номер провадження справи 18/70/18
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2018 справа № 908/1090/18

м.Запоріжжя Запорізької області

за позовом заступника прокурора Запорізької області (69057, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29-а) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Міністерства аграрної політики та продовольства України (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 24)

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВЗ-2017" (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Монастирська, буд. 1)

про визнання відсутнім права власності, витребування майна та визнання права власності

господарський суд Запорізької області у складі судді Носівець В.В.

при секретарі судового засідання Чубар М.В.

учасники справи:

від прокуратури: Мошков Д.І., посвідчення № 035883, видане 05.10.2015

від позивача: не з'явився

від відповідача: Бабков Д.Ю., довіреність № 1 від 03.08.2018

Розглядаються позовні вимоги про визнання відсутнім у ТОВ "ЛВЗ-2017" права власності на нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 107), а саме нежитлову будівлю П-1, загальною площею 64,7 кв.м.; витребування з чужого незаконного володіння у ТОВ "ЛВЗ-2017" нерухомого майна та визнання за державою в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України права власності на нерухоме майно (з урахуванням прийнятої судом 09.10.2018 заяви про зменшення розміру позовних вимог від 30.08.2018 № 05/2-4609-18).

Ухвалою суду від 03.07.2018, після усунення недоліків позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, відкрито загальне позовне провадження у справі № 908/1090/18, присвоєно справі номер провадження 18/70/18, призначено підготовче судове засідання на 31.07.2018; ухвалою суду від 24.07.2018 підготовче судове засідання перенесено на 06.08.2018; ухвалою від 06.08.2018 строк підготовчого провадження продовжено на тридцять днів, оголошено перерву у підготовчому засіданні до 19.09.2018.

У зв'язку з перебуванням судді Носівець В.В. з 11.09.2018 на лікарняному, судове засідання, призначене на 19.09.2018 не відбулося. На адресу сторін направлено повідомлення про неможливість проведення судового засідання з розгляду справи та перенесення судового засідання на 09.10.2018; ухвалою від 08.10.2018 підготовче судове засідання призначено на 09.10.2018; ухвалою від 09.10.2018 підготовче провадження закрито, розпочато судовий розгляд справи по суті, судове засідання призначено на 01.11.2018.

В судовому засіданні 01.11.2018 суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Прокурор підтримав позовні вимоги з заявлених у позові підстав. Обґрунтував їх тим, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 у справі № 320/4812/15 визнано недійсним договір купівлі-продажу 9/10 частин комплексу будівель та споруд, що знаходяться за адресою: Запорізька область м. Мелітополь, вул. Воровського, 1, укладений 08.09.2014 та зареєстрований в реєстрі за № 2817, зобов'язано ОСОБА_3 повернути державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України об'єкти нерухомості, що були предметом недійсного договору. Постановою Верховного Суду України від 06.09.2017 рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов'язання ОСОБА_3 повернути державі отримане за договором майно залишено в силі. Прокурор відзначив, що ОСОБА_3 з 06.09.2017 зобов'язаний був вчинити дії щодо повернення майна, отриманого на підставі вищевказаного договору, державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, проте, майно відчужене останнім на користь ТОВ «ЛВЗ-2017» шляхом передачі майна до статутного капіталу товариства. За доводами прокурора, ОСОБА_3, достеменно знаючи про відсутність у нього станом на 12.01.2018 повноважень щодо відчуження спірного майна, незаконно здійснив його передачу до статутного капіталу відповідача, тому право власності у ТОВ «ЛВЗ-2017» на спірне майно підлягає визнанню відсутнім. Також прокурор зазначив, що Міністерством аграрної політики та продовольства України здійснене розпорядження державним майном не у спосіб та не в межах повноважень, передбачених законом, що свідчить про відсутність дійсного волевиявлення держави. Оскільки спірні об'єкти нерухомості мали бути повернуті державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України на підставі судових рішень у справі № 320/4812/15, в тому числі Верховного Суду України, зазначене не потребує доведення в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України. Знаходження майна, яке належить державі на підставі судових рішень, у власності ТОВ «ЛВЗ-2017», за твердженням прокурора, надає право державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України звернутись з позовом про визнання права власності на спірні об'єкти та витребування майна з чужого незаконного володіння. Звернення до суду з даним позовом прокурор мотивував тим, що незаконне відчуження спірного майно позбавило власника можливості вільно розпоряджатись цим майном, отримувати дохід від передачі прав на майно у встановлений законом спосіб тощо. Уповноваженим контролюючим органом - Міністерством аграрної політики та продовольства України жодних дій не вживалось щодо запобігання порушенню, що не відповідає інтересам держави. Посилаючись на приписи ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 16, 388, 392 ЦК України, прокурор просив позов задовольнити.

Крім того, 22.10.2018 від прокурора надійшло клопотання про повернення зайво сплаченого судового збору.

Позивач процесуальним правом на участь представника в судовому засіданні не скористався, про причини неявки суд не повідомив, письмових пояснень по суті справи не надав. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив.

До початку розгляду справи по суті відповідачем надано суду відзив на позов та клопотання від 29.10.2018 № 1-29/08 про зупинення провадження у справі.

Суд причини подання відповідачем відзиву та клопотання про зупинення провадження у справі після закриття підготовчого засідання визнав поважними, на підставі ч. 1 ст. 119 ГПК України пропущений процесуальний строк поновлений, відзив на позов та клопотання про зупинення провадження у справі прийняті судом.

Відповідач у відзиві на позов зазначив, що прокурором не обґрунтовано наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, оскільки прокурор повинен надати суду відповідне повідомлення Міністерства політики та продовольства України щодо захисту його інтересів в суді, яке направлено на адресу останнього до подання позовної заяви. Вважає, що Міністерство аграрної політики та продовольства України в даному випадку є позивачем у справі і саме повинно висловити своє відношення до позову та позовних вимог. Крім того відповідач звернув увагу, що прокурор просить витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ «ЛВЗ-2017» нерухоме майно, тобто ставить віндикаційну вимогу. Оскільки спірне майно не було загублене, викрадене та не вибуло із володіння Міністерства аграрної політики та продовольства України, як власника, без його волі, за твердженням відповідача, підстав для застосування положень ст.ст. 387, 388 ЦК України не має. Крім того відповідач вказав на ненадання прокурором доказів того, що ОСОБА_3 на час передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ЛВЗ-2007» знав про існування постанови ВСУ від 06.09.2017, оскільки докази направлення цієї постанови та касаційної скарги відсутні, а твердження про участь ОСОБА_3 у цивільній справі не є доказом обізнаності останнього про судові рішення по цій справі. Також, за доводами відповідача, чинність дій Міжнаціональної універсальної товарно-сировинної біржі «Епсіліон» щодо проведення аукціону, що передувало укладенню договору купівлі-продажу нерухомого майна, свідчить про те, що ТОВ «ЛВЗ-2017» є добросовісним набувачем.

Розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, суд не знайшов підстав для його задоволення.

Як на підставу зупинення провадження у справі відповідач вказав на те, що Верховним Судом 20.08.2018 відкрито провадження за касаційною скаргою Міжнаціональної універсальної товарно-сировинної біржі «Епсіліон» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 у справі № 320/4812/15-ц/17.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Об'єктивна неможливість розгляду справи полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення, і ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Предметом розгляду у справі № 908/1090/18 є визнання відсутнім у ТОВ "ЛВЗ-2017" права власності на спірне нерухоме майно, витребування з чужого незаконного володіння у ТОВ "ЛВЗ-2017" нерухомого майна та визнання за державою в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України права власності на нерухоме майно. В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор посилався на встановлені постановою Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 320/4812/15-ц обставини, яким фактично рішення суду першої інстанції у цій справи залишено в силі.

Оскільки рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 у справі № 320/4812/15-ц/17 набрало законної сили з прийняттям 06.09.2017 постанови Верховного Суду України у цій справі, суд не вбачає об'єктивної неможливості розгляду справи № 908/1090/18 до розгляду Верховним Судом касаційної скарги Міжнаціональної універсальної товарно-сировинної біржі «Епсіліон» у справі № 320/4812/15-ц, тому підстави для зупинення провадження у даній справі відсутні. При цьому суд визнав за необхідне відзначити, що зі змісту наданої відповідачем копії ухвали Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 320/4812/15-ц вбачається, що у задоволенні клопотання Міжнаціональної універсальної товарно-сировинної біржі «Епсіліон» про зупинення дії рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 та постанови апеляційної інстанції від 26.06.2018 до закінчення касаційного провадження відмовлено.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення прокурора та представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

Державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого входить державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство», яке володіє закріпленим за ним на праві господарського відання зазначеним нижче нерухомим державним майном (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем) на підставі протоколу № 2 проведення відкритих публічних торгів (аукціону), затвердженого Міжнаціональною універсальною товарно-сировинною біржею «ЕПСІЛОН» 26.08.2014, 08.09.2014 укладено договір купівлі-продажу частини комплексу (надалі - договір купівлі-продажу), відповідно до умов якого у власність покупця передається 9/10 частин комплексу будівель та споруд, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Воровського, 1 (п. 1 договору купівлі-продажу).

Договір нотаріально посвідчений, зареєстрований в реєстрі за номером 2817.

Відповідно до пункту 2 договору купівлі продажу частина комплексу, що є предметом цього договору, складається з: будівлі Б-3, підвалу під Б-3, рампи до Б-3, навісу б, ґанка до Б-3, рампи до Б-3, ґанку до Б-3, ґанку до Б-3, рампи до Б-3, ґанка до Б-3, прибудови б4-1, прибудови б5-1, надбудови над Б-3, будівлі З-1, будівлі К-1, прибудови К1-1, будівлі О-1, будівлі П-1, будівлі Р-1, ґанка до Р-1, огорожі № 1, воріт, загальною площею 4253,2 кв. м., основною площею 3767,3 кв.м.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 у справі № 320/4812/15 позов заступника прокурора Запорізької області в інтересах Фонду державного майна України до Міністерства аграрної політики та продовольства України, ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 9/10 частин комплексу будівель та споруд, що знаходяться за адресою: Запорізька область, місто Мелітополь, вул. Воровського, 1, укладений 08.09.2014 та зареєстрований в реєстрі за № 2817, зобов'язано ОСОБА_3 повернути державі в особі Міністерства аграрної політика та продовольства України об'єкти нерухомості, що були предметом недійсного договору.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19.01.2017 у справі № 320/4812/15-ц рішення суду першої інстанції скасовано, в позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2017 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою органів прокуратури відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 06.09.2017 рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.02.2017 скасовано. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 в частині повернення ОСОБА_3 того, що він передав державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України на виконання укладеного між ними 08 вересня 2014 року договору купівлі-продажу 9/10 часток комплексу будівель та споруд по АДРЕСА_1, у зв'язку з визнанням судом зазначеного договору недійсним, скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.09.2014 та зобов'язання ОСОБА_3 повернути державі в особі Міністерства аграрної політика та продовольства України об'єкти нерухомості, що були предметом недійсного договору, рішення залишено без змін.

Посилаючись на залишення в силі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов'язання ОСОБА_3 повернути державі отримане за договором майно та незаконність передання останнім отриманого за договором майна в якості частки до статутного капіталу ТОВ «ЛВЗ-2017», прокурором заявлено вимоги про визнання відсутнім у ТОВ «ЛВЗ-2017» права власності, витребування майна та визнання права власності за державою.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши надані докази, суд визнав позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд (стаття 319 ЦК України).

Статтею 326 ЦК України визначено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади.

Нерухоме майно, яке є предметом позову, до його відчуження перебувало у власності держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Таким чином, прокуратурою Запорізької області цілком правомірно пред'явлено позов в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України з дотриманням положень ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо повідомлення позивача про подання позову, про що свідчить направлене Міністерству політики та продовольства України повідомлення щодо захисту його інтересів в суді від 24.05.2018 № 05/1-557вих-18 з відміткою про відправлення документа (арк. справи 73).

Право особи на захист своїх цивільних прав та інтересів забезпечено законом (ст. 15 ЦК України), способи якого (ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України) не є вичерпними. Водночас, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (Право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, мають бути вичерпані лише ті засоби правового захисту, які є ефективними.

Таким чином, результатом застосування таких способів захисту права як визнання права чи визнання відсутності права є отримання того матеріально-правового ефекту, який сторона переслідувала при укладенні цивільно-правового правочину та вчиненні дій щодо його виконання.

Вимога про визнання відсутнім права, як і вимога про визнання права, повинна бути спрямована на встановлення певних юридично значимих фактів, з якими пов'язується встановлення відсутності певного права у відповідача (у випадку пред'явлення вимоги про визнання відсутнім права), або про його наявність у позивача (у випадку пред'явлення вимоги про визнання права). Тільки в такому випадку вона (вимога) носить характер захисту, а не звичайного констатування того чи іншого факту чи його відсутності.

Спірний об'єкт нерухомості на час укладання договору купівлі-продажу був власністю держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України та знаходився на праві господарського віддання ДП «Бердянське агроторгове підприємство». Згідно п. 5.1 Статуту зазначеного підприємства майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського віддання, відчуження нерухомого майна здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України (п. 5.5 Статуту).

За визначенням ч. 5 ст. 75 ГК України, відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» Фонд державного майна України виступає організатором продажу нерухомого майна в порядку, що встановлюється КМ України, який визначає порядок відчуження та списання об'єктів державної власності.

Згідно ст. 7 вказаного Закону Фонд державного майна України дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Таким чином, відчуження нерухомого майна по вул. Воровського, 1 в м. Мелітополі повинно було здійснюватися з урахуванням особливостей його правового режиму, встановленого законом.

Належність спірного майна на праві власності державі, недотримання сторонами правочину вимог закону щодо процедури відчуження майна і, як наслідок, недійсність договору купівлі-продажу, встановлено рішеннями судів всіх інстанцій у справі № 320/4812/15-ц, що не потребує повторного доведення в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України. Вказані обставини підтверджується дослідженими судом рішеннями судів у цій справі, які мають преюдиційне значення для вирішення даної справи,

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 13.07.2016, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 08.09.2014 державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України та ОСОБА_3, зобов'язано ОСОБА_3 повернути державі в особі Міністерства аграрної політика та продовольства України об'єкти нерухомості, що були предметом недійсного договору. Верховний Суд України своєю постановою від 06.09.2017 скасував ухвалу апеляційного суду Запорізької області, залишивши рішення суду першої інстанції в цій частині в силі.

Таким чином, з дня набрання законної сили рішенням суду, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу від 08.09.2014, ОСОБА_3 зобов'язаний був повернути державі неправомірно набуте нерухоме майно.

За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, об'єкт нерухомого майна - 9/10 частки по вул. Воровського, 1 в м. Мелітополі зареєстрований 15.01.2018 за ТОВ «ЛВЗ-2017» на підставі акта прийому-передачі нерухомого майна, виданого 12.01.2018; договору купівлі-продажу частини комплексу, серія і номер 2817, виданого 08.09.2014.

Наведені обставини свідчить про неправомірність набуття ТОВ «ЛВЗ-2017» шляхом передачі до статутного капіталу товариства майна, яке придбане за недійсним правочином.

В подальшому, протягом червня-серпня 2018 року на підставі актів приймання-передачі за протоколами учасників зборів ТОВ «ЛВЗ-2017» більша частина отриманого від ОСОБА_3 в якості частки до статутного капіталу нерухомого майна була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за фізичними особами.

Станом на час розгляду справи за ТОВ «ЛВЗ-2017» зареєстровано лише нежитлову будівлю П-1, загальною площею 64,7 кв. м., Запорізька область, місто Мелітополь, вул. Монастирська (до перейменування Воровського), 1. Факт перебування у володінні цього майна останнім не заперечується.

Вказане свідчить про те, що адресована прокурором вимога до відповідача про визнання відсутнім у нього права власності є спрямованою на відновлення прав і є ефективним способом захисту.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заявлена прокурором вимога про визнання відсутнім у ТОВ "ЛВЗ-2017" права власності на нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 107), а саме нежитлову будівлю П-1, загальною площею 64,7 кв.м., є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 388 цього ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник. Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом").

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння.

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння.

Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача необхідно врахувати всі умови, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України, а саме: власник чи титульний володілець не має можливості здійснювати фактичне володіння над річчю; майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи; майно, яке підлягає віндикації, повинно бути індивідуально визначеним; віндикаційний позов має недоговірний характер і спрямований на захист речових прав; між позивачем і відповідачем немає договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів.

Відповідно до ч. 1 ст. 397 Цивільного кодексу України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Таким чином, для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння має бути: встановлено та ідентифіковано чіткі об'єкти спірного індивідуального визначеного майна; підтверджено право власності або законного володіння у власника або титульного володільця на ці об'єкти; підтверджено існування в натурі цих об'єктів, як предметів матеріального світу, на момент подачі позову та прийняття рішення про витребування такого майна; підтверджено, що відповідач саме на момент подачі позову та прийняття рішення фактично тримає його у себе, внаслідок чого власник чи титульний володілець не має можливості здійснювати фактичне володіння над річчю.

Враховуючи наведене, суд приймає до уваги, що предметом позову є витребування з чужого незаконного володіння індивідуально визначеного об'єкта нерухомості, існування якого та перебування у володінні ТОВ «ЛВЗ-2017» на незаконних підставах є доведеним та підтвердженим матеріалами справи, внаслідок чого держава в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, як власник майна, не має можливості вільно розпоряджатися цим майном. При цьому, підтверджено, що позивач та відповідач не перебувають у зобов'язально-правових відносинах.

Виходячи з наведеного, право держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України на власність підлягає захисту.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння, оскільки прокурором доведено суб'єктивне право держави на витребуване майно, факт вибуття цього майна з її володіння і наявність майна у незаконному володінні ТОВ «ЛВЗ-2017» та відсутність у останнього правових підстав для володіння майном.

Вимоги статті 392 Цивільного кодексу України передбачають, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на майно.

На підставі вищенаведених обставин, суд дійшов висновку, що право власності держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України підлягає захисту відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд визнав, що позовні вимоги про визнання за державою в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України права власності на нерухоме майно, розташоване по вул. Монастирській (до перейменування Воровського), 1 у місті Мелітополі, Запорізької обл. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 107), а саме нежитлову будівлю П-1, загальною площею 64,7 кв.м., є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача відносно необґрунтованості прокурором наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, суд звертає увагу, матеріали справи містять повідомлення Міністерства політики та продовольства України щодо захисту його інтересів в суді від 24.05.2018 № 05/1-557вих-18 з відміткою про відправлення документа. Згідно штампа відділення зв'язку на конверті позов направлено 05.06.2018, отже, повідомлення направлено на адресу останнього до подання позовної заяви.

Посилання відповідача, що спірне майно не вибуло із володіння Міністерства аграрної політики та продовольства України, як власника, без його волі і не має підстав для застосування положень ст.ст. 387, 388 ЦК України, суд відхиляє, оскільки право власності держави на зазначене майно та незаконність його відчуження встановлено рішеннями судів всіх інстанцій у справі №320/4812/15, а Міністерство аграрної політики та продовольства України здійснює функції управління цим майном.

Відносно доводів відповідача про ненадання прокурором доказів того, що ОСОБА_3 на час передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ЛВЗ-2007» знав про існування постанови ВСУ від 06.09.2017 у справі № 320/4812/15-ц з огляду на відсутність доказів направлення цієї постанови та касаційної скарги, то суд зазначає наступне. ОСОБА_3 є учасником зазначеної справи, направлення ж судом всіх процесуальних документів у справі на адресу сторін за місцем їх реєстрації обумовлене нормами ЦПК України. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст.421 ЦПК України судові рішення суду касаційної інстанції вручаються (видаються або надсилаються) в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Отже, зауваження щодо необізнаності ОСОБА_3 про протиправність його дій, направлених на відчуження спірного майна на користь ТОВ «ЛВЗ-2017», є безпідставними.

Посилання відповідача на належність дій Міжнаціональної універсальної товарно-сировинної біржі «Епсіліон» щодо проведення аукціону, що передувало укладенню договору купівлі-продажу нерухомого майна, що, за твердженням відповідача, свідчить про те, що ТОВ «ЛВЗ-2017» є добросовісним набувачем, не спростовує встановлені судом обставини неправомірності відчуження спірного майна та наявності підстав для повернення його у власність держави.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд знаходить доведеними заявлені прокурором позовні вимоги, на підставі чого позов задовольняється.

Судовий збір на підставі пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за подання позовної заяви у сумі 5286,00 грн. та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в сумі 1762,00 грн. покладається на відповідача.

Також, суд констатує наявність підстав для повернення з Державного бюджету суми зайво сплаченого судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України "Про судовий збір". Так, пунктом 1 статті 4 вказаного Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Зокрема, відповідно до пп. 2.2.1 п. 2.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (із змінами) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно п. 2.2.2 п. 2.2 цієї ж статті за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру належить до сплати - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" станом на 01.01.2018 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розрахунку на місяць складає 1762,00 грн.

Судом розглянуті вимоги про визнання відсутнім у ТОВ "ЛВЗ-2017" права власності на нерухоме майно, розташованого по АДРЕСА_1. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 107), а саме нежитлову будівлю П-1, загальною площею 64,7 кв.м.; витребування з чужого незаконного володіння у ТОВ "ЛВЗ-2017" нерухомого майна та визнання за державою в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України права власності на нерухоме майно (з урахуванням прийнятої судом 09.10.2018 заяви про зменшення розміру позовних вимог від 30.08.2018 № 05/2-4609-18), тобто дві вимоги майнового характеру та одну немайнову вимогу.

За вимогою майнового характеру судовий збір визначається з урахуванням вартості спірного майна виходячи з наданого прокурором звіту з оцінки майна від 23.03.2015, згідно з яким вартість об'єкта нерухомого майна (будівлі літ. П-1) складає 32483,43 грн., від якої 1,5% вартості майна - 487,25 грн., що є менше прожиткового мінімуму для працездатних осіб, відповідно, судовий збір за майновою вимогою становить 1762,00 грн.

Таким чином, предметом розгляду даної справи є дві вимоги майнового характеру, за які належить до сплати 3524,00 грн. (1762,00 грн. - мінімальний розмір х 2) та вимога немайнового характеру, судовий збір за якою складає 1762,00 грн., всього - 5286,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Прокуратурою Запорізької області заявлено клопотання від 11.10.2018 № 05/2-4609-18, в якому прокурор просить повернути зайво сплачений судовий збір у розмірі 54798,64 грн.

Згідно наданого до позову доручення № 913 від 18.05.2018 прокуратурою Запорізької області при поданні позову сплачено 30923,33 грн. судового збору та згідно платіжного доручення № 1177 від 21.06.2018 на виконання ухвали суду щодо усунення недоліків позовної заяви сплачено 29161,31 грн., сума зайво сплаченого судового збору складає 54798,64 грн.

Отже, прокуратурі Запорізької області підлягає поверненню з державного бюджету сума зайво сплаченого судового збору в розмірі 54798,64 грн., про що слід видати відповідну ухвалу.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 46, 74, 76-80, 129, 233, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати відсутнім у товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВЗ-2017" (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Монастирська, буд. 1, ідентифікаційний код 41855789) право власності на нерухоме майно, розташоване по вул. Монастирській (до перейменування Воровського), 1, у м. Мелітополь Запорізької області (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 107), а саме нежитлову будівлю П-1, загальною площею 64,7 кв.м.

3. Витребувати з чужого незаконного володіння у товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВЗ-2017" (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Монастирська, буд. 1, ідентифікаційний код 41855789) нерухоме майно, розташоване по вул. Монастирській (до перейменування Воровського), 1, у м. Мелітополь Запорізької області (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 107), а саме нежитлову будівлю П-1, загальною площею 64,7 кв.м. Видати наказ.

4. Визнати за державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 24, індетифікаційний код 37471967) право власності на нерухоме майно, розташоване по вул. Монастирській (до перейменування Воровського), 1, у м. Мелітополь Запорізької області (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 107), а саме нежитлову будівлю П-1, загальною площею 64,7 кв.м.

5. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВЗ-2017" (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Монастирська, буд. 1, ідентифікаційний код 41855789) на користь прокуратури Запорізької області (69057, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29-а, розрахунковий рахунок № 0271, відкритий у Державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: прокуратура Запорізької області, ідентифікаційний код юридичної особи: 02909973, код класифікації видатків бюджету - 2800) кошти, витрачені на сплату судового збору у 2018 році при здійсненні представництва інтересів держави, у розмірі 5286,00 грн. (п'ять тисяч двісті вісімдесят шість грн. 00 коп.) за подання позовної заяви та 1762,00 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят дві грн. 00 коп.) за подання заяв про забезпечення позову. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст.ст. 240, 241 ГПК України 12.11.2018.

Суддя В.В. Носівець