ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2018

Справа № 910/11854/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Мандриченка О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

справу № 910/11854/18

За позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “Альфа інвест”;

До

Приватного підприємства “Глебус”;

Про

стягнення 21 000,00 грн.

без повідомлення учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Альфа інвест” звернулося до суду з позовом про стягнення з Приватного підприємства “Глебус” безпідставно набутого майна, а саме: грошових коштів у сумі 21 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем договірних зобов’язань у частині своєчасної поставки оплаченої позивачем продукції та невиконанням вимоги про повернення попередньої плати.

На підтвердження позовних вимог суду було подано лист-претензію від 01.06.2018 № 01/06/2018-1, платіжне доручення від 27.04.2018 № 51 про перерахування 21 000,00 грн., рахунок на оплату від 26.04.2018 № 159/04 на суму 21 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2018 було відкрито провадження у справі № 910/11854//18, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у зв'язку з малозначністю в порядку п. 1 ч. 5 ст. 12, ч. 1 ст. 247, ч .1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу - строк для подання відповіді на відзив. Позивачеві запропоновано подати суду докази надіслання відповідачу претензії від 01.06.2018 № 01/06/2018-1.

В установлений законодавством строк заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не надходило.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав, заявлені вимоги не оспорив, ухвалу про відкриття провадження у справі не отримав у зв’язку із закінченням строків зберігання поштового відправлення за його місцезнаходженням у поштовому відділенні (конверт з відміткою підприємства зв’язку в матеріалах справи), а тому суд вважає відповідача належним чином повідомленого про розгляд справи, оскільки копія ухвали від 11.09.2018 своєчасно була йому направлена.

Заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не надходило.

Вивчивши матеріали позовної заяви, повно і всебічно з'ясувавши обставин, дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року між сторонами виникли зобов’язальні правовідносини, в межах яких Товариство з обмеженою відповідальністю “Альтра інвест” перерахувало Приватному підприємству “Глебус” 21 000,00 грн. в якості плати за поставку товару – морського контейнеру 20 футів (тонн) серійний номер IPXU337216, вартістю 19 200,00 грн. і 1 800,00 грн. за доставку контейнеру, який відповідач зобов’язався доставити 27.04.2018 у с. Візирка Одеської області відповідно до сформованого рахунку-фактури № 159/04 від 26.04.2018.

Так, 27.04.2018 позивач перерахував відповідачеві вказану у рахунку-фактурі вартість промислового товару, що підтверджується платіжним дорученням № 51 з відповідним призначенням платежу (“оплата за товар зг.рахунку № 159/04 від 26.04.2018 р. у сумі 17500 грн., ПДВ – 20 % 3500,00 грн.”).

Спір у справі виник внаслідок того, що, як стверджує позивач, відповідач не передав йому у погоджений сторонами строк морський контейнер, а тому 01.06.2018 позивач склав на ім’я відповідача лист-претензію № 01/06/2018-1, в якому вимагав повернення коштів, перерахованих згідно з платіжним дорученням № 51 від 27.04.2018.

Строк виконання вимог за листом-претензією встановлений не був. Доказів надсилання листа претензії суду подано не було.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Чинне господарське процесуальне законодавство ґрунтується на принципі змагальності сторін, а у ч. 2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

В ухвалі про відкриття провадження у справі позивачу було запропоновано подати суду докази надсилання листа-претензії № 01/06/2018-1 від 01.06.2018.

Від позивача жодних документів до суду не надходило.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У ст. 218 Цивільного кодексу України закріплено, що неодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не тягне за собою його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов’язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов’язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов’язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

З аналізу правовідносин, які склалися між сторонами, слідує, що між ними мало місце укладення договору поставки у простій формі шляхом обміну документами. Такі правовідносини підпадають під регулювання як загальних положень законодавства про зобов’язання, так і спеціальних норм про договір купівлі-продажу.

У ст. 193 Господарського кодексу України закріплено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 2 ч. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Доказів належного виконання обов’язку з поставки і передачу товару у власність продавця у строк до 27.04.2018 суду подано не було, так само як і доказів перерахування повної суми попередньої плати.

Тобто, вимоги про повернення попередньої плати у межах правовідносин, що виникли між сторонами. Проте, позивач заявив позов про стягнення 21 000,00 грн. безпідставно набутих коштів в порядку приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України і суд не вбачає за можливе задовольнити такі позовні вимоги відповідно до обраного позивачем способу захисту, оскільки законодавчі норми, які позивач просить застосувати суд, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, у ст. 1212 Цивільного кодекс України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті положення цієї глави (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно зі ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

З аналізу ст. 1212 Цивільного кодекс України слідує, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

- наявне набуття або збереження майна (особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

- набуття або збереження майна – за рахунок іншої особи (збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою);

- відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків.

Спірні правовідносини сторін не передбачали описаних умов.

Норми про повернення безпідставно одержаного майна застосовуються лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов’язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

У спорі, що розглядається, зобов’язання відповідача поставити товар, а позивача оплатити його вартість, так само як і обов’язок постачальника повернути перераховані кошти, мають договірний характер, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 218 Цивільного кодексу України неодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не тягне за собою його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Недійсність договору поставки у зв’язку з недодержанням юридичними особами письмової форми законодавством прямо не передбачена.

При цьому, слід зауважити, що позивач не позбавлений можливості отримати захист своїх порушених прав у передбачений законодавством порядку, зокрема, шляхом заявлення позову про стягнення суми попередньої плати. Тобто, суд, відомляючи у заявленому позові, не позбавляє позивача доступу до правосуддя та права на справедливий судовий розгляд.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги судом відхиляються, а судові витрати покладаються на позивача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 73-80, 129, 236-241, 252, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя                                                                         О.В. Мандриченко