ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року Справа № 902/125/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Дика А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Вінницької області 11.07.2018 у справі № 902/125/18 (суддя Нешик О.С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м.Київ)

до Дочірнього підприємства "Монтажник" товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Валінор" (с.м.т. Браїлів Жмеринського району Вінницької області)

про стягнення 270008,09 грн. заборгованості згідно договору купівлі-продажу

за участі представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 - довіреність від 20.07.2018

відповідача не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Дочірнього підприємства "Монтажник" товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Валінор" про стягнення 270008,09 грн. заборгованості, що нарахована в зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань згідно договору купівлі-продажу природного газу №16-222-Н від 30.12.2015, з яких: 237983,22 грн. - пеня, 21697,11 грн. - 3% річних та 10327,76 грн. - сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів.

Рішенням Господарського суду Вінницької області 11.07.2018 у справі № 902/125/18 позов задоволено частково; стягнуто з Дочірнього підприємства "Монтажник" товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Валінор" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пеню у розмірі 7718,59 грн.; 3% річних у розмірі 3198,61 грн.; 10327,76 грн. інфляційних втрат та 1762,00 грн. витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позову про стягнення 230 264,63 грн. пені та 18 498,50 грн. 3% річних, прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задоволити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема: ст. 233 Господарського кодексу України, ст.ст. 549-552, 599, 625 Цивільного кодексу України, процесуального: ст.ст. 236 та 238 Господарського процесуального кодексу України, та без дослідження усіх істотних обставин справи. Окрім цього, судом не було зясовано, чи були заподіяні позивачу збитки неналежним виконанням зобовязання, а також не було оцінено розмір таких збитків. Разом з тим, нараховані штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні з невиконаним зобовязанням за договором купівлі-продажу природного газу.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 30.08.2018 відкрито провадження за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Вінницької області 11.07.2018 у справі № 902/125/18 та розгляд справи призначено на 02.10.2018.

Дочірнє підприємство "Монтажник" товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Валінор" надіслало до Рівненського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу №518 від 25.09.2018, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 902/125/18 у складі: головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л.

У відповідності до абз. 3 п. 3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Указом Президента України №454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Рівненський апеляційний господарський суд та створено Північно-західний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку, Волинську, Житомирську, Рівненську та Хмельницьку області, з місцезнаходженням у місті Рівному.

Частиною 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

05 жовтня 2018 року в газеті "Голос України" опубліковано оголошення про початок роботи Північно-західного апеляційного господарського суду.

У відповідності до наказу керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду №992 від 01.10.2018 «Про комісію для передачі судових справ та матеріалів» згідно акта здачі судових справ від 03.10.2018 до Північно-західного апеляційного господарського суду передана апеляційна скарга публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у справі № 902/125/18.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №902/125/18 у складі: головуючий суддя Розізнана І.В, суддя Грязнов В.В., суддя Мельник О.В.

Згідно з ч.7 ст.31 ГПК України справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2018 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Вінницької області 11.07.2018 у справі № 902/125/18 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 20 листопада 2018 року.

Матеріалами справи підтверджується, що ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2018 отримано позивачем - 26.10.2018, відповідачем - 30.10.2018, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (т.2 а.с.12-13).

Представник позивача в судовому засіданні 20.11.2018 підтримав доводи апеляційної скарги, з підстав висвітлених у ній, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника в судове засідання 20.11.2018, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини 1 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

У відповідності до ст.ст.222, 223 ГПК України, здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол судового засідання.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

30 грудня 2015 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Дочірнім підприємством "Монтажник" товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Валінор" (споживач) укладено Договір купівлі-продажу природного газу №16-222-Н, згідно якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2016 році природний газ (далі газ), а покупець зобов'язався прийняти і оплатити газ на умовах договору (т.1 а.с. 17-22).

Згідно з п. 2.1. Договору Продавець передає покупцеві з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2016 року газ обсягом до 2373,479 тис. куб. м.

Згідно з п. 3.2. Договору приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу оформлюється актом приймання-передачі газу.

Ціну газу сторонами встановлено у розділі 5 Договору з урахуванням додаткових угод № 2 від 31.03.2016, № 3 від 30.04.2016.

Згідно з п.6.1 Договору оплата планових обсягів газу здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

02 березня 2016 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу природного газу №16-222-Н від 30.12.2015, якою сторонами в пункт 6.1. договору додано останній абзац в наступній редакції: "Сторони погодили, що з урахуванням п.10.2. цього Договору укладення договору(ів) про організацію взаєморозрахунків, крім того, підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2005 року спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не змінює строків, термінів та умов розрахунків за цим Договором, не звільняє покупця від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим договором, включаючи, але не обмежуючись обов'язком покупця сплатити на користь продавця неустойку (штраф, пеню), платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України" (т.1 а.с. 23-24).

В подальшому відповідно до додаткової угоди №2 від 31.03.2016 сторонами викладено п.6.1. Договору у наступній редакції: "Оплата планових обсягів газу здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем реалізації газу" (т.1 а.с. 25-26).

Відповідно до додаткової угоди №4 від 22.08.2016 сторонами доповнено пункт 6.1. Договору абзацами три і чотири у наступній редакції: "Оплата вартості придбаного прородного газу на суму наданих побутовим споживача пільг, субсидій та компенсацій може проводитись за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2005 року.

Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2005 року не змінює строків та умов розрахунків за цим договором" (т.1 а.с. 29).

Відповідно до п.7.2 Договору в редакції укладеної між сторонами додаткової угоди №4 від 22.08.2016 у разі невиконання Покупцем умов п.6.1 цього Договору він зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення. Нарахування пені не здійснюється продавцем на суми оплат, проведені покупцем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2005 року.

У пункті 9.3 Договору сторони узгодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних встановлюється тривалістю у 5 років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками і діє, в частині реалізації газу до 30.09.2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11.1. Договору) (т.1 а.с. 28).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями статей 627, 628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач, на виконання умов Договору передав у власність, а відповідач прийняв, природний газ на загальну суму 9108423,25 грн. за період з січня по вересень 2016 року, що підтверджується належним чином оформленими, підписаними та скріпленими печатками сторін актами приймання-передачі природного газу (т.1 а.с. 30-38).

Відповідач здійснював оплату за спожитий природний газ з порушенням визначених договором розмірах та строків. Матеріали справи свідчать, що розрахунки останнім проводились як шляхом перерахування грошових коштів на рахунки позивача, так і шляхом укладення спільних протокольних рішень (т.1 а.с. 40-43).

Позивач, з метою захисту своїх прав та законних інтересів звернувся до суду з позовом про стягнення пені у розмірі 237983,22 грн, 3% річних у розмірі 21697,11 грн та інфляційних втрат в розмірі 10327,76 грн, нарахованих за період з січня по вересень 2016 року за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором №16-222-Н від 30.12.2015, зокрема щодо своєчасності внесення плати за поставлений газ.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, розрахунки з позивачем за природний газ, поставлений в січні - червні 2016 року були проведені на підставі спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, якою затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій.

Взаємовідносини між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Департаментом фінансів Вінницької облдержадміністрації, дочірнім підприємством "Монтажник" товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Валінор", Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", як учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою КМУ №20 від 11.01.2005 та визначені Порядком проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженим наказом Міністерства палива та енергетики, НАК "Нафтогаз України" 19 серпня 2015 року за N1007/27452 (із змінами), який був чинним станом на час отримання субвенцій за протокольними рішеннями.

В пунктах 2, 3 спільних протокольних рішень сторони передбачили порядок та строки проведення взаєморозрахунків та визначили, що усі учасники розрахунків не пізніше наступного дня після зарахування коштів на їх рахунок перераховують кошти наступному учаснику розрахунків.

Як вбачається із вищевказаного, спільними протокольними рішеннями передбачалося не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але також змінювалися порядок і строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору купівлі-продажу №16-222-Н від 30.12.2015.

Сторони, що підписали спільні протокольні рішення, несуть відповідальність за недотримання вимог постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 та Порядку проведення розрахунків і невиконання своїх зобов'язань за цими спільним протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків відповідно до законодавства України (розділ 4 спільних протокольних рішень).

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений зазначеним Порядком, держава забезпечує відшкодування частини втрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов'язаних з газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Враховуючи викладене, підписання сторонами спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, а також фактичне виконання розрахунків в порядку, зазначеному в цих протокольних рішеннях відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, свідчить про погодження сторонами зміни порядку і строків проведення оплати за природний газ за договором.

Отже, сторонами за їх взаємною згодою і домовленістю було змінено порядок проведення остаточного розрахунку, та їх відносини були підпорядковані вимогам спільних протокольних рішень і спеціальних нормативно-правових актів, зокрема постанові Кабінету Міністрів України від 11.01.2015 №20.

За таких обставин, для застосування санкцій, визначених умовами договору, а також наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, необхідно щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених рішеннями про організацію взаєморозрахунків.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №910/9806/16 та від 18.09.2018 у справі №906/1075/17.

Враховуючи викладене, а також те, що розрахунки за спожитий природний газ за період з січня по червень 2016 року проводилися відповідачем у порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 (спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків №586 від 18.02.2016, №991 від 18.03.2016, №992 від 18.03.2016, №1891 від 19.07.2016, копії платіжних доручень, долучених відповідачем на підтвердження належного та своєчасного виконання умов протокольних рішень), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заявлених до стягнення сум пені та 3 % річних за період з січня по червень 2016 року, а саме: 222546,05 грн пені та 18498,50 грн 3% річних.

Водночас інша частина заборгованості за період з липня по вересень 2016 року була погашена відповідачем самостійно за рахунок здійснених часткових оплат, що було враховано також позивачем у розрахунку (т. 1а.с. 10-16) та підтверджується даними довідки позивача про формування сальдо заборгованості за підприємством відповідача, випискою щодо здійснених операцій за підприємством відповідача за період з 01.12.2015 по 31.01.2017 (т.1 а.с.39-43).

Статтею 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданий позивачем за період з липня по вересень 2016 року розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, відповідає вимогам чинного законодавства України, дійсним обставинам справи, правильно враховує періоди нарахувань та не містить арифметичних помилок.

Таким чином, перевіривши здійснений розрахунок заявленої позивачем до стягнення суми інфляційних втрат та процентів річних, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3198,61 грн 3% річних та 10327,76 грн інфляційних втрат.

Розглянувши позовну вимоги щодо стягнення пені за період з липня по вересень 2016 року в розмірі 15437,17 грн, суд першої інстанції дійшов до наступних висновків.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Згідно ч.ч. 4, 6 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як встановлено судом, відповідно до п.7.2 Договору у разі невиконання Покупцем умов п. 6.1 цього Договору він зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення. Нарахування пені не здійснюється продавцем на суми оплат, проведені покупцем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005.

У пункті 9.3 Договору сторони узгодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних встановлюється тривалістю у 5 років.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про стягнення пені є правомірною та правильно обрахованою позивачем.

З огляду на домовленість сторін, що міститься у п.9.3 Договору, та положення ч.1 ст.259 ЦК України, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру заявленої пені (т.1 а.с. 77-84).

Під час розгляду заявленого відповідачем клопотання, судом першої інстанції правомірно встановлено, а матеріалами справи підтверджено той факт, що відповідач порушив свої зобов'язання за Договором №16-222-Н від 30.12.2015, відтак повинен нести відповідальність у вигляді сплати пені.

Положеннями ч.1 ст.230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (п. 1 ст. 233 ГК України).

Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Аналізуючи вищевказане, зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

З огляду на наведене, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (дискреційні повноваження суду).

Пунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 роз'яснено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Пунктом 7 оглядового листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)» від 29.04.2013 року № 01-06/767/2013 зазначено, що положеннями ч.1 ст.233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Стаття 546 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як один із видів забезпечення зобов'язання.

Так, судом встановлено, що в даному конкретному випадку виконання грошового зобов'язання відбулося у повному обсязі, але з незначним простроченням.

Таким чином, неустойка значною мірою втратила своє призначення саме як вид забезпечення у зв'язку з виконанням основного зобов'язання.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 року № 7-рп/2013).

З огляду на вищезазначене та враховуючи повне виконання відповідачем зобов'язань з оплати поставленого природного газу за спірним Договором до звернення з даним позовом, незначний термін прострочення оплати вартості газу, відсутність спричинення збитків позивачу простроченням такої сплати (позивачем таких доказів не надано), а також зважаючи на порядок проведення розрахунків за використаний природний газ, встановлений Постановою КМУ №1082 від 03.12.2008, колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав, передбачених ч.1 ст.233 ГК України, ч.3 ст.551 ЦК України, для зменшення на 50% розміру заявленої до стягнення пені при прийнятті рішення у даній справі.

У свою чергу Господарським судом Вінницької області вірно встановлено, що даний випадок є винятковим, а нарахована позивачем пеня в даному випадку є надмірно велика.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач, не є газовидобувною компанією, а всі кошти, що надходять в рахунок оплати послуг з газопостачання населення, бюджетних установ та інших споживачів спрямовуються за затвердженим алгоритмом, у відсотковому співвідношенні на оплату спожитого природного газу. Також, судом першої інстанції правомірно взято до уваги нестабільність надходжень коштів від побутових споживачів (п.1.2 договору №16-222-Н від 30.12.2015), внаслідок чого відповідач не мав змоги своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти за отриманий газ.

Враховуючи викладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми пені, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що внаслідок порушення умов Договору в частині несвоєчасного розрахунку за поставлений у липні-вересні 2016 року природний газ з порушенням строків, встановлених Договором, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 7718,59 грн (50% від заявленої суми до стягнення), виходячи з наступного розрахунку: 15437,17 грн * 50% = 7718,59 грн. (50%), в решті у задоволенні позову правомірно відмовлено.

З огляду на наведене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, є безпідставними та документально необґрунтованими, спростовуються вище встановленим та на переконання колегії суддів апеляційного суду не доводять помилковість прийнятого місцевим господарським судом рішення, а тому не можуть прийматись до уваги та бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що господарський суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав вірну юридичну оцінку обставинам справи та наданим доказам, порушень норм матеріального і процесуального права не допустив, у звязку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.

У зв'язку з таким апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 227, 229, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Вінницької області 11.07.2018 у справі № 902/125/18 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст.ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "21" листопада 2018 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Мельник О.В.