ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2018 р. м. Київ Справа№ 910/5007/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу:
від позивача: згідно протоколу судового засідання від відповідача: згідно протоколу судового засідання
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ТОВ "Український дистрибуційний центр"
на рішеннягосподарського суду міста Києва
від10.07.2018 року
суддя Мандриченко О.В.
повний текст складений23.07.2018
за позовомфермерського господарства "Золотий Нектар"
дотовариства з обмеженою відповідальністю "Український дистрибуційний центр"
простягнення 1 782 200,00 грн.,

За результатом розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "Золотий нектар" (надалі-позивач/ФГ "Золотий нектар") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Український дистрибуційний центр" (налалі-відповідач/ ТОВ "Український дистрибуційний центр") про стягнення 1 782 200,00 грн. заборгованості за договором поставки традиційних мінеральних добрив № 284/16 від 26.09.2017.

Звертаючись із вказаним позовом, фермерське господарство "Золотий нектар" зазначало про те, що на виконання умов договору №284/16 від 26.09.2017 перерахувало товариству з обмеженою відповідальністю "Український дистрибуційний центр» грошові кошти у загальні сумі 1 782 200,00 грн.

Однак поставка товару здійснена не була, грошові кошти також не повернуті. Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку виконати свої договірні зобов'язання перед позивачем, останній звернувся за захистом своїх прав до суду.

В процесі розгляду справи, ТОВ "Український дистрибуційний центр" звернулося до суду із заявою, в якій просило закрити провадження у справі з огляду на те, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Відповідач стверджував про те, що в п. 10.2 договору № 284/16 від 26.09.2017 сторони дійшли згоди, що будь-які спори, розбіжності, вимоги, претензії, що виникли з цього договору або у зв'язку з цим договором, в тому числі, але не виключно, пов'язані з його укладенням, тлумачення, зміною, розірванням, виконання, невиконанням, дійсністю, недійсністю, порушенням, припиненням підлягають остаточному розгляду в Постійно діючому третейському суді при Асоціації «Господарський арбітраж» у відповідності з його регламентом та Законом України «Про третейські суди».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 відкрито провадження у справі № 910/5007/18, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі № 910/5007/18, із посиланням на приписи ст. 124 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 4, 74 ГПК, ст. ст. 525, 526, 693 Цивільного кодексу України, позов задоволено повністю. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Український дистрибуційний центр" на користь фермерського господарства "Золотий Нектар" 1 782 200,00 грн. заборгованості. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції наголошував на відсутності доказів поставки товару або повернення суми попередньої оплати за поставку, перерахованої позивачем на користь відповідача.

Не погодившись із вищевказаним рішенням, ТОВ "Український дистрибуційний центр" (надалі - скаржник) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі №910/5007/18 та закрити провадження у справі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ТОВ "Український дистрибуційний центр" зазначає про те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, а також неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а саме ст. ст. 626, 628 Цивільного кодексу України, Закону України «Про третейські суди та ст. ст. 226, 231 Господарського процесуального кодексу України.

В своїй апеляційній скарзі скаржник зазначав про те, що судом не було враховано умови п.10.2 договору № 284/16 від 26.09.2017 щодо вирішення розбіжностей, які виникли з цього договору або у зв'язку з цим договором, в Постійно діючому третейському суді при Асоціації «Господарський арбітраж» у відповідності з його регламентом та Законом України «Про третейські суди». Окрім того, в апеляційній скарзі зазначено про безпідставність стягнення з відповідача грошових коштів на користь позивача за наявності чинного (нерозірваного) договору між сторонами.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 у справі № 910/5007/18 (головуючий суддя Михальська Ю.Б. судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.) поновлено товариству з обмеженою відповідальністю "Український дистрибуційний центр" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі № 910/5007/18; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Український дистрибуційний центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі № 910/5007/18; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі № 910/5007/18 на час апеляційного провадження; розгляд апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Український дистрибуційний центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі № 910/5007/18 призначено на 29.10.2018.

Актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018 справу № 910/5007/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2018, справу № 910/5007/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Скрипка І.М., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2018 апеляційну скаргу ТОВ "Український дистрибуційний центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі № 910/5007/18 було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Разіної Т.І., суддів: Скрипки І.М., Тищенко А.І. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 08.11.2018.

17.10.2018 через відділ автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ФГ «Золотий Нектар» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Фермерське господарство "Золотий Нектар" у відзиві на апеляційну скаргу просило залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін, зазначаючи про те, що як чинне законодавство, так і судове практика передбачають безпосередньо можливість, а не обов'язок позивача звертатися до третейського суду, а також встановлюють відсутність обмежень у реалізації права на звернення до господарського суду. При цьому позивач наголошував на тому, що згідно зі ст. ст. 55, 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється державними судами, тоді як третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції. Здійснення третейським судом функції захисту, передбаченої абзацом 7 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про третейські суди», є не здійсненням правосуддя, а третейським розглядом спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч.5 ст. 55 Конституції України.

В судовому засіданні 08.11.2018 адвокат скаржника підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким провадження у справі закрити.

В судовому засіданні 08.11.2018 адвокат позивача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі №910/5007/18 - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення учасників процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що 26.09.2017 між ФГ "Золотий Нектар", як покупцем та ТОВ "Український дистрибуційний центр", як постачальником, було укладено договір № 284/16 поставки традиційних мінеральних добрив (надалі - договір), а саме продуктів хімічного виробництва - вапняково-аміачної селітри в кількості 268 тони на загальну суму 1 782 200,00 грн. (з ПДВ).

За умовами п.п.1.1, 3.1. договору постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору. Поставка відбувається після проведення попередньої оплати покупцем в місце та на адресу одержувача, реквізити якого вказуються в заявці покупця на поставку конкретної партії товару. Покупець зобов'язується надати постачальнику письмову заявку на відвантаження, а також, у випадку необхідності, листи згоди від вантажоодержувачів та телеграми зі станцій покупця в строк не пізніше 5 (п'яти) днів з моменту оплати за товар.

Порядок здійснення розрахунків наведений в п.5.1. договору, згідно з яким попередня оплата в розмірі 100% вартості товару має бути перерахована постачальнику протягом строку, вказаного в рахунку-фактурі та специфікації до даного договору. Порядок оплати - перерахування покупцем безготівкових коштів на банківський розрахунковий рахунок постачальника.

Якщо постачальник передав покупцю меншу кількість товару, ніж ту, що встановлена специфікацією, постачальник проводить поставку товару, якої не вистачає з наступною партією товару або повертає сплачені за нього грошові кошти (п.9.3. договору).

Позивач зазначав про те, що на виконання умов договору ним було перераховано на користь відповідача грошові кошти у загальній сумі 1 782 200,00 згідно з платіжними дорученнями № 110 від 07.09.2017, № 120 від 04.10.2017 та № 129 від 09.10.2017.

Однак відповідач не здійснив поставку товару.

02.01.2018 позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій він вимагав повернути гроші за сплачений, але не поставлений товар.

Оскільки звернення позивача було залишено без належного реагування, товар за договором не був поставлений, перераховані позивачем грошові кошти також не були повернуті, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом про стягнення з відповідача 1 782 200,00 грн. заборгованості, яка становить попередню оплату за договором.

В п.1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі-ЦК України) визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 ЦК України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 ЦК України).

Продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (ст.ст. 662-664 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом ( ст. 525 ЦК України).

Положеннями ст. 629 ЦК України унормовано, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 610, 612 ЦК України).

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є позовні вимоги про стягнення сплаченої попередньої оплати за договором, оскільки товар, за який ці грошові кошти були перераховані, не був поставлений позивачу.

Згідно з ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

В апеляційній скарзі відповідач наголошував на безпідставності стягнення з нього попередньої оплати, оскільки укладений між сторонами у даній справі Договір наразі є чинний (не розірваний).

Однак суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити про те, що оскільки договір є чинним, то відповідно до вищевказаних правових норм його умови є обов'язковими до виконання сторонами цього правочину.

Частина 3 ст. 13 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач виконав свої зобов'язання перед відповідачем та перерахував згідно з платіжними дорученнями № 110 від 07.09.2017, № 120 від 04.10.2017 та № 129 від 09.10.2017 попередню оплату за договором у сумі 1 782 200,00 грн., тобто оплатив 100% вартості товару, який мав поставити відповідач.

Відповідачем не заперечується факт надходження грошових коштів від позивача. Водночас ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції відповідач не надав жодного доказу на підтвердження виконання ним своїх договірних зобов'язань перед позивачем щодо поставки обумовленого в договорі товару, ані щодо повернення попередньої оплати у зв'язку з наявністю обставин, які унеможливлюють здійснення поставки товару позивачу.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наведені вище обставини в їх сукупності свідчать про те, що позивач має право на повернення перерахованої ним попередньої оплати як за умовами укладеного між сторонами договору (п.9.3), так і в силу закону (ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України).

Зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів поставки товару або повернення суми попередньої оплати за поставку, вимога позивача, як покупця, про стягнення з відповідача, як продавця, заборгованості в розмірі 1 782 200,00 грн. за непоставлений товар є обґрунтованою, нормативно та документально підтвердженою.

Відносно доводів скаржника викладених у апеляційній скарзі про наявність третейського застереження в п.10.2 договору, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 визначено, що ч. 2 ст. 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, установлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду за захистом своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, у тому числі в судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 1 ст. 4 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Тобто третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. У зв'язку з викладеним у сторін існує виключно правова можливість, а не обов'язок звертатися до третейського суду. При цьому обмеження права звернення до господарського суду не допускається.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом України у постанові від 10.10.2017 у справі № 910/8318/16.

Відповідно до ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В ст.ст. 78, 79 ГПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Надані до матеріалів справи докази та пояснення сторін свідчать про правомірність та обґрунтованість позовних вимог до відповідача, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

За результатами перегляду даної справи суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 10.07.2018 року у справі № 910/5007/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ "Український дистрибуційний центр" без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 09.11.2018.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко