ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2018 р. Справа№ 910/8073/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут комплексного проектування об'єктів будівництва»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 23.08.2018

у справі № 910/8073/18 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Миколаївської місцевої прокуратури № 1

до Товариства з обмеженою відповідальністю

«Інститут комплексного проектування об'єктів будівництва»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Служба автомобільних доріг України

про стягнення 76 958, 10 грн

ВСТАНОВИВ:

Керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 1 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут комплексного проектування об'єктів будівництва» (далі - ТОВ «Інститут комплексного проектування об'єктів будівництва», відповідача) про стягнення 76 958,10 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив про неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором № 14/2014 про закупівлю робіт за державні кошти, укладеним між Службою автомобільних доріг України та ТОВ «Інститут комплексного проектування об'єктів будівництва», відтак просив стягнути на користь держави 51 666, 70 грн пені та 25 291, 40 грн штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2018 до участі у справі залучено Службу автомобільних доріг України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.08.2018 у справі № 910/8073/18 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Інститут комплексного проектування об'єктів будівництва» пеню у розмірі 51 666, 70 грн. та штраф у розмірі 25 291, 39 грн. на користь держави на розрахунковий рахунок 0003, отримувач: УК у м. Миколаїв/Заводський р-н/21080500, , ГУДКСУ у Миколаївській області, МФО 826013, код платежу 21080500, «Інші надходження». Стягнуто з ТОВ «Інститут комплексного проектування об'єктів будівництва» на користь Прокуратури Миколаївської області судовий збір у розмірі 1 762, 00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного та неповного дослідження доказів, за невірного застосування норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, прострочення у наданні документації відбулося з вини замовника, оскільки той неодноразово змінював технічне завдання та лише у вересні 2017 року надав вихідні дані, необхідні для виконання робіт відповідачем. Зміни та доповнення до Завдання, затвердженого 04.09.2017, призвели до переробки готової до передачі замовнику документації, що затримало термін її передачі замовнику. Незважаючи на ці обставини, замовник не вніс зміни в затверджений календарний план. Навіть остання зміна до Завдання, затверджена 10.05.2018, призвела до переробки вже виданих проектно-вишукувальних матеріалів, щодо яких порушено дане провадження. Крім цього, уповільненню процесу проектування і як наслідок зриву виконання календарного плану видачі робіт, на думку апелянта, сприяло не погодження (не підписання) замовником конструкції дорожнього одягу на підставі того, що спочатку ця конструкція має пройти технічну раду ДерждорНДІ та ДП «УкрДіпродор». За твердженнями апелянта, замовник прийняв документацію 22.12.2017 без жодних претензій та розбіжностей, що свідчить про те, що роботи відповідачем здані в належному вигляді та у встановлений на це строк. На переконання апелянта, суд керувався положеннями, які стосуються термінів виконання договору, однак жодних порушень строків виконання договору не було, мала місце лише зміна терміну виконання проміжного етапу й не з вини відповідача, що жодним чином не вплинуло на своєчасне та якісне виконання договору в цілому. Наведене підтверджується актом прийому-виконання робіт та їх оплатою, а також відсутністю акту дефектів. Служба автомобільних доріг у Миколаївській області не отримала жодних негативних результатів, пов'язаних із виконанням проміжного етапу (частини проектно-кошторисної документації) тощо.

Перший заступник прокурора Миколаївської області подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, вказував на несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо розроблення проектної документації на реконструкцію автомобільної дороги загального користування державного значення Н-24 та наявність підстав для нарахування штрафних санкцій. На переконання прокурора (позивача), внесення змін та доповнень до технічного завдання в частині зміни найменування завдання, назви та місцезнаходження об'єкта жодним чином не перешкоджали виконанню відповідачем першого та другого етапів робіт в передбачені договором строки тощо.

Враховуючи ціну позову у даній справі (76 958, 10 грн), яка становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та відсутність клопотань учасників справи про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з їх повідомленням (викликом), апеляційний суд дійшов висновку, що дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, однак рішення суду першої інстанції слід скасувати з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Як вище згадувалось, до суду з позовом в інтересах держави про стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором № 14/2014 про закупівлю робіт за державні кошти, укладеним між Службою автомобільних доріг України та ТОВ «Інститут комплексного проектування об'єктів будівництва» ( далі Договір ), звернувся прокурор.

За приписами ч. ч. 3-5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор, який набув статусу позивача, зазначив, що надходження коштів від застосованих штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язань, стягнення яких є предметом даного позову, являє собою публічний інтерес, оскільки від повноти та своєчасності їх зарахування до бюджету залежить ефективність та результативність виконання останнього. Положенням про Службу автомобільних доріг України у Миколаївській області не передбачено повноважень останньої на звернення до суду, в тому числі з позовами про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання робіт за договорами про закупівлю за державні кошти. Оскільки у даних правовідносинах відсутній орган, який має повноваження щодо звернення до господарського суду за захистом інтересів держави, прокурор вказував на наявність підстав для представництва інтересів держави саме ним, як позивачем.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Разом з цим, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

З огляду на наведене, враховуючи роль прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Так, положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Таким чином, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

В Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Тому, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор обґрунтував наявність «інтересів держави» зацікавленістю держави в отриманні визначених законодавством грошових коштів шляхом їх зарахування до державного бюджету. На переконання прокурора, надходження коштів від застосованих штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язань, стягнення яких є предметом даного позову, являє собою публічний інтерес, оскільки від повноти та своєчасності їх зарахування до бюджету залежить ефективність та результативність виконання останнього.

Разом з цим, положеннями п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачено можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Так, аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.05.2018 у справі №918/323/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17.

Як встановлено матеріалами справи, стороною Договору, за неналежне виконання якого прокурор просить стягнути на користь держави штрафні санкції, є Служба автомобільних доріг у Миколаївській області, яка являється державною організацією, яка належить до сфери управління Державного агентства автомобільних доріг України і в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента України, постановами та розпорядженнями Кабінету Міністрів України, наказами профільного міністерства, нормативно-правовими актами Укравтодору, рішеннями органів місцевого самоврядування, прийнятими в межах їх компетенції, а також Положенням про Службу автомобільних доріг у Миколаївській області (далі - Положення).

Так, Служба автомобільних доріг у Миколаївській області є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням (п. 1.3 Положення).

Відповідно до п. 3.1 Положення Служба автомобільних доріг у Миколаївській області має право, зокрема, представляти і захищати свої інтереси у державних, громадських, кооперативних, підприємницьких та інших органах.

Таким чином, Служба автомобільних доріг у Миколаївській області, яка являється третьою особою у даній справі, має підстави і можливість самостійно захистити свої права шляхом подання позову до відповідача, відповідно доводи прокурора (позивача) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.06.2018 у справі 910/20517/16.

З огляду на наведене та те, що звертаючись до суду з даним позовом, прокурор в порушення вищенаведених норм права, не визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не обґрунтував наявності підстав для представництва інтересів держави у даній справі тощо, апеляційний господарський суд не погоджується із висновками місцевого суду в частині задоволення позовних вимог прокурора , оскаржене рішення вважає незаконним й таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового - про відмову в задоволенні позову повністю. За таких обставин, апеляційна скарга ТОВ «Інститут комплексного проектування об'єктів будівництва», з викладених в ній підстав, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 240, 269-270, 271, 273, 275, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут комплексного проектування об'єктів будівництва» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.08.2018 у справі № 910/8073/18 скасувати та прийняти нове рішення:

В задоволенні позову Миколаївської місцевої прокуратури № 1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут комплексного проектування об'єктів будівництва» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Служби автомобільних доріг України, про стягнення 76 958, 10 грн. відмовити в повному обсязі.

Матеріали справи № 910/8073/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.11.2018

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук