У Х В А Л А

про відмову у видачі судового наказу

14 листопада 2018 року

м. Чернігів

справа № 927/827/18

Господарський суд Чернігівської області у складі головуючого судді Фесюри М.В., розглянувши заяву №094-3196 від 07.11.2018

Державної акціонерної холдингової компанії "Артем", вул. Мельникова, 2/10, м. Київ, 04050

Про видачу судового наказу

про стягнення з боржника: Товариства з обмеженою відповідальністю "Техсервіс", вул. 30 років Перемоги, 39, м. Сновськ, Сновський район, Чернігівська область, 15200,

1725,20 грн основного боргу, 489,82 грн індексу інфляції та 125,67 грн 3 % річних

ВСТАНОВИВ:

12.11.18 до Господарського суду Чернігівської області надійшла заява Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техсервіс", 1725,20 грн боргу, 489,82 грн індексу інфляції та 125,67 грн 3 % річних.

Заяву обґрунтовано неналежним виконанням боржником зобов’язань за договором №6-16 від 21.03.2016 року.

Розглянувши подану заявником заяву та додані до неї документи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про видачу судового наказу виходячи з наступного.

Виходячи з загальних засад наказного провадження та встановленого порядку розгляду заяви про видачу судового наказу, наказне провадження у господарському судочинстві забезпечує можливість стягнення грошової заборгованості, наявність та безспірність якої підтверджується доданими до заяви документами.

Так, статтею 150 Господарського процесуального кодексу України передбачено обов’язкові вимоги до форми та змісту заяви про видачу судового наказу, зокрема, у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги (п. 5 ч. 2). До заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (п. 4 ч. 3).

Відповідно до ст. 76-78 Господарського процесуального кодексу України, належними, допустимими та достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із приписів наведених вище норм, суд доходить висновку, що при зверненні заявника до господарського суду із заявою про видачу судового наказу, останнім мають бути надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази, на підтвердження заявлених ним вимог.

Виходячи з 3.3 Договору №6-16, укладеного 21.03.2016 року між Державною акціонерною холдинговою компанією "Артем" (надалі - Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Техсервіс" (надалі - Замовник), оплата продукції здійснюється Замовником на умовах 100 % попередньої оплати протягом 10 банківських днів з дня виставлених рахунків Виконавцем на його поточний рахунок.

Однак, заявником не додано до заяви про видачу судового наказу рахунків на оплату послуг та доказів вручення Державною акціонерною холдинговою компанією "Артем" останніх, що виключає можливість встановлення дати настання порушення, вчиненого відповідачем, прострочки відповідача та безспірності заявлених вимог.

За відсутності повного та достатнього переліку доказів, на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, суд позбавлений можливості дійти беззаперечно висновку про виникнення або порушення прав грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Судом встановлено, що заява Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про видачу судового наказу не відповідає вимогам, встановленим до її форми та змісту, оскільки в порушення вимог п. 5 ч. 2 та п. 4 ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України заявником не зазначено повного переліку доказів, на яких ґрунтуються його вимоги до боржника та не надано достатніх документів на підтвердження зазначених обставин.

Відповідно до пунктів 1 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням вимог статті 150 цього Кодексу. Окрім того, п.8 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України визначено як підставу для відмови у видачі судового наказу якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги.

Враховуючи, що заява Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про видачу судового наказу в частині стягнення 1725,20 грн боргу складена з порушенням приписів п. 5 ч. 2 та п. 4 ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що у видачі судового наказу в цій частині має бути відмовлено.

Заявнику роз’яснюється, що відповідно до ч. 1 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України, відмова у видачі судового наказу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Однак, при цьому суд наголошує на наступному:

Відповідно до статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати індексу інфляції та процентів річних є додатковими способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, що ґрунтується на вимогах закону, а не договору.

А тому, вимоги Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техсервіс" інфляційних втрат та 3% річних не відповідають приписам ст.148 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не є заборгованістю за своєю правовою природою та не ґрунтуються на умовах договору.

Пунктами 3, 8 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо зокрема заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст.148 цього Кодексу, та із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Зазначені обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що заява Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про видачу наказу оформлена з порушенням вимог, встановлених п. п. 3, 8 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України.

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п.3-6 ч.1 ст. 152 цього Кодексу в частині вимог про стягнення з боржника інфляційних втрат та 3% річних, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст.148, 149, 150, п.3, п. 8 ч. 1 ст. 152, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

1.Відмовити Державній акціонерній холдинговій компанії "Артем" у видачі судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техсервіс" 1 725,20 грн заборгованості, 489,82 грн індексу інфляції та 125,67 грн 3 % річних за Договором №6-16 від 21.03.2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня її підписання в порядку ст.256 Господарського процесуального кодексу України та підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                   М.В. Фесюра

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/