РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.11.2018Справа № 910/2503/17

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна", м. Київ

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Приватне акціонерне товариство "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки", м. Прилуки, Чернігівської області

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Юнісон Страхування", м. Київ

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Приватне підприємство "Автотранспортна компанія "Гарант", смт. Ставище, Київської області

про стягнення 582 071,15 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників учасників справи:

від позивача: Сечко С.В. (представник за довіреністю №117-277 від 29.12.2017р.);

від відповідача: Косарєв Д.В. (директор);

від третьої особи-1: не з'явились;

від третьої особи-2: не з'явились;

від третьої особи-3: не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" (відповідач) про стягнення страхового відшкодування в розмірі 582 071,15 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група", як страховик, на виконання зобов'язань за договором №40-0105-15-00011 від 31.12.2015р. добровільного страхування вантажів внаслідок настання страхової події - крадіжки застрахованого вантажу, здійснено виплату Приватному акціонерному товариству "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки", як страхувальнику, страхове відшкодування в розмірі 582 071,15 грн., а тому, в силу положень ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст.993 Цивільного кодексу України, набуло право вимоги до відповідача як особи, відповідальної за шкоду, завдану втратою вантажу, прийнятого до перевезення від Приватного акціонерного товариства "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки" за договором транспортного експедирування з обов'язком збереження вантажу з моменту його прийняття до перевезення та до видачі одержувачеві відповідно до ст. 924 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Босий В.П.) від 10.05.2017р., яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2017р. позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" задоволено повністю.

Постановою Верхового Суду від 27.02.2018р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2017р. та рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2017р. у справі №910/2503/17 скасовано, справу №910/2503/17 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

В результаті повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/2503/17 передано для розгляду судді Любченко М.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2018р. справу №910/2503/17 прийнято до свого провадження суддею Любченко М.О., розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.05.2018р.

08.05.2018р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній заперечує проти задоволення вимог позивача, посилаючись на те, що у зв'язку з настанням страхової події, оскільки відповідальність відповідача за договором транспортного експедирування була застрахована у третьої особи-2, саме остання є особою, відповідальною за такою подією, відповідач вказує на те, що відмова третьої особи-2 (як страховика) виплатити суму страхового відшкодування є незаконною та є причиною виникнення даного спору.

Відповідач зазначає про те, що ним не було порушено умов укладеного з третьою особою-2 договору страхування, так як під час викрадення вантажу, транспортний засіб перебував на території пункту автомобільного сервісу, який перебував під охороною та оскільки втрата вантажу є страховим випадком (за даним фактом відкрито відповідне кримінальне провадження), оскільки відповідач, на його думку, під час експедирування спірного вантажу виконав всі вимоги законодавства та умови договору страхування, укладеного з третьою особою-2, підстави для відмови у страховій виплаті відсутні. З цих підстав, відповідач вказує на те, що належним відповідачем у даній справі, до якого має бути пред'явлена вимога про відшкодування вартості втраченого вантажу (за мінусом франшизи, яка вже сплачена відповідачем на користь третьої особи-1) є третя особа-2 - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Юнісон Страхування" та оскільки за приписами ст. 48 ГПК України заміна первісного відповідача належним відповідачем здійснюється за клопотанням позивача, відповідач такого клопотання не висуває.

В підготовчому засіданні 10.05.2018р. на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України судом оголошено відкладення до 11.06.2018р.

18.05.2018р. до суду від третьої особи-2 надійшли письмові пояснення, за змістом яких остання заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, посилаючись на те, що під час здійснення спірного транспортного експедирування вантажу залучений відповідачем перевізник не забезпечив збереження вантажу, транспортний засіб залишив на стоянці, яка не здійснює охорону, у зв'язку з чим третя особа-2 вказує на порушення відповідачем умов договору страхування та правомірність відмови останньому у виплаті страхового відшкодування.

У поданих до суду 30.05.2018р. поясненнях відповідач заперечує проти вище викладених доводів третьої особи-2.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.06.2018 року, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Любченко М.О., справу № 910/2503/17 передано на розгляд судді Морозову С.М.

11.06.2018р. до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2018р. справу прийнято до свого провадження суддею Морозовим С.М., підготовче засідання призначено на 10.07.2018р.

Підготовче засідання 10.07.2018р. не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. на лікарняному.

10.07.2018р. до суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 17.07.2018р. в порядку статей 120-121 ГПК України викликано (повідомлено) учасників справи в (про) підготовче засідання на 31.07.2018р.

В підготовчому засіданні 31.07.2018р. було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 11.09.2018р.

08.08.2018р. відповідачем подано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів направлення пояснень та клопотання про долучення доказів іншим учасникам справи.

06.09.2018р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній вказує на те, що після виплати ним страхового відшкодування у межах фактичних витрат у позивача виникло право вимоги до особи, відповідальної за завданий збиток. Позивач серед іншого зазначив про те, що відповідач при здійсненні спірного транспортного експедирування не забезпечив стоянку автомобіля, який перевозив вантаж на стоянці, яка знаходиться під охороною, подані відповідачем докази не можуть бути прийняті у якості достатнього доказу перебування транспортного засобу на охоронюваній стоянці, позивач вказав на те, що відповідачем не доведено факту надання під час перевезення послуг з охорони ввіреного йому майна, а суб'єкта господарювання, який надавав послуги зі стоянки автомобіля відсутня ліцензія на здійснення такого виду господарської діяльності та згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань УДП «Укрінтеравтосервіс» взагалі не здійснює охоронної діяльності. З цих підстав, позивач вважає відмову третьої особи-2 у виплаті відповідачеві страхового відшкодування за даним випадком правомірною та такою, що узгоджується з умовами договору страхування, укладеному між останніми, у зв'язку з чим, на думку позивача, належним відповідачем у цій справі є ТОВ "Вєста Україна".

В підготовчому засіданні 11.09.2018р. судом оголошено перерву до 25.09.2018р.

Представники позивача та відповідача у підготовчому засіданні 25.09.2018р. повідомили суд про те, що подали всі наявні докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, відсутність клопотань, заяв, тощо та не заперечували проти закриття підготовчого провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.10.2018р.

У судовому засіданні 16.10.2018р. судом оголошено перерву до 06.11.2018р.

Треті особи у призначені судові засідання своїх представників не направляли, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого містяться у матеріалах справи.

В судових засіданнях 16.10.2018р., 06.11.2018р. представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача проти задоволення вимог позивача заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні 06 листопада 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.12.2015р. між позивачем (страховик) та третьою особою-1 (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування вантажів №40-0105-15-00011 (надалі - Договір страхування), об'єктом страхування за яким є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим вантажем. Строк дії Договору був визначений з 00 год. 00 хв. 01.01.2016р. до 24 год. 00 хв. 31.12.2016р.

Згідно з п. 7 Договору страхування страховими ризиками (випадками) є: втрата, знищення або пошкодження застрахованого вантажу внаслідок подій, передбачених п. 3.1.1. Правил "З відповідальністю за всі ризики" у відповідності до Institute Cargo Clauses (A) ICC 252 (1/1/82), включаючи проміжне зберігання вантажів на складах.

У матеріалах справи містяться Правила добровільного страхування вантажів, багажу та вантажобагажу, затверджені Головою правління позивача 06.06.2006р. (далі - Правила), згідно з п. 3.1.1. яких Договір страхування вантажів може бути укладений з відповідальністю за всі ризики, за таким договором підлягають відшкодуванню, за винятком випадків, зазначених в розділі 4 цих Правил, якщо інше не обумовлене Договором страхування: а) збитки від втрат або шкоди всього або частини вантажу, що сталися по будь-якій причині; б) збитки, витрати і внески по загальній аварії; в) всі необхідні і доцільно проведені витрати по врятуванню вантажу, а також по зменшенню збитків і по встановленню їх розмірів, якщо збитки належать відшкодуванню по умовах страхування.

У п. 4 названих Правил наведено виключення із страхових випадків і обмеження страхування.

01.01.2016р. між третьою особою-1 (замовник) та відповідачем (виконавець) укладено Договір про надання послуг транспортного експедирування №0116В (надалі - Договір експедирування), за змістом п. 1.1. якого виконавець надає транспортно-експедиційні послуги по перевезенню вантажів замовника, які належать замовнику, або стосовно яких є заявка на перевезення від замовника, а замовник приймає та оплачує надані послуги.

Пунктом 1.5. вказаного договору передбачено, що виконавець має право для виконання заявки на перевезення від замовника здійснювати самостійний добір перевізників, агентів, інших третіх осіб та укладати відповідні правочини з такими третіми особами від свого імені. При цьому, виконавець несе повну матеріальну відповідальність перед замовником за збереження вантажу та за дії таких третіх сторін, включаючи але не обмежуючись діями, що можуть призвести до матеріальних збитків.

Відповідно до п. 5.2. Договору експедирування в редакції Додатку про внесення змін та доповнень №1 від 01.02.2016 року до договору №0116В від 01.01.2016 року, у випадку втрати або пошкодження продукції виконавець повинен довести та надати замовнику всі необхідні підтверджуючі документи про те, що дана втрата, нестача або пошкодження сталося не з вини виконавця, а з причин, які не можна кваліфікувати як страховий випадок відповідно до договору страхування замовника. Тільки за таких умов замовник самостійно звертається за відшкодуванням до своєї страхової компанії. В разі отримання замовника відповідного страхового відшкодування від страхової компанії, що покриває зазначені втрати, замовник не висуватиме фінансових претензій виконавцю щодо згаданих сум, окрім суми франшизи, яку виконавець має виплатити замовнику у повному обсязі. Сума франшизи становить 178 138,50 грн. Сума франшизи може бути змінена відповідно до страхового договору замовника.

15.02.2016р. між відповідачем, як експедитором, та третьою особою-3, як перевізником, укладено Договір №15/02/16 про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні (далі - Договір перевезення), згідно з яким перевізник зобов'язався виконати перевезення вантажів автомобільним транспортом за замовленням експедитора у міжнародному та/або міжміському та/або місцевому сполученні і надати додаткові послуги, необхідні для поставки вантажу (пункт 1.1. Договору перевезення).

На виконання Договору експедирування 28.04.2016р. відповідачем було прийнято до перевезення вантаж ПАТ "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки" - тютюнові вироби для транспортування за маршрутом: м. Прилуки - м. Умань, що підтверджується товарно-транспортною накладною № від 28.04.2016р.

Матеріалами справи підтверджується підписання між відповідачем та третьою особою-3 Заявки-доручення № 2391 від 28.04.2016р. на перевезення спірного вантажу.

29.04.2016р. під час розвантаження автомобіля у місці призначення було виявлено нестачу вантажу на загальну вартість 760 209,65 грн. (довідка третьої особи-1 про вартість втраченого вантажу у справі), про що представниками ПАТ "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки", вантажоодержувача та водія був складений акт про прийняття продукції від 29.04.2016 р.

Вказана нестача сталася у зв'язку з викраденням невідомими особами частини завантаженого товару під час перебування автомобіля, яким здійснювалося перевезення, на стоянці в м. Умань. За даним фактом було відкрито кримінальне провадження №0000796.

12.05.2016р. третя особа-1 (страхувальник) звернувся до позивача з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

Позивачем як страховиком за Договором страхування у відповідності до умов договору визнано названу вище подію страховим випадком.

Згідно наданого позивачем Страхового акту № ДКЦВ-11731 від 03.11.2016р. та розрахунку до нього розмір остаточного страхового відшкодування за названим страховим випадком становить 582 071,15 грн.

На виконання умов Договору страхування, позивач виплатив своєму страхувальнику (третій особі-1) суму страхового відшкодування у розмірі 582 071,15 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення № 20548 від 04.11.2016р.

З матеріалів справи вбачається, що третьою особою-1, як власником вантажу, викраденого при наданні послуг з його перевезення відповідачем-експедитором, пред'явлено відповідачу претензію за вих. №945/16 ПО від 04.05.2016 про сплату 760 209, 65 грн. збитків, завданих третій особі-1 втратою вантажу (тютюнових виробів), яку відповідач не виконав.

Матеріалами справи також підтверджуються обставини направлення відповідачу 14.12.2016 третьою особою-1 претензії за вих. №2848/16 ПО про сплату 178 138,50 грн. франшизи на підставі пункту 5.2. Договору експедирування, в якій третьою особою-1 зазначено про виконання позивачем-страховиком зобов'язання з виплати третій особі-1 страхового відшкодування на суму 582 071,15 грн.; відповідач зазначену претензію розглянув та сплатив на користь третьої особи суму франшизи (178 138,50 грн.), що підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення № 31734 від 16.12.2016р.

У п. 5.5. Договору експедирування передбачено, що виконавець повинен застрахувати свою відповідальність за даним договором.

Як вбачається з матеріалів справи 06.11.2015р. між третьою особою-2 (страховик) та відповідачем (страхувальник) укладено Договір №0703.000401.120 страхування цивільної відповідальності експедитора (далі - Договір страхування відповідальності), предметом якого є майновий інтерес, пов'язаний з цивільною відповідальністю страхувальника при здійсненні останнім експедирування вантажів на умовах нормативних актів, зазначених в таблиці 1.

Згідно п. 1.3. Договору страхування відповідальності вигодо набувачами за цим договором є особи, що мають право на одержання страхового відшкодування відповідно до чинного законодавства України.

В п. 1.4. названого договору сторони погодили територію дії договору.

За умовами п. п. 2.1.-2.3. Договору страхування відповідальності страховим ризиком є, зокрема, відповідальність за втрату вантажу, страхова сума (на один страховий випадок та загальна страхова сума) - 2 000 000,00 грн., безумовна франшиза - 10 000,00 грн. на один страховий випадок.

В п. 2.6. Договору страхування відповідальності сторони погодили, що договір набирає чинності з 00 год. 11.11.2015р., але не раніше дня, наступного за днем надходження страхової премії на розрахунковий рахунок страховика і діє дол. 10.11.2016р.

Як передбачено в п. 3.2.4.1. Договору страхування відповідальності страхувальник зобов'язувався забезпечити збереження вантажу під час пересування за маршрутом, в період коротких і тривалих зупинок для будь-яких цілей, в тому числі, у випадках, передбачених "Європейською угодою, що стосується роботи екіпажів транспортних засобів, що здійснюють міжнародні автомобільні перевезення" (ЄУТР) від 01.07.1970р. та Постановою ЄС №561/2006 від 15.06.2006р. У період тривалої зупинки для відпочинку перевізник, з яким страхувальник уклав договір на перевезення, зобов'язаний залишати свій транспортний засіб на спеціалізованій стоянці для вантажних автомобілів. В рамках цього договору: під "спеціалізованою стоянкою для вантажних автомобілів" розуміється місце призначене для відстою та паркування вантажних транспортних засобів, яке знаходиться під охороною.

Відповідач вказує на те, що залучений до перевезення спірного вантажу перевізник (третя особа-3) залишив транспортний засіб на стоянці ПАС-№4, яка розташована за адресою: м. Умань, вул. Ленінградське Шосе, (С.Бандери), 23, оплата послуг стоянки на суму 30,00 грн. підтверджується наявною у матеріалах справи копією квитанції за № 290678 від 29.04.2016р.

Згідно Довідки Філії "Звенигородський навчально-курсовий комбінат" УДП "Укрінтеравтосервіс" №37/35 від 14.07.2016р., а також наданої названою філією УДП "Укрінтеравтосервіс" Довідки вих № 42/35 від 12.07.2017р. та листа УДП "Укрінтеравтосервіс" вих. № 1/01-04-550 від 21.06.2017р. стоянка ПАС-№4, яка розташована за адресою: м. Умань, вул. Ленінградське Шосе, (С.Бандери), 23, має: обладнані місця для стоянки вантажного транспорту, територія по всьому периметру огороджена суцільною огорожею, охорона цілодобова (працівниками підприємства), в тому числі в період з 29.04.2016р. по 30.04.2016р.

У матеріалах справи також наявний лист УДП "Укрінтеравтосервіс" вих. № 1/01-04-457 від 02.06.2016р., згідно з яким у відповідь на лист третьої особи-2 № 9-249 від 17.05.2016р. назване підприємство повідомило, що ПАС-№4, що розташований за адресою: м. Умань, вул. С.Бандери, 23 надає послуги автостоянки та не здійснює охорону транспортних засобів та майна, що в них знаходиться.

04.05.2016р. відповідач (страхувальник) звернувся до третьої особи-2 (страховик) з заявою про відшкодування збитку.

У листі № 9-248 від 17.05.2016р. третя особа-2 просила відповідача надати відповідний перелік документів та інформації, необхідних для встановлення факту настання події, вказаної у заяві від 04.05.2016р., що має ознака страхового випадку за Договором страхування відповідальності, після отримання яких буде прийнято відповідне рішення страховика стосовно визнання або невизнання вказаної події страховим випадком.

Відповідач подав до свого страховика Відповідь вих. № 2245 від 20.07.2016р. на лист за № 9-248 від 17.05.2016р. з переліком запитуваних третьою особою-2 документів.

У листі вих. № 10-640 від 26.07.2016р. третя особа-2 повідомила відповідача, що нею прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за вказаною вище подією у зв'язку з невиконанням зобов'язання, передбаченого п. 3.2. Договору страхування відповідальності.

У листі вих. № 03/3743 від 21.06.2016р., адресованому третій особі-2 позивач просив останню повідомити чи звертався відповідач з повідомленням про настання, зокрема, страхового випадку 29.04.2016р. та отримані претензії від третьої особи-1 та які рішення були прийняті з даного приводу та чи були подані відповідачем всі необхідні документи для здійснення виплати страхового відшкодування.

У листі вих. № 10 -387 від 29.06.2016р. третя особа-2 повідомила позивача про те, що за результатами розгляду страхової справи за вимогою щодо відшкодування збитків, отриманих 29.04.2016р. проводиться збір документів, необхідних для прийняття рішення.

З матеріалів справи також вбачається звернення позивача з вимогою № 632/УСГ від 07.12.2016р. до відповідача про сплату суми страхового відшкодування у розмірі 582 071,15 грн., у відповідь на яку відповідач у листі вих. № 2298 від 18.01.2017р. повідомив позивача про те, що позивачем не надано доказів виплати ним своєму страхувальнику страхового відшкодування на вказану суму та вказував про те, що відповідачем було застраховано свою відповідальність при здійсненні транспортного експедирування втраченого вантажу у третьої особи-2, до якої і необхідно пред'являти відповідні вимоги.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що у зв'язку з виплатою третій особі-1, як потерпілому, страхового відшкодування, в межах суми 582 071,15 грн. до нього перейшло право вимоги до відповідача (експедитора) як особи, відповідальної за збереження переданого йому третьою особою-1 до перевезення вантажу.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення вимог позивача, вказує на те, що ним не було порушено умов укладеного з третьою особою-2 договору страхування та у зв'язку з настанням страхової події, оскільки відповідальність відповідача за договором транспортного експедирування була застрахована у третьої особи-2, саме остання є особою, відповідальною за такою подією, а відмова третьої особи-2 (як страховика) виплатити суму страхового відшкодування є незаконною.

Третя особа-2 у своїх поясненнях вказує на те, що у зв'язку з невиконання відповідачем як експедитором та залученим останнім перевізником зобов'язань, передбачених п. 3.2.4.1. Договору страхування відповідальності, нею було правомірно відмовлено у виплаті відповідачеві суми страхового відшкодування за страховим випадком, що мав місце 29.04.2016р., а у разі встановлення судом відсутності вини відповідача при здійснення спірного експедирування, втрата вантажу не буде вважатись страховим випадком та відповідно у відповідача не настає цивільно-правові відповідальність за таку втрату.

Скасовуючи судові рішення нижчих інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у свої поставі від 27.02.2018р. вказав, що під час нового розгляду справи господарському суду необхідно з'ясувати обсяг відповідальності відповідача, цивільна відповідальність якого застрахована третьою особою-2, дослідити обставини звернення відповідача до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, встановити правомірність результату її розгляду, всебічно і повно з'ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті та в залежності від встановленого визначити коло відповідачів у справі та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15, 16 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Як передбачено в ч. ч. 1, 2 ст. 48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Враховуючи викладені вказівки суду касаційної інстанції, які в силу ст. 136 процесуального закону є обов'язковими під час нового розгляду, щодо визначення кола відповідачів у даній справі, суд відзначає, що позивачем відповідні клопотання про залучення до участі у справі у якості співвідповідача або заміну первісного відповідача належним відповідачем не заявлялись, відтак суд з огляду на положення ст. ст. 14, 48 ГПК України здійснює розгляд спору позивача за вимогою до визначеного ним відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна", доводи якого стосовно того, що належним відповідачем у даній справі є третя особа-2 судом враховані та будуть розглянуті нижче.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до п. 1 ст. 352 Господарського кодексу України страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб'єктів господарювання (страховиків), пов'язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування) (ст. 980 Цивільного кодексу України).

Страховим випадком, відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про страхування" є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 990 Цивільного кодексу України встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Як встановлено судом, у зв'язку з настанням 29.04.2016р. передбаченого п. 7 Договору страхування страхового випадку, а саме нестачі вантажу на загальну вартість 760 209,65 грн., позивачем за зверненням третьої особи-1 (страхувальника), на підставі складеного ним Страхового акту № ДКЦВ-11731 від 03.11.2016р. та розрахунку до нього визначено розмір остаточного страхового відшкодування у сумі 582 071,15 грн. та на виконання умов Договору страхування виплачено його своєму страхувальнику (третій особі-1), що підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення № 20548 від 04.11.2016р. та не заперечується учасниками справи при розгляді даного спору.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 582 071,15 грн. право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Судом встановлено обставини укладення 01.01.2016р. між третьою особою-1 (замовник) та відповідачем (виконавець) Договору про надання послуг транспортного експедирування №0116В на підставі якого відповідач надавав транспортно-експедиційні послуги по перевезенню вантажів третьої особи-1, прийняття відповідачем до перевезення вантажу ПАТ "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки" - тютюнові вироби для транспортування за маршрутом: м. Прилуки - м. Умань, що підтверджується товарно-транспортною накладною № від 28.04.2016р., укладення 15.02.2016р. між відповідачем, як експедитором, та третьою особою-3, як перевізником, Договору №15/02/16 про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні на підставі якого третя особа-3 здійснювала перевезення спірного вантажу, підписання між відповідачем та третьою особою-3 Заявки-доручення № 2391 від 28.04.2016р. на перевезення спірного вантажу, що не заперечується у часниками справи при розгляді даного спору.

Укладені між третьою особою-1 та відповідачем Договір транспортного експедирування та між відповідачем та третьою особою-3 Договір перевезення є підставами для виникнення у сторін вказаних правочинів майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 929 Цивільного кодексу України, що кореспондується зі ст. 316 Господарського кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно до ст. 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

Транспортне експедирування як вид господарської діяльності не може розглядатися окремо від перевезення, це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях (сортування вантажів під час їх прийняття до перевезення, перевалка вантажів у процесі їх перевезення, облік надходження вантажів під час видачі вантажу тощо), і саме це дає підстави розглядати її допоміжним щодо перевезення видом діяльності. Тому кожна послуга, що надається експедитором клієнту, по суті є транспортною послугою.

Відносини учасників транспортно-експедиторської діяльності встановлюються на основі договорів. Учасники цієї діяльності вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов взаємовідносин, що не суперечать чинному законодавству.

За змістом ст. 4 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" транспортно-експедиторська діяльність здійснюється суб'єктами господарювання різних форм власності, які для виконання доручень клієнтів чи відповідно до технологій роботи можуть мати: склади, різні види транспортних засобів, контейнери, виробничі приміщення тощо. Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України. Транспортно-експедиторську діяльність можуть здійснювати як спеціалізовані підприємства (організації), так і інші суб'єкти господарювання.

Частиною 13 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" визначено, що факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Згідно ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

У своїх заявах по суті, позивач вказує на те, що оскільки відповідачем як експедитором не було виконано зобов'язання зі збереження вантажу третьої особи-1 за Договором експедирування, а тому саме відповідач має відшкодувати вартість втраченого майна.

Судом встановлено, що 29.04.2016р. під час розвантаження автомобіля у місці призначення було виявлено нестачу вантажу на загальну вартість 760 209,65 грн., про що представниками ПАТ "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки", вантажоодержувача та водія був складений акт про прийняття продукції від 29.04.2016 р.

Актом від 29.04.2016 р. огляду транспортного засобу, яким здійснювалося перевезення спірної партії товару виявлено зірвані пломби на причепі, а також пошкоджено ущільнювач у правій верхній частині задніх дверей зі сторони розміщення внутрішньої сигналізації кузова.

Судом встановлено, що фактом викрадення партії вантажу було відкрито кримінальне провадження №0000796.

Таким чином, під час виконання відповідачем своїх обов'язків з експедирування ввіреного йому вантажу третій особі-1 були завдані збитки внаслідок викрадення частини вантажу, переданого на перевезення згідно товарно-транспортної накладної № від 28.04.2016р.

Судом встановлено обставини звернення третьою особою-1 до відповідача з претензією про сплату 178 138,50 грн. франшизи на підставі пункту 5.2. Договору експедирування, яка відповідачем розглянута та задоволена шляхом перерахування на рахунок третьої особи-1 суми передбаченої договором франшизи у розмірі 178 138,50 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення № 31734 від 16.12.2016р. та не заперечується учасниками справи при розгляді даного спору.

Як встановлено судом, 06.11.2015р. між третьою особою-2 (страховик) та відповідачем (страхувальник) укладено Договір №0703.000401.120 страхування цивільної відповідальності експедитора (далі - Договір страхування відповідальності), предметом якого є майновий інтерес, пов'язаний з цивільною відповідальністю страхувальника при здійсненні останнім експедирування вантажів на умовах нормативних актів, зазначених в таблиці 1.

Предметом даного спору є вимога позивача про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 582 071,15 грн. з відповідача (експедитора) як особи, відповідальної за збереження переданого йому третьою особою-1 до перевезення вантажу.

При цьому, відповідач вказує на те, що оскільки ним не було порушено умов укладеного з третьою особою-2 договору страхування та у зв'язку з настанням страхової події, оскільки відповідальність відповідача за договором транспортного експедирування була застрахована у третьої особи-2, саме остання є особою, відповідальною за такою подією, а відмова третьої особи-2 (як страховика) виплатити суму страхового відшкодування є незаконною.

При розгляді даного спору, на що звертав увагу Верховний Суд у свої поставі від 27.02.2018р. суду необхідно з'ясувати обсяг відповідальності відповідача, цивільна відповідальність якого застрахована третьою особою-2, дослідити обставини звернення відповідача до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, встановити правомірність результату її розгляду.

Згідно зі ст. 934 Цивільного кодексу України за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Частиною 3 ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються шляхом їх належного виконання, тоді як невиконання або неналежне виконання відповідних обов'язків є їх порушенням у розумінні статті 610 Цивільного кодексу України, що за змістом статті 611 цього Кодексу має наслідком, у тому числі - необхідність відшкодування збитків.

Збитками в силу вимог статті 22 Цивільного кодексу України є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками і вина.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїх численних постановах, зокрема, у постанові від 20.02.2018р. у справі № 910/14398/16.

Судом встановлено наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме:

- протиправність поведінки відповідача полягає у порушенні пункту 1.2. Договору експедирування, згідно з яким виконавець зобов'язаний організувати та забезпечити належне, повне та своєчасне перевезення вантажів;

- збитки, як результат протиправної поведінки виражаються в тому, що позивачем виплачено страхувальнику за Договором страхове відшкодування;

- наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою і завданими збитками полягає у тому, що саме у зв'язку неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов'язань за Договором експедирування, позивачу були завдані збитки у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу.

Щодо наявності у діях відповідача вини, як елементу цивільної відповідальності, суд зазначає про таке.

Так, статтею 614 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (частина 2 статті 614 Цивільного кодексу України).

Аналіз положень статті 614 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Боржник звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання.

Зазначені норми передбачають принцип винності в разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу. При цьому обов'язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому.

Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов'язаної сторони.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 17.05.2018р. у справі № 907/603/17.

Відповідач вказує на те, що залучений до перевезення спірного вантажу перевізник (третя особа-3) залишив транспортний засіб на стоянці ПАС-№4, яка розташована за адресою: м. Умань, вул. Ленінградське Шосе, (С.Бандери), 23, оплата послуг стоянки на суму 30,00 грн. підтверджується наявною у матеріалах справи копією квитанції за № 290678 від 29.04.2016р.

Суд відзначає, що як за приписами названих вище норм цивільного законодавства, так і за умовами Договору транспортного експедирування, відповідач як експедитор несе відповідальність саме за збереження довіреного йому вантажу, і відповідно для звільнення його від відповідальності повинен довести вчинення ним належних заходів для збереження саме вантажу, а не самого транспортного засобу, який здійснює його перевезення, вчинення всіх можливих заходів, щоб запобігти втраті чи пошкодженню довіреного вантажу.

За умовами п. 3.2.4.1. Договору страхування відповідальності страхувальник зобов'язувався забезпечити збереження вантажу під час пересування за маршрутом, в період коротких і тривалих зупинок для будь-яких цілей. У період тривалої зупинки для відпочинку перевізник, з яким страхувальник уклав договір на перевезення, зобов'язаний залишати свій транспортний засіб на спеціалізованій стоянці для вантажних автомобілів. В рамках цього договору: під "спеціалізованою стоянкою для вантажних автомобілів" розуміється місце призначене для відстою та паркування вантажних транспортних засобів, яке знаходиться під охороною.

Водночас відповідачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів того, що залучений ним перевізник при втраті спірного вантажу залишив свій транспортний засіб на спеціалізованій стоянці для вантажних автомобілів в розумінні п. 3.2.4.1. Договору страхування відповідальності, яка знаходилась під охороною.

Суд дослідив обставини сплати перевізником послуг стоянки на суму 30,00 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією квитанції за № 290678 від 29.04.2016р., проте суд не знаходить вказану квитанцію належним, допустимим та достатнім доказом надання УДП "Укрінтеравтосервіс" саме послуг охорони вантажу на стоянці ПАС-№4, яка розташована за адресою: м. Умань, вул. Ленінградське Шосе, (С.Бандери), 23.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів безпосереднього надання послуг з охорони ввіреному відповідачеві вантажу під час транспортного експедирування на підставі цивільно-правової угоди (у тому числі укладеної у спрощений спосіб).

Судом також враховано, що матеріали справи містять взаємно суперечливі докази перебування вказаного пункту автомобільного сервісу під охороною.

Так, згідно Довідки Філії "Звенигородський навчально-курсовий комбінат" УДП "Укрінтеравтосервіс" №37/35 від 14.07.2016р., а також наданої названою філією УДП "Укрінтеравтосервіс" Довідки вих № 42/35 від 12.07.2017р. та листа УДП "Укрінтеравтосервіс" вих. № 1/01-04-550 від 21.06.2017р. стоянка ПАС-№4, яка розташована за адресою: м. Умань, вул. Ленінградське Шосе, (С.Бандери), 23, має: обладнані місця для стоянки вантажного транспорту, територія по всьому периметру огороджена суцільною огорожею, охорона цілодобова (працівниками підприємства), в тому числі в період з 29.04.2016р. по 30.04.2016р.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до листа УДП "Укрінтеравтосервіс" вих. № 1/01-04-457 від 02.06.2016р. наданого у відповідь на лист третьої особи-2 № 9-249 від 17.05.2016р. назване підприємство повідомило, що ПАС-№4, що розташований за адресою: м. Умань, вул. С.Бандери, 23 надає послуги автостоянки та не здійснює охорону транспортних засобів та майна, що в них знаходиться.

Суд відзначає, що вказана Довідка Філії "Звенигородський навчально-курсовий комбінат" УДП "Укрінтеравтосервіс" №37/35 від 14.07.2016р., як і лист УДП "Укрінтеравтосервіс" вих. № 1/01-04-550 від 21.06.2017р. не можуть бути прийняті судом в якості належних доказів на підтвердження факту здійснення охорони автомобільної стоянки "ПАС-№4" в м. Умань, вул. Ленінградське Шосе, (С.Бандери), 23, оскільки видана майже через 3 місяці після настання страхової події та не підтверджує факту наявності цілодобової охорони саме на момент викрадення вантажу (29.04.2016 р.).

Суд також не може прийняти у якості належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження здійснення охорони стоянки ПАС-№4, яка розташована за адресою: м. Умань, вул. Ленінградське Шосе, (С.Бандери), 23 в тому числі в період з 29.04.2016р. по 30.04.2016р. наявну у матеріалах справи Довідку названої філії УДП "Укрінтеравтосервіс" вих № 42/35 від 12.07.2017р., оскільки викладені у згаданій довідці обставини не містять будь-якого документального підтвердження надання таких послуг (охорони) відповідними первинним бухгалтерськими документами.

Відповідні клопотання заінтересованими учасниками справи, зокрема, про витребування таких доказів на підтвердження своїх доводів у встановленому процесуальним законом не заявлялись.

Матеріалами справи не підтверджується яким чином та ким саме надавались залученому відповідачем перевізнику послуги з охорони у момент викрадення спірного вантажу, а з наданих УДП "Укрінтеравтосервіс" листів, довідок вбачається, що такі послуги полягали у суцільній огорожі місця стоянки та охороні працівниками названого підприємства.

Згідно ч. 2 ст. 9 закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема, види діяльності юридичної особи.

Відомості, зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідно до ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" є відкритими та достовірними.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань УДП "Укрінтеравтосервіс" (ідент. код 21536845) послуг з охорони, зберігання чи інших послуг зі збереження транспортних засобів та майна в них не здійснює.

Водночас, суд визнає безпідставними при розгляді даного спору посилання позивача на положення закону України "Про охоронну діяльність" та відсутність у УДП "Укрінтеравтосервіс" відповідної ліцензії на здійснення охоронної діяльності, оскільки умовами п. 3.2.4.1. Договору страхування відповідальності, укладеного між відповідачем та третьою особою-2 не було передбачено надання послуг охорони вантажу відповідних суб'єктом охоронної діяльності, що в свою чергу вимагає укладення відповідного договору у письмовій формі (ст. 8 закону України "Про охоронну діяльність").

Враховуючи те, що відповідач у встановленому процесуальним законом порядку не довів суду того, що залучений ним перевізник у момент втрати вантажу залишив свій автомобіль на спеціалізованій стоянці для вантажних автомобілів в розумінні п. 3.2.4.1. Договору страхування відповідальності, яка знаходилась під охороною, суд приходить до висновку, що відповідачем під час розгляду справи не доведено того, що втрата вантажу сталась не з його вини та що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення втрати вантажу та вчинення всіх заходів, які від нього залежать для його схоронності.

Таким чином, обставини щодо спричинення ПрАТ "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки" збитків у вигляді втрати вантажу, порушення експедитором своїх договірних зобов'язань, вина ТОВ "Вєста Україна" у порушенні своїх договірних зобов'язань, та причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та спричиненими збитками є доведеними та належним чином обґрунтованими.

Судом досліджено обставини звернення відповідача (страхувальник) до третьої особи-2 (страховик) з заявою про відшкодування збитку, листування останніх щодо встановлення факту настання події, повідомлення третьою особою-2 відповідача про прийняте рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за вказаною вище подією у зв'язку з невиконанням зобов'язання, передбаченого п. 3.2. Договору страхування відповідальності.

Суд також дослідив обставини звернення позивача до третьої особи-2 з повідомленням про настання, зокрема, страхового випадку 29.04.2016р. та отримані претензії від третьої особи-1 та які рішення були прийняті з даного приводу та чи були подані відповідачем всі необхідні документи для здійснення виплати страхового відшкодування, у відповідь на що третя особа-2 повідомила позивача про те, що за результатами розгляду страхової справи за вимогою щодо відшкодування збитків, отриманих 29.04.2016р. проводиться збір документів, необхідних для прийняття рішення, а в подальшому третьою особою-2 було прийнято рішення про відмову відповідачеві у виплаті страхового відшкодування.

Частиною 2 ст. 26 Закону України "Про страхування" передбачено, що умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Відповідно до п. 3.4.3. Договору страхування відповідальності страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування у випадках, передбачених цим договором, Правилами страхування і чинним законодавством України.

Як передбачено у п. 5.8.1. Договору страхування відповідальності виплата страхового відшкодування не здійснюється, якщо страхувальник (будь-хто з його представників) не виконав зобов'язань, передбачених п.п. 3.2. Договору і це сприяло настанню страхового випадку, збільшенню заподіяного збитку чи вплинуло на можливість проведення об'єктивного розслідування події.

З підстав викладених вище, суд визнає правомірною відмову третьої особи-2 у виплаті страхового відшкодування відповідачеві за Договором страхування відповідальності та відповідно відхиляє доводи відповідача стосовно незаконності такої відмови.

Як було вказано вище, до позивача (страховика), який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування третій особі-1, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого. Тобто у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого деліктного зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.04.2018 по справі №910/3165/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі №910/2603/17).

Згідно з частиною 1 статті 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Зазначеною статтею встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність страхувальника у розмірі, який перевищує суму виплаченого страховиком потерпілому страхового відшкодування (ліміт відповідальності страховика) та становить різницю між фактично завданою шкодою і страховою виплатою.

Суд визнає безпідставними при розгляді даної справи посилання позивача на те, що він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, так як уклавши договір страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди, як наслідок, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі №755/18006/15-ц).

У даному випадку суд виходить з того, що відповідач у встановленому законом порядку не довів належного виконання ним взятих на себе зобов'язань за Договором страхування відповідальності щодо збереження ввіреного йому майна під час експедирування спірного вантажу, належними засобами доказування не спростував правомірності відмови третьої особи-2 у виплаті страхового відшкодування за договором, а суд встановив відповідність такої відмови умовам Договору страхування відповідальності, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що відповідальною особою за завдані позивачеві збитки є відповідач.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії", "Бурдов проти Росії", "Прессос Компанія Навєра С.А." та інші проти Бельгії", "Пайн Велі Девелопмент Лтд." та інші проти Ірладнії" визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно законодавства країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відтак втручання суду у право відповідача на отримання винагороди за договором, як і право позивача на отримання предмету лізингу у зв'язку з виконанням своїх зобов'язань за договором необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Щокін проти України", "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес" АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України", "East/West Alliance Limited" проти України").

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. (рішення ЄСПЛ в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Оцінюючи наслідки втручання у право відповідача на мирне володіння майном шляхом стягнення завданих збитків, суд приходить до висновку, що у даному випадку втручання суду є законним, так як здійснюється на підставі викладених вище положень законодавства, виправданим - відповідач є особою відповідальною за завдані збитки та пропорційним, оскільки стягнувши суму завданих збитків з відповідача буде досягнуто "справедливу рівновагу" (розумне співвідношення) між інтересами сторін, що забезпечить володіння своїм майном обома сторонами спірних правовідносин.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Інші доводи, міркування учасників справи, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог належними засобами доказування не спростовано.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/2503/17 підлягають задоволенню в повному обсязі та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 582 071,15 грн. суми страхового відшкодування.

Судовій збір за подання позовної заяви в розмірі 8 731,07 грн., відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з задоволенням позову покладається на відповідача.

Судові витрати відповідача зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2017р. та за подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2017р. та рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2017р. у даній справі у зв'язку з задоволенням позову покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" (ідентифікаційний код 35322154, місцезнаходження: 04073, м. Київ, просп. С.Бандери, буд. 6) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (ідентифікаційний код 30859524, місцезнаходження: 03038, м. Київ, вул. Івана Федорова, буд. 32-А) 582 071,15 грн. (п'ятсот вісімдесят дві тисячі сімдесят одну гривню 15 коп.) суми страхового відшкодування та 8 731,07 грн. (вісім тисяч сімсот тридцять одну гривню 07 коп.) судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 20.11.2018р.

Суддя С.М. Морозов