволення позову.

У судове засідання відповідач чи його представник не прибули.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

02.07.2013 між ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» (позивачем) та Фізичною особою-підприємцем Ляхом Ярославом Івановичем (відповідачем) було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/1560288/1911/13 відносно транспортного засобу DAF 95 XF 430, реєстраційний № НОМЕР_1.

24.05.2014 по проспекту Московському в м. Харкові, біля перехрестя з вул. В.Кільцевою відбулась дорожньо-транспортна пригода, за участю транспортного засобу DAF 95 XF 430, реєстраційний № НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу «Nissan», реєстраційний № НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3.

Відповідно до постанови Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15.07.2014 у справі № 644/595114-п визнано винним водія транспортного засобу DAF 95 XF 430, реєстраційний № НОМЕР_1 ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено на останнього адміністративне стягнення.

У зв'язку із тим, що транспортний засіб «Nissan», реєстраційний № НОМЕР_2 було застраховано за договором добровільного страхування у ПАТ НАСК «Оранта», останнє здійснило виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи, та в порядку ст. ст. 27 ЗУ «Про страхування», 993 ЦК України звернулося до позивача із заявою про відшкодування шкоди в порядку регресу.

На підставі рішення Господарського суду м. Києва від 16.02.2016 у справі №910/1428/16 ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» здійснила виплату ПАТ НАСК «Оранта» страхового відшкодування в розмірі 31082,40 грн.

Вказані вище обставини підтверджуються наступними доказами: копіями Полісу № АС/1560288/1911/13 від 02.07.2013, довідки № 9391211 від 29.05.2014 про дорожньо-транспортну пригоду, постанови Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 15.07.2014 у справі № 644/5951/14-п, заяви № 09-06-08/14939 від 12.10.2015 на виплату страхового відшкодування у порядку регресу, договору №К8806-134/09/СТ від 05.09.2009 добровільного страхування транспортного засобу (банківське КАСКО автомобілів з перебігом), укладеним між ПАТ НАСК «Оранта» та ОСОБА_3, з додатком до нього, рішення Господарського суду м. Києва від 16.02.2016 у справі № 910/1428/16, страхового акту 1 № 1001/39/43463/1 від 21.04.2016, розрахунку суми матеріального збитку № 1001/39/43463/Р, платіжного доручення № 0017950 від 22.04.2016 про перерахування позивачем страхового відшкодування на користь ПАТ НАСК «Оранта».

При цьому позивач наголошує, що жоден з учасників дорожньо-транспортної пригоди не звертався до нього із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, що позбавило його можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим, на його думку, виплатам.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач як страхувальник, у порушення законодавства у встановлений термін не повідомив його про дорожньо-транспортну пригоду.

Відповідно пп. г) 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 цього Закону.

З метою врегулювання спірного питання в досудовому порядку 27.08.2018 позивач звернувся до відповідача з претензією про відшкодування збитків в порядку регресу, сума яких становила 31082,40 грн., з огляду на те, що відповідач не повідомив його про дорожньо-транспортну пригоду у встановленому порядку та строки.

Згідно відповіді на претензію позивача відповідач зазначив, що вона не підлягає задоволенню, оскільки не відповідає вимогам діючого законодавства України.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтями 3, 22, 28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальника. При настанні страхового випадку страховик відповідно до страхової суми відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи. Шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов'язана, зокрема з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначені обов'язки учасників ДТП (стаття 33), а також підстави для звернення страховика з регресним позовом до страхувальника (стаття 38).

Відповідно до підпункту «ґ» 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону (водій зобов'язаний вжити заходів для запобігання або зменшення шкоди).

Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Факт неповідомлення страховика про ДТП є підставою для відшкодування страхувальником у порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування. Проте в разі, якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватися на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з таких зобов'язань повинні вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 6-284цс15, від 22.03.2017 у справі № 6-2011цс16, від 30.03.2017 у справі № 902/549/17, постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 722/1929/15-ц.

Суд зазначає, що необґрунтована виплата страхового відшкодування має місце у разі, коли страховика не було повідомлено про страховий випадок жодним з учасників ДТП, що призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

У справі, що розглядається, ПрАТ «Провідна» було письмово повідомлено страховиком потерпілої особи про настання страхового випадку, у повідомленні вказано дату, місце його настання, винну особу, номер полісу забезпеченого транспортного засобу.

До того ж, з метою відшкодування сплачених страхових виплат, ПАТ НАСК «Оранта» звернулась до Господарського суду м. Києва про стягнення з позивача суми вказаних витрат у порядку регресу, у той час як відповідач своїм правом на участь у розгляді вказаної господарської справи не скористався.

Таким чином, страховик мав можливість переконатися, що подія є страховим випадком, дослідити обґрунтованість суми відшкодування, надати свої пропозиції чи заперечення.

Крім того, факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, страховик його визнав, сплативши страхове відшкодування. Відтак, враховуючи приписи ст. ст. 33, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сам по собі факт неповідомлення винним у ДТП водієм страховика про настання страхового випадку не є підставою для пред'явлення регресного позову до власника забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди (зазначена правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 04.07.02011р. у справі №51/250).

Позивачем не доведено наявності усіх чотирьох складових цивільного правопорушення у діях відповідача, які б могли стати підставою для виплати позивачем необґрунтованого страхового відшкодування страховику потерпілої особи.

На підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати суд залишає за позивачем.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 185, 231-233, 236, 237, 238, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові - відмовити.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне судове рішення складено 13.11.2018.

Суддя В.Л.Котельницька