СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2018 р. Справа № 922/1461/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Дучал Н.М. , суддя Склярук О.І.

при секретарі Мальченко О.О.

за участю представників сторін:

позивача - адвокат Орлов О.О.

відповідача - Книга Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "Українська Міжрегіональна Фінансова Компанія" (вх.№156Х) на рішення господарського суду Харківської області від 19.07.2018 у справі № 922/1461/18 (повний текст якого складено 24.07.2018 у приміщенні зазначеного суду суддею Жельне С.Ч.)

за позовом ТОВ "Українська Міжрегіональна Фінансова Компанія", м. Харків

до ГУ ДФС України у Харківській області, м. Харків

про стягнення 10000,00 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська Міжрегіональна Фінансова Компанія" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на його користь матеріальну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.07.2018 у справі №922/1461/18 відмовлено в позові повністю.

Позивач з вказаним рішенням суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 19.07.2018 у даній справі та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області за рахунок коштів Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Українська Міжрегіональна Фінансова Компанія" матеріальну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Одночасно, апелянт подав клопотання про поновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги, в якому, посилаючись на ч.2 ст. 256 ГПК України, просив поновити строк на подання апеляційної скарги.

Так, апелянт зазначає, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що

ГУ ДФС у Харківській області під час проведення планової виїзної документальної перевірки ТОВ «УкрМрФК» діяло в межах повноважень та у спосіб, передбачений Податковим кодексом України, оскільки у постанові Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018 у справі № 820/5429/17, належним чином засвідчена копія якої була додана до позовної заяви, прямо зазначено: «Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки позивач не відмовлявся від проведення перевірки, тому рішення про застосування адміністративного арешту майна від 14,11.2017 № 24062/10/20-40-14-06-12 є протиправним». Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, протиправність дій ГУ ДФС у Харківській області з підтвердження судом умовного адміністративного арешту на майно ТОВ «УкрМрФК» була встановлена в судовому порядку, внаслідок чого не потребує доказуванню під час розгляду цієї справи.

Також, апелянт не погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що заявлені стягнення витрати, понесені ТОВ «УкрМрФК» під час розгляду справи № 820/5429/17 Харківським апеляційним адміністративним судом, не є збитками в розумінні статті 22 України, а входять до складу судових витрат, про здійснення яких позивач мав право заявити під час слухання зазначеної адміністративної справи, оскільки наявність шкоди обумовлена тим, що відновлення порушених прав ТОВ «УкрМрФК» і визнання протиправності дій ГУ ДФС у Харківській області відбулось саме завдяки реалізації права на апеляційне оскарження судових рішень, тобто витрати на правову допомогу у цьому випадку мали обов'язковий та невідворотний характер. Щодо причинно-наслідкового зв'язку між заподіяною шкодою і протиправною поведінкою відповідача зазначає, що зі змісту договору про надання правової допомоги від 23.11.2017 прямо вбачається, що цей правочин укладено саме з метою представництва і захисту прав ТОВ «УкрМрФК» у справі № 820/5429/17, тобто необхідність отримання правової допомоги є безпосереднім наслідком накладення ГУ ДФС у Харківській області умовного адміністративного арешту майна ТОВ «УкрМрФК» на підставі неправомірного рішення відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.08.2018 поновлено процесуальний строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою, встановлено строк відповідачу для надання відзиву.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги позивача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.09.2018 у даній справі призначено справу до розгляду на 01.10.2018.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 01.10.2018 відкладено розгляд справи на 18.10.2018.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.10.2018 прийнято справу 922/1461/18 до провадження Східного апеляційного господарського суду та призначено до розгляду на 14.11.2018.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, згідно з затвердженим планом-графіком проведення документальних планових перевірок суб'єктів господарювання на IV квартал 2017 року заступником начальника Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області прийнято наказ від 17.10.2017 №5756 "Про проведення документальної планової перевірки товариства з обмеженою відповідальністю "Українська Міжрегіональна Фінансова Компанія" (надалі-позивач) за період діяльності з 01.01.2017 по 30.06.2017".

Під час здійснення перевірки Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області (надалі-відповідач) звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з поданням, в якому просило підтвердити обґрунтованість умовного адміністративного арешту майна позивача, застосованого на підставі рішення заступника начальника ГУ ДФС у Харківській області від 14.11.2017 №24062/10/20-40-14-06-12.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2017 у справі №820/5429/17 подання Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області було задоволено.

Не погоджуючись з постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2017 у справі №820/5429/17, якою було підтверджено обґрунтованість умовного адміністративного арешту майна позивача, накладеного рішенням начальника Головного управління ДФС у Харківській області від 14.11.2017 №24062/10/20-40-14-06-12, з метою захисту порушених прав та інтересів, а також вчинення дій щодо оскарження постанови Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2017 у справі №820/5429/17 між товариством з обмеженою відповідальністю "Українська Міжрегіональна Фінансова Компанія" та адвокатом Орловим О.О. було укладено договір про надання правової допомоги від 23.11.2017.

Так, пунктом 1.1. договору сторони визначили, що клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов'язання надати клієнту за винагороду необхідну правову допомогу у Харківському апеляційному адміністративному суді при розгляді справи №820/5429/17 за поданням Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області до товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжрегіональна фінансова компанія" про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна ТОВ "УкрМРФК", застосованого на підставі рішення начальника Головного управління ДФС у Харківській області від 14.11.2017 №24062/10/20-40-14-06-12.

Пунктом 2.12 договору встановлений обов'язок позивача здійснити оплату винагороди (гонорару) на користь адвоката за надання останнім правової допомоги, згідно з умовами цього договору, але тільки у випадку досягнення позитивного результату та задоволення апеляційної скарги.

У відповідності до п.3.1. договору сторони у додатку №1, який є невід'ємною частиною договору про надання правової допомоги від 23.11.2017 визначили, що гонорар адвоката за виконання пункту 1.1 договору складає 10 000,00 грн у випадку прийняття судом позитивного рішення та задоволення апеляційної скарги.

На виконання умов договору про надання правової допомоги від 23.11.2017 адвокатом Орловим О.О., що діяв в інтересах позивача було складено та подано до Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2017 у справі №820/5429/17 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні подання про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна ТОВ "УкрМрФК", застосованого на підставі рішення заступника начальника Головного управління ДФС у Харківській області від 14.11.2017 №24062/10/20-40-14-06-12 відмовити.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018 у справі №820/5429/17 апеляційну скаргу було задоволено, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2017 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні подання про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна ТОВ "УкрМрФК", застосованого на підставі рішення заступника начальника Головного управління ДФС у Харківській області від 14.11.2017 №24062/10/20-40-14-06-12 відмовлено.

05.02.2018 між позивачем та адвокатом Орловим О.О. було складено акт виконаних робіт, в якому сторони підтвердили надання повного обсягу правової допомоги. 28.02.2018 позивачем за видатковим касовим ордером було сплачено 10000,00 грн. винагороди за надання адвокатом правової допомоги.

Позивач зазначає, що у зв'язку з захистом та відновленням своїх порушених прав під час розгляду адміністративної справи №820/5429/17, йому (позивачу) були завдані матеріальні збитки, оскільки вказані обставини стали підставою для укладання 23.11.2017 договору про надання правової допомоги та звернення з апеляційною скаргою до Харківського апеляційного адміністративного суду. З огляду на зазначене позивач просить стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області матеріальну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Позивач розглядає свої витрати на юридичні послуги, як заподіяні з вини відповідача збитки.

Однак, колегія суддів зазначає, що поняття збитків належить відмежовувати від суміжних понять та правових конструкцій, що їм відповідають. Зокрема, це стосується судових витрат, склад яких визначається нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки справа №820/5429/17 розглядалася в порядку адміністративного судочинства, тому до правовідносин, що виникли в межах розгляду зазначеної справи, мають застосовуватися положення Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. При цьому, ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, і витрати на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів зазначає, що за ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. При цьому, кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Також слід зазначити, що визначення поняття збитків наводиться у ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України. Збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 Цивільного кодексу України).

Крім того, згідно зі статтею 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Колегія суддів вважає, що заявлену до стягнення матеріальну шкоду, яка, на думку позивача, виникла внаслідок сплати грошових сум на правову допомогу, не можна розцінювати як матеріальну шкоду у розумінні статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак шкоди відповідно до наведених вище положень цивільного законодавства.

Тому зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Опираючись на виклаадене, колегія суддів дійшла висновку, що сплачені позивачем адвокату Орлову О.О. 10000,00 грн. за надання останнім правової допомоги є нічим іншим як судовими витратами, які не підлягають відшкодуванню в якості збитків.

Більше того, порядок розподілу судових витрат, в тому числі і порядок їх відшкодування суб'єктом владних повноважень, чітко регулюється саме положеннями Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єктів владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, Постановою Верховного Суду від 24.04.2018 року по справі 814/1258/16 зазначено, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі.

При цьому, частиною 7 статті 139 КАС України визначено, що розмір витрат, сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Враховуючи те, що у п.1 додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 23.11.2017 сторонами було визначено розмір гонорару 10 000,00 грн у випадку позитивного рішення та задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку позивач не був обмежений у поданні відповідної заяви про розподіл судових витрат, в тому числі на правничу допомогу, під час розгляду справи №820/5429/17 Харківським апеляційним адміністративним судом.

Таким чином, можна стверджувати, що позивач має право на відшкодування витрат на юридичні послуги, однак такі кошти неможна стягувати за позовами про стягнення збитків.

Отже всі витрати, які позивач здійснив під час розгляду Харківським апеляційним адміністративним судом справи №820/5429/17 не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, а входять до складу судових витрат, стягнення яких позивач мав право заявити під час слухання зазначеної адміністративної справи. Стягнення судових витрат шляхом кваліфікації їх як збитків, не відповідає закону, тому позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Крім того, колегія суддів, приймаючи до уваги обставини даного спору, а саме визначення позовних вимог у розмірі «гонорару успіху» адвоката, вважає за необхідне звернути увагу позивача на зміст правової позиції, викладеної у постанові ВС від 12.06.2018 №462/9002/14-ц.

Зокрема, в цій постанові колегія суддів ВС зазначила, що судове рішення не відноситься до об'єктів цивільних прав, а його прийняття в конкретній справі не є результатом наданих адвокатами сторін послуг, а тому не може бути предметом договору. На підставі цього в оспорюваному сторонами договорі про надання юридичних послуг був визнаний недійсним один із його пунктів, який передбачав винагороду адвокату за досягнення позитивного рішення суду («гонорар успіху»), як такий, що суперечить основним принципам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства.

Таким чином, опираючись на все вищевикладене, колегія суддів доходить до висновку, що вимоги позивача позбавлені фактичного та правового обґрунтування, та є такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Українська Міжрегіональна Фінансова Компанія" на рішення господарського суду Харківської області від 19.07.2018 у справі № 922/1461/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 19.07.2018 у справі № 922/1461/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 19.11.2018.

Постанова суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя Н.М. Дучал

Суддя О.І. Склярук