ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2018 Справа № 904/3156/18
За позовом : Публічного акціонерного товариства «Відрадненське», с. Відрадне

До: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Хорса», м. Дніпро

Про: визнання недійсним договору

Суддя Васильєв О.Ю.

Секретар судового засідання Кучма Т.В.

ПРЕДСТАВНИКИ :

Від позивача : ОСОБА_1 ( дов. від 25.07.18р. ) ;

Від відповідача : не зявився

СУТЬ СПОРУ :

ПАТ «Відрадненське» (позивач) звернувся до суду з позовом до ТОВ «Агро-Хорса» (відповідач) про визнання недійсним договору поставки №48 від 08.11.2016р. (укладеного між сторонами) . Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на приписи ст. 203 ,204, 215, 228 ЦК України та на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.17р. у справі №201/4747/17, яким визнано винним директора відповідача у вчинені злочину (фіктивне підприємництво); встановлено, що договір поставки є підробленим - замість підпису директора відповідача договір містить підпис іншої особи.

Ухвалою суду від 01.08.18р. було відкрито провадження у справі №904/3156/18 за правилами загального провадження.

ТОВ «Агро-Хорса» (відповідач) (відповідач) своїм правом на подання до суду відзиву на позов не скористався, про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням направленим на адресу відповідача ( зазначену у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 21.08.18р., а.с.124-127) та повернутим органами звязку з посиланням «за закінченням терміну зберігання» ( а.с. 139-142) .

За визначенням п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За загальними вимогами п. 91 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2009 № 270 (далі Правила), поштові відправлення, поштові перекази доставляються оператором поштового зв'язку адресатам на поштову адресу або видаються/виплачуються в об'єкті поштового зв'язку. Рекомендовані поштові відправлення підлягають доставки до дому (п. 92. Правил). Вручення рекомендованих листів з позначкою «Судова повістка» в об'єкті поштового зв'язку не передбачено (п. 102 Правил).

У разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з поважних причин, рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п'ять календарних днів з дня надходження листа до об'єкта поштового зв'язку місця призначення із зазначенням причини невручення (п. 116 Правил).

Здійснення зберігання рекомендованих листів із позначкою «Судова повістка», які не вручені під час доставки до дому із причин відсутності адресата, Правилами не передбачено, а отже, повернення такого повідомлення із зазначенням причини невручення «закінчення встановленого строку зберігання», суперечить вимогам Правил, та фактично відповідає причині повернення «у зв'язку з відсутністю адресата».

Аналізуючи зазначені вище положення Правил надання послуг поштового зв'язку, слід дійти висновку, що повернення судового рішення із проставленням у поштовому повідомленні відмітки про закінчення строку зберігання поштового відправлення, є підтвердженням відсутності особи адресата за адресою, а отже, день проставлення такої відмітки в поштовому повідомленні, слід вважати днем вручення судового рішення в порядку, п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України.

З урахуванням вищенаведених обставин, суд дійшов висновку щодо належного повідомлення відповідача про наявність в провадженні суду цієї справи та необхідність надання відзиву на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача , господарський суд , -

ВСТАНОВИВ :

08.11.16р. між ПАТ «Відрадненське» в особі заступника генерального директора з адміністративно-господарської діяльності ОСОБА_2 (покупець) та ТОВ «Агро-Хорса» в особі директора ОСОБА_3 (постачальник) укладено договір поставки № 48, відповідно до умов якого постачальник зобов'язався в порядку та строки, встановлені цим договором, передати у власність покупця макуху соняшника (товар), в певній кількості, відповідної якості і за узгодженою ціною, а позивач зобов'язується прийняти та оплатити поставлений товар згідно з умовами цього договору. (п.1.1. договору).

Згідно з п. 2.1 договору поставка товару здійснюється на умовах DDP -склад Позивача (ІНКОТЕРМС 2010): Запорізька область, Запорізький район, с. Відрадне, вул. Горького 1-а. Доставка товару здійснюється транспортом Відповідача. Навантаження Товару на транспорт здійснюється силами і за рахунок Відповідача.

Відповідно до п. 2.8 договору право власності на товар переходить від постачальника до покупця при його прийманні на території покупця. Передача (приймання) кожної партії товару оформляється накладними. Накладні по кожній партії товару підписуються повноважними представниками постачальника і покупця або спрямованого ним перевізника.

Згідно з п.8.1. договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками; термін дії договору встановлюється до 31 грудня 2016 року, але не раніше повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором; у випадку, якщо жодна з сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за один місяць до його закінчення, даний договір вважається пролонгованими на один рік на кожен наступний рік. Відповідно до 8.4. договору , закінчення терміну дії договору не звільняє сторони від обовязку виконати зобовязання як в частині поставок, так і в частині оплати (а.с.8-9).

За твердженням позивача, йому стало відомо, що вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2017р. по справі №201/4747/17 визнано винним ОСОБА_3 -директора ТОВ «Агро-Хорса», у вчиненні злочину, відповідальність за який передбачена ч. 2 ст. 28 та ч. 1 ст. 205 КК України ( фіктивне підприємництво, тобто придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності, вчиненого за( попередньою змогою групою осіб).

Окрім того, позивач наголошує, що зазначеним вироком встановлено, що договір поставки №48 від 08.11.2016р. є підробленим -замість підпису директора відповідача ОСОБА_3 договір містить підпис іншої особи і цей підпис скріплений печаткою товариства ОСОБА_1 на момент укладення договору єдиною особою, що мала право підписувати від імені відповідача договори, був директор ОСОБА_3, призначений на посаду директора на підставі Статуту товариства . Довіреність на підписання договорів ним жодній особі не видавалась. Враховуючи вищезазначене (на думку позивача), є всі правові підстави вважати договір поставки № 48 від 08.11.16 р. недійсним.

Як вбачається з інформації, що міститься в Єдиному держаному реєстрі судових рішень, вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.17р. у справі №201/4747/17 було Затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 28 березня 2017 року між прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області радника юстиції ОСОБА_4 та громадянином ОСОБА_1.; та ОСОБУ_1 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 205 України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі пятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 8500 гривень.

Також, вищезазначеним вироком було встановлено наступне : «…ОСОБА_1, в грудні 2015 року, більш точну дату та час в ході досудового розслідування встановити не вдалося можливим, знаходячись по вул. Гоголя в Жовтневому (Соборному) районі м. Дніпро (більш точну адресу встановити не виявилось можливим), з невстановленою слідством особою вступив в попередню змову, направлену на фіктивне підприємництво, а саме: придбання субєкту підприємницької діяльності (юридичної особи) з метою прикриття незаконної діяльності.

Згідно досягнутої з невстановленим співучасником злочину змови, ОСОБА_1, повинен був за обіцяну матеріальну винагороду підписати складений та наданий йому невстановленою особою протокол загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Хорса» ()/надалі ТОВ «Агро-Хорса»/ підписаний колишнім учасником (засновником) ТОВ «Агро-Хорса» ОСОБА_3 паспорт серія АК номер 513606 виданий Самарським РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області 13.04.1999, який був необізнаний про злочинні наміри невстановленої особи та ОСОБА_1, а лише мав намір змінити' реєстрацію підприємства переставши бути учасником та директором відповідно, та домовився із вказаною невстановленою особою про передання майнових прав на зазначену юридичну особу. Згідно до вказаного протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Агро-Хорса» було змінено склад учасників та керівництво підприємства, основні види діяльності, місце знаходження та затверджено нову редакцію статуту, згідно до якого ОСОБА_1 мав стати одноосібним учасником з часткою у статутному капіталі в розмірі 100 %.

Крім того, згідно досягнутої з невстановленим співучасником злочину змови, ОСОБА_1, повинен був надати нотаріусу свій паспорт громадянина України, а також картку фізичної особи - платника податків з ідентифікаційним номером, та засвідчивши свою особу, підписати у нотаріуса складений та наданий йому невстановленою особою статут в нової редакції товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Хорса» (), який є установчим документом суб'єкта господарювання, на підставі якого змінюється склад учасників юридичної особи та проводиться її державна перереєстрація і повернути зазначений офіційний документ невстановленому співучаснику злочину, який, в подальшому, після проведення ним державної перереєстрації юридичної особи, повинен був використовувати реквізити придбаного підприємства, з метою прикриття незаконної діяльності у вигляді створення умов для ухилення від сплати податків підприємствам реального сектору економіки.

Таким чином, ОСОБА_1, виконав свою частину досягнутої з невстановленою особою злочинної змови та передав невстановленій слідством особі за обіцяну матеріальну винагороду, без мети ведення фінансово- господарської діяльності, підписаний ним протокол загальних зборів учасників ТОВ «Агро-Хорса», а також підписаний ним та нотаріально засвідчений статут ТОВ «Агро-Хорса».

Таким чином, ОСОБА_1, діючи умисно, знаходячись на вул. Гоголя в Жовтневому (Соборному) районі м. Дніпро (більш точну адресу встановити не виявилось можливим) за матеріальну винагороду, без мети ведення фінансово- господарської діяльності, підписавши протокол загальних зборів учасників ТОВ «Агро-Хорса» та нотаріально завірений статут ТОВ «Агро-Хорса» (), на підставі якого створюється юридична особа, і тим самим в порушення вимог статті 57 Господарського кодексу України, згідно якої, установчими документами суб'єкта господарювання є статут (положення) суб'єкта господарювання. В установчих документах повинні бути зазначені найменування суб'єкта господарювання, мета і предмет господарської діяльності, склад і компетенція його органів управління, порядок прийняття ними рішень, порядок формування майна, розподілу прибутків та збитків, умови його реорганізації та ліквідації, якщо інше не передбачено законом. Статут суб'єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного капіталу та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб'єкта господарювання, а також інші відомості, пов'язані з особливостями організаційної форми суб'єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству. Статут (положення) затверджується власником майна (засновником) суб'єкта господарювання чи його представниками, органами або іншими суб'єктами відповідно до закону.

статті 58 Господарського кодексу України, згідно якої, суб'єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

статті 58 Господарського кодексу України, згідно якої, підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту.

статті 58 Господарського кодексу України, згідно якої, підприємство створюється одним засновником, який виділяє необхідне для того майно, формує відповідно до закону статутний капітал, затверджує статут, розподіляє доходи, безпосередньо або через керівника, який ним призначається, керує підприємством і формує його трудовий колектив на засадах трудового найму, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства.

статті 81 Цивільного кодексу України, згідно якої, юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів.

статті 87 Цивільного кодексу України, згідно якої, для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками); установчим документом товариства є затверджений учасниками статут або засновницький договір між учасниками, товариство, створене однією особою, діє на підставі статуту, затвердженою цією особою, юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.

статті 89 Цивільного кодексу України, згідно якої, порушення встановленого законом порядку створення юридичної особи або невідповідність її статутних документів закону є підставою для відмови в державній реєстрації юридичної особи.

статті 92 Цивільного кодексу України, згідно якої, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону; порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

¦статті 93 Цивільного кодексу України, згідно якої, місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», згідно якої, державна реєстрація юридичних осіб - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичнихосіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», згідно якої, державна реєстрація базується на таких основних принципах: обовязковості державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі; обєктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі; внесення відомостей до Єдиного державного реєстру виключно на підставі та відповідно до цього Закону.

статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», згідно якої, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», згідно якої, документи, що подаються для державної реєстрації, повинні відповідати таким вимогам: установчий документ юридичної особи, повинен містити відомості, передбачені законодавством, та відповідати законодавству.

статті 45 Податкового кодексу України, згідно якої, податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

статті 48 Податкового кодексу України, згідно якої, податкова декларація повинна містити такі обов'язкові реквізити: код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер.

статті 64 Податкового кодексу України, згідно якої, взяття на облік за основним місцем обліку юридичних осіб та їх відокремлених підрозділів як платників податків та зборів у контролюючих органах здійснюється на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державнимреєстратором згідно із Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", не пізніше наступного робочого дня з дня отримання зазначених відомостей контролюючими органами,

зареєструвавши на своє імя підприємство ТОВ «Агро-Хорса» () та передавши установчі документи вказаного підприємства невстановленому співучаснику злочину, для внесення змін в реєстраційні' документи підприємства, після проведення перереєстрації вказаного Товариства, отримав субєкт підприємницької діяльності (юридичну особу), з метою прикриття незаконної діяльності за попередньою змовою групою осіб.

В подальшому, протягом 2015-2016 років підприємство ТОВ «Агро-Хорса» використовувалось невстановленою в ході досудового розслідування особою, для ведення незаконної діяльності, повязаної із наданням юридичним особам послуг з мінімізації податкових зобовязань, з метою ухилення від сплати податків.

Вказаними діями ОСОБА_1 вчинив злочин відповідальність за який передбачена ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 205 КК України, а саме, фіктивне підприємництво, тобто придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності, вчиненого за попередньою змовою групою осіб…» (а.с.148-150).

Відповідно до приписів ст. 75 ГПК України : обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників; відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з іншою стороною; про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу; у разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку; обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування; обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені; вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою; правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для господарського суду; обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи господарським судом.

В той же час, у вищезазначеному вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська відсутні будь-які відомості ( із прямою вказівкою на номер та дату договору, який позивач просить визнати недійсним), що договір поставки №48 від 08.11.16р. є підробленим - замість підпису директора відповідача ОСОБА_3 договір містить підпис іншої особи і цей підпис скріплений печаткою відповідача.

Статтею 15 ЦК України закріплене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення , невизнання або оспорювання.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» : цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України ( 435-15 ) , Земельним кодексом України ( 2768-14 ), Сімейним кодексом України ( 2947-14 ), Законом України від 12 травня 1991 року N 1023-XII ( 1023-12 ) «Про захист прав споживачів» , Законом України від 6 жовтня 1998 року N 161-XIV ( 161-14 ) «Про оренду землі» та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як правило, письмова угода укладається шляхом складання документа, що визначає її зміст, і підписується безпосередньо особою, від імені якої вона укладена або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для укладення угод органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють в межах повноважень, наданих законом, іншим правовим актом або установчими документами. Підписання особою (органом юридичної особи) угоди без відповідних повноважень, а також з порушенням наданих їй повноважень може згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу бути підставою для визнання укладеної угоди недійсною як такої, що не відповідає вимогам закону. Вирішуючи відповідні спори, господарські суди повинні враховувати таке. Письмова угода може бути укладена від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час укладення угод діє у межах своєї компетенції без довіреності. Угода, укладена представником юридичної особи або керівником її відособленого підрозділу без належних повноважень на її укладення або з перевищенням цих повноважень, повинна бути визнана недійсною як така, що не відповідає вимогам закону

Враховуючи вищезазначені норми матеріального права та обставини встановлені вироком Жовтневого районного суду м. Дніпра, у суду відсутні правові підстави для визнання договору поставки №48 від 08.11.2016р. недійсним з тих підстав, на які позивач посилається у позовній заяві ( оскільки вони є необґрунтованими та не доведеними належними доказами). А тому, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Одночасно , суд вважає за необхідне зазначити, що прийняття рішення у цій справі про відмову в задоволенні позовних вимог не свідчить про дійсність в цілому оспорюваного договору ; оскільки можливо наявні інші підстави для визнання цього договору недійсним ( фіктивним ) , на підставі яких заінтересовані особи в установленому законом порядку можуть звернутися з позовом до суду про визнання цього договору недійсним .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 13, 75, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, господарський суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до вимог ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно до вимог ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення . Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення .

Відповідно до вимог ст. 257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції .

Суддя Васильєв О.Ю.

Повне рішення складено 21.11.2018