ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. ОдесаСправа № 916/1234/17
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Колоколова С.І.,

Ярош А.І.,

секретар судового засідання Селиверстова М.В.

за участю представників учасників судового процесу:
від позивача: не з`явився;

від відповідача: Ільченко К.Р., за довіреністю;

від третьої особи: Єрмаков А.В., за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський завод будівельних матеріалів
на рішення Господарського суду Одеської області

від 23 жовтня 2017 року

у справі № 916/1234/17

за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський завод будівельних матеріалів
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Будконтакт МВС
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерства оборони України

про визнання недійсним договору

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 07.11.2018р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року Державне підприємство Міністерства оборони України Одеський завод будівельних матеріалів звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Будконтакт МВС про визнання недійсним договору оренди №26/06.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що в період з 19.04.2016р. по 26.04.2016р. з приміщення бухгалтерії державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» під час зміни керівництва підприємства було викрадено системний блок та бухгалтерську документацію, у зв`язку з чим було відкрито кримінальне провадження №00003017. Після призначення нового керівника були вчинені заходи з метою відновлення бухгалтерського обліку та первинних документів підприємства.

Позивач зазначає, що на підставі банківських виписок було встановлено, що ТОВ «Будконтакт МВС» здійснює оплату ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» послуг з оренди майна за договорами №26/06, №21/10/14 та №21-10. При цьому, предмети договорів та їх умови жодному із працівників підприємства не відомі, а майно, здане в оренду, в бухгалтерському обліку належним чином не відображено.

Водночас, ДП МОУ "Одеський завод будівельних матеріалів" вказує на те, що неодноразові його прохання, адресовані відповідачу, щодо надання документів, які підтверджують наявність у останнього право користування майном, для огляду та їх завірені копії для подальшого використання у бухгалтерському обліку, останнім ігноруються.

ДП МОУ "Одеський завод будівельних матеріалів" зазначає, що на його письмовий запит до Фонду державного майна було отримано відповідь про відсутність на обліку у регіональному відділенні Фонду договорів щодо передачі майна державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» в оренду ТОВ «Будконтакт МВС».

Вказане, на думку позивача, свідчить про передачу державного майна, що перебуває на балансі державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», з порушенням вимог законодавства.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.10.2017р. по справі №916/1234/17 (головуючий суддя Щавинська Ю.М., судді Никифорчук М.І., Д`яченко Т.Г.) відмовлено у задоволенні позову з посиланням на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким саме чином оспорений договір оренди №26/06 від 26.06.2014р., укладений між ним та відповідачем, суперечить інтересам позивача та порушує його права.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2017 у справі №916/1234/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Звертаючись з апеляційною скаргою, скаржник посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт зазначає про порушенням порядку передачі державного майна в оренду, визначеним Законом України "Про оренду державного та комунального майна", а також те, що на момент укладення оспореного договору оренди №26/06 від 26.06.2014 у відповідача була відсутня ліцензія на провадження діяльності з енергопостачання.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 29.01.2018р. апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський завод будівельних матеріалів було задоволено, рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2017р. по справі №916/1234/17 скасовано, позовні вимоги задоволено, визнано недійсним договір оренди №26/06 від 26.06.2014р., укладений між ДП Міністерства оборони України Одеський завод будівельних матеріалів та ТОВ Будконтакт МВС.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове рішення, виходив із того, що оспорюваний договір оренди державного майна укладено з порушенням порядку та процедури, визначених положеннями статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", тому цей договір є недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у лютому 2018 року ТОВ "Будконтакт МВС" подало касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2017 залишити в силі.

В обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що належним позивачем у цій справі є Міністерство оборони України як власник об`єкта оренди; позивачем не доведено які права або охоронювані законом інтереси порушено внаслідок укладення оспорюваного договору оренди; при укладенні договору сторонами дотримано порядок передачі в оренду державного майна, який визначено положеннями Закону України "Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до постанови Верховного суду від 04.07.2018р. у справі № 916/1234/17 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Будконтакт МВС на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 29.01.2018р. задоволено частково, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 29.01.2018р. у справі № 916/1234/17 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційної інстанції, касаційний суд вказав, що апеляційний суд при вирішенні спору не застосував статтю 1 Першого протоколу до Конвенції та відповідну практику ЄСПЛ, зокрема, суд не вмотивував, чи є втручання законним, чи має воно на меті "суспільний", "публічний інтерес"; як само по собі формальне повернення відповідачем майна відновить або покращить економічний інтерес та/або становище держави при тому, що на відповідача внаслідок такого втручання у його право покладається надмірний індивідуальний тягар з огляду на те, що судами не встановлено обставин, які свідчать про недобросовісність дій орендаря як при укладенні оспорюваного договору, так і в процесі реалізації права оренди протягом усього часу користування майном.

Також, суд касаційної інстанції зауважив, що судом апеляційної інстанцій взагалі не надано будь-якої оцінки доводам відповідача і наданим ним доказам щодо обставин, які передували укладенню оспорюваного договору, під час укладення цього договору, а також стосовно обставин належного виконання відповідачем умов договору, у тому числі щодо сплати орендних платежів.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо, що узгоджується з практикою ЄСПЛ.

Зокрема, Верховний Суд зазначив, що за змістом рішення ЄСПЛ у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні цього ж суду у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою ЄСПЛ (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.

З огляду на викладене, Верховний Суд прийшов до висновку, що наведеним вимогам оскаржене рішення суду апеляційної інстанції не відповідає, отже, його не можна визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2018р. справу розподілено на колегію суддів у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів Колоколова С.І., Ярош А.І.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 17.10.2018р. справу №916/1234/17 призначено до розгляду на 07.11.2018р.

31.10.2018р. від Товариства з обмеженою відповідальністю Будконтакт МВС до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач не погоджується з її доводами, просить залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

06.11.2018р. від Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський завод будівельних матеріалів до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення.

Представник Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський завод будівельних матеріалів в судове засідання 07.11.2018р. не з`явився, про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 18.10.2018р.

У судовому засіданні 07.11.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський завод будівельних матеріалів, заслухавши представників відповідача і третьої особи, колегія суддів встановила.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.06.2014 між Державним підприємством Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС" (орендар) було укладено договір оренди іншого, крім нерухомого, окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності №26/06 (далі договір №26/06 від 26.06.2014), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування інше, крім нерухомого, державне окреме індивідуально визначене майно обладнання трансформаторних підстанцій (ТП), а саме:

-по ТП-594: трансформатор ТПІ -400-100 інв. №165 електрична мережа вул. Хімічна 39 6 протяжність кабеля -15Ом);

-по ТП-4455: трансформатор КПП-400/10 інв. №1166 електричні мережі кабель АА ШВ 3x95;

-по ТП-4517: трансформатор ТМ 630/6 інв. № 5802 щит управління №1, №2, №3, №4 електричні мережі - кабель ААБ 3x185;

-по ТП-4800: трансформатор ТМ 630-6/04 інв. № 1163 електричні мережі - кабель АА ШВ 3x9, розміщене за адресою: місто Одеса, вулиця Хімічна, 35, що перебуває на балансі орендодавця, вартість якого визначена згідно з висновком про вартість обєкта оренди станом на 23.06.2014 і становить за незалежною оцінкою 96601 грн, без ПДВ (том І а.с.63-72).

Відповідно до пункту 1.2 договору №26/06 від 26.06.2014 майно передається в оренду з метою забезпечення статутної діяльності орендаря.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 договору №26/06 від 26.06.2014 орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна; передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно; власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Сторонами у пунктах 3.1-3.3 договору №26/06 від 26.06.2014 узгоджено розмір орендної плати, яка становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку 1207,51 грн; нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством; орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць.

У пункті 5.6 договору №26/06 від 26.06.2014 орендар зобов`язався протягом 6 місяців з дня укладання цього договору привести свою матеріально-технічну базу та штат спеціалістів у відповідність з умовами провадження господарської діяльності, для якої об`єкт береться в оренду і одержати (у разі потреби) необхідні дозвільні документи на відповідний вид діяльності.

Цей договір укладено строком на вісім років, що діє з 26.06.2014 по 26.06.2022 включно (пункт 10.1 договору оренди №26/06 від 26.06.2014).

Положеннями пункту 10.7 договору оренди №26/06 від 26.06.2014 передбачено, що чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації орендованого майна орендарем; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; банкрутства орендаря; ліквідації орендаря - юридичної особи.

Матеріали справи свідчать, що за актом приймання-передачі майна від 18.09.2014 орендоване майно було передано від орендодавця орендарю (том І а.с.73-74).

Позивач зазначає, що після призначення нового керівника з метою відновлення бухгалтерського обліку та первинних документів підприємства, на підставі банківських виписок було встановлено, що ТОВ «Будконтакт МВС» здійснює оплату ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» послуг з оренди майна за договорами №26/06, №21/10/14 та №21-10. При цьому, предмети договорів та їх умови жодному із працівників підприємства не відомі, а майно, здане в оренду, в бухгалтерському обліку належним чином не відображено.

ДП МОУ "Одеський завод будівельних матеріалів" вказує на те, що неодноразові його прохання, адресовані відповідачу, щодо надання документів, які підтверджують наявність у останнього право користування майном, для огляду та їх завірені копії для подальшого використання у бухгалтерському обліку, останнім ігноруються.

Позивач зазначає, що на його письмовий запит до Фонду державного майна було отримано відповідь про відсутність на обліку у регіональному відділенні Фонду договорів щодо передачі майна державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» в оренду ТОВ «Будконтакт МВС».

Вказане, на думку позивача, свідчить про передачу державного майна, що перебуває на балансі Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», з порушенням вимог законодавства.

Зазначені обставини стали підставою звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Повторно проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини 2 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Аналогічні положення закріплено і у статті 15 Цивільного кодексу України, якою передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Враховуючи те, що майно, яке виступає предметом договору, належить до державної власності, до спірних правовідносин застосовуються також норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

За положеннями ст.7 Закону України „Про оренду державного та комунального майна", ініціатива щодо оренди майна може виходити від фізичних та юридичних осіб, які можуть бути орендарями відповідно до статті 6 цього Закону, пропозиція може надходити від орендодавців, зазначених у статті 5 цього Закону. Орендодавець може оголосити про передачу майна в оренду в порядку, встановленому цим Законом.

Матеріали справи свідчать, що перед укладенням спірного договору, ТОВ „Будконтакт МВС листом за вих. 16/5/22 від 16.05.2014р. звернулося до Концерну „Воєнремсервіс» Міністерства оборони України з пропозицією про передачу в оренду товариству обладнання вищевказаних трансформаторних підстанцій, яке забезпечує постачання електроенергії на об`єкти оренди, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Хімічна, 35 (т.1 а.с.92).

У відповідь на звернення Концерн листом від 30.05.2014р. за вих. № 664 не заперечував проти укладення такого договору та передачі, з урахуванням вимог Закону України „Про оренду державного та комунального майна, в оренду спірного майна, що перебуває на умовах господарського відання в ДП „Одеський завод будівельних матеріалів (т.1 а.с.93).

В свою чергу, позивач листом за вих. № 330 від 26.05.2014р. (т.1 а.с.97), адресованим Концерну „Воєнремсервіс Міністерства оборони України, зауважив про можливість підготовки проекту відповідного договору.

Згідно з п.4 ст. 9 Закону України „Про оренду державного та комунального майна", Орендодавець протягом п`яти днів після погодження умов договору оренди з органом, уповноваженим управляти відповідним майном (у випадках, передбачених цим Законом, - органом Антимонопольного комітету України), а в разі якщо заява про оренду майна не потребує узгодження (щодо оренди окремого індивідуально визначеного майна, крім нерухомого), протягом 15 днів після дати її реєстрації розміщує в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати майно в оренду або відмовляє в укладенні договору оренди і повідомляє про це заявника.

Протягом 10 робочих днів після розміщення оголошення орендодавець приймає заяви про оренду відповідного майна.

Згідно листа Фонд державного майна № 10-16-7681 від 03.06.2011р. "Щодо порядку прийняття рішення про оренду і визначення орендаторів державного майна", виданого у зв`язку з набранням чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо орендних відносин" від 21 квітня 2011 року № 3269 (далі - Закон N 3269), оголошення про намір передати майно в оренду дається як у разі надходження заяви від орендаря (після отримання згоди органу управління), так і, відповідно до ст. 7 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", за ініціативою орендодавця.

Оголошення має містити таку інформацію:

1. Назва і адреса об`єкта, про оренду якого надійшла заява. У разі оренди нерухомого майна - також реєстровий номер у Реєстрі державного майна.

2. Балансоутримувач об`єкта, про оренду якого надійшла заява, його контактний телефон. Орган, уповноважений управляти зазначеним майном.

3. Площа і вартість за незалежною оцінкою на таку-то дату об`єкта оренди.

4. Максимально можливий строк оренди, погоджений органом управління.

5. Мета використання об`єкта оренди, погоджена органом управління.

6. Останній день прийняття заяв про оренду орендодавцем, а саме: 10-й робочий день після розміщення оголошення про намір. Адреса, факс орендодавця, на які можуть подаватися заяви.

7. Роз`яснення, що у разі надходження додаткових заяв буде оголошений конкурс на право оренди цього об`єкта.

Оголошення розміщуються: обов`язково - у газеті "Відомості приватизації" та на веб-сайті ФДМУ, додатково за вибором орендодавця - у місцевих друкованих ЗМІ та на веб-сайті РВ ФДМУ - за його наявності.

Як вбачається з матеріалів справи, в порушення вищевказаних вимог законодавства, оголошення про намір передати спірне майно в оренду було розміщено позивачем лише у місцевій газеті, а саме у газеті „Aviso plus №22 (854) від 09.06.2014р. (т.1 а.с.88).

При цьому, зміст вказаного повідомлення, а саме „Сдам в аренду оборудование трансформаторных подстанций, трансформаторы. Телефон 7251203», з урахуванням вищевказаних вимог до нього, є неповним.

Водночас, колегія суддів зауважує, що обов`язок стосовно розміщення такого роду повідомлення покладений на орендодавця. При цьому тягар недотримання позивачем перед укладенням оспорюваного договору вимог щодо опублікування вищевказаного оголошення та його змісту не може бути покладено на відповідача ТОВ „Будконтакт МВС як добросовісного орендодавця вищевказаного обладнання.

Судова колегія не приймає до уваги тверджень позивача стосовно того, що спірне майно, а саме обладнання трансформаторних підстанцій, що визначене у п. 1.1 договору оренди, є військовим майном, з огляду на наступне.

За положеннями ст. 1 Закону України „Про правовий режим майна Збройних сил України, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

За змістом ст. 3 вказаного Закону, військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Проте, як вбачається зі змісту п. 1.2 спірного договору, майно передається в оренду з метою забезпечення статутної діяльності орендаря.

Згідно пп. 1.1 статуту Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів", підприємство засноване на державній власності та підпорядковане Міністерству оборони України (т.1а.с.24-28),

Відповідно до пп. 2.2 вказаного статуту, основними напрямками діяльності підприємства є, зокрема, надання в оренду рухомого та нерухомого майна.

Пунктом 4.2 статуту ДП МОУ "Одеський завод будівельних матеріалів" встановлено, що майно підприємства є державною власністю та закріплене за ним на праві повного господарського відання. Підприємство володіє, користується, розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству України та цьому статуту.

Підприємство має право здавати в оренду відповідно до чинного законодавства України (крім цілісних майнових комплексів, структурних підрозділів, філій, цехів, а також нежилих приміщень підприємствам та установам, а також громадянам устаткування, транспортні засоби, інвентар та інші матеріальні цінності, які йому належать, а також списувати їх з балансу у порядку, передбаченому чинним законодавством (п.4.5 статуту ДП).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що спірне майно не належить до військового майна.

Статтею 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання тексту сторонами.

Істотними умовами договору оренди, як зазначено у ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", є: об`єкт оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; відповідальність сторін; страхування взятого в оренду майна.

Дослідивши спірний договір оренди іншого, крім нерухомого, окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 26/06 від 26.06.2014р. (т.1а.с.63-71), суд доходить до висновку, що вказаний договір містить усі істотні умови, що визнані необхідними за законом, а перед укладенням договору була проведена незалежна оцінка (т.1 а.с.123-152).

Судова колегія не приймає до уваги посилань апелянта на необхідність перед укладенням оспорюваного договору його погодження з Фондом Державного майна України, оскільки предметом оренди виступає окреме індивідуально визначене майно, що у відповідності до вимог п. 4 ст. 9 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" такого погодження не потребує.

Відносно тверджень позивача про недотримання вимог закону щодо наявності відповідної ліцензії, слід зазначити наступне.

За положеннями частини першої статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), є оспорюваним.

Згідно з п. 3 Переліку документів, які подаються орендодавцеві для укладення договору оренди майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України № 201 від 15.02.2013р., у відповідній редакції, передбачено подання орендарем ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню (у разі якщо на об`єкті оренди передбачається здійснення діяльності, що підлягає ліцензуванню).

Разом з тим, згідно з положеннями, викладеними у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", у разі коли на момент вчинення правочину юридична особа не мала ліцензії, а на час, коли правочин був виконаний або мав бути виконаний, вона ліцензію отримала, підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Так, згідно п. 6 ст. 9 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності, який діяв на момент укладення договору, відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягала господарська діяльність у сфері електроенергетики та використання ядерної енергії.

У відповідності до положень п. 5.6 договору оренди № 26/06 від 26.06.2014р., Орендар зобов`язався протягом 6 місяців з дня укладення цього договору привести свою матеріальну-технічну базу та штат спеціалістів у відповідність з умовами провадження господарської діяльності, для якого об`єкт береться в оренду і одержати (у разі потреби) необхідні дозвільні документи на відповідний вид діяльності.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 30.04.2015р. Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг було видано відповідачу - ТОВ „Будконтакт МВС ліцензію на постачання електричної енергії серії АЕ № 575932 (т.2 а.с.127).

При цьому, згідно п. 5 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" № 222-VIII від 02.03.2015р., з 28.06.2015р. по теперішній час не підлягає ліцензуванню діяльність з постачання електричної енергії за нерегульованим тарифом (постачання незалежним електропостачальником).

Відтак, посилання відповідача на відсутність у відповідача вищевказаної ліцензії, як на підставу для визнання договору недійсним судом не приймається.

Серед іншого, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Скасовуючи постанову апеляційної інстанції, Верховний суд зауважив, що судом апеляційним судом взагалі не надано будь-якої оцінки доводам відповідача і наданим ним доказам щодо обставин, які передували укладенню оспорюваного договору, під час укладення цього договору, а також стосовно обставин належного виконання відповідачем умов договору, у тому числі щодо сплати орендних платежів.

Як зазначає відповідач та узгоджується з матеріалами справи, необхідність в укладенні договору оренди майна № 26/06 від 26.06.2014р. виникла у позивача у зв`язку з наявністю заборгованості за поставку електроенергії, у зв`язку з чим між ТОВ «Будконтакт МВС» як поручителем, ДП Міністерства оборони України Одеський завод будівельних матеріалів як боржником та Північним РЕМ ПАТ «ЕК «Одесаобленерго» як кредитором 24.07.2014р. було укладено договір поруки №79-14.

Представник відповідача зауважив, що ТОВ «Будконтакт МВС» було сплачено на користь ПАТ «ЕК «Одесаобленерго» борг з поставленої позивачу електроенергії.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

При цьому вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Отже, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину.

Апеляційний господарський суд зазначає, що підписання спірного договору було здійснено уповноваженими сторонами з додержанням форми укладання. При цьому, протягом дії договору, відповідачем у повному обсязі сплачується орендна плата.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними,

Крім того, апеляційний господарський суд зауважує, що згідно зі ст. 1 ГПК України, особа має право звернутись до господарського суду з позовом за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Таким чином, право на звернення до господарського суду має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право чи інтерес, і це право чи інтерес порушені відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач, всупереч положення вказаної статті ГПК України, жодним чином не довів, яким саме чином укладений ним 26.06.2014р. з відповідачем оспорюваний договір оренди суперечить його інтересам чи порушує його права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", заява № 63566/00, рішення від 18.07.2006).

Таким чином, наведені Державним підприємством Міністерства оборони України Одеський завод будівельних матеріалів у апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення і ухвалення нового рішення, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2017р. по справі №916/1234/17 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський завод будівельних матеріалів без задоволення.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,
П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2017р. по справі №916/1234/17 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови підписаний 12.11.2018р.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Ярош А.І.