РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.11.2018Справа № 910/12068/18

Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування", м. Київ

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант", м. Київ

про стягнення 7 654,63 грн., -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 7 654,63 грн., з урахуванням фінансових санкцій, посилаючись на те, що в силу приписів статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат у позивача виникло право вимоги до відповідача та у зв'язку з простроченням останнім виплати страхового відшкодування позивач нарахував та заявив до стягнення фінансові санкції на підставі ст. 625 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

При цьому, вказаною ухвалою суду, зокрема, відповідачу було запропоновано у строк до п'ятнадцяти днів з дня її вручення подати відзив на позовну заяву, надіслати позивачу копію відзиву та доданих до нього документів, докази чого надати суду.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, 18.09.2018р. ухвала суду про відкриття провадження у справі від 17.09.2018р. була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01133, м. Київ, бул. Л.Українки, буд. 26.

21.09.2018р. до суду повернулось поштове відправлення, адресоване відповідачеві разом з ухвалою суду від 17.09.2018р., яке відповідно до інформації з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» 19.09.2018р. не вручене під час доставки (інші причини) останньому та повернуто до суду.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України день складення підприємством поштового зв'язку повідомлення за 19.09.2018р. про повернення поштового відправлення вважається днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі.

05.10.2018р. до суду від позивача надійшла заява, в якій він вказує на сплату відповідачем суми страхового відшкодування у розмірі 7 458,19 грн., у зв'язку з чим просить суд у цій частині вимог провадження у справі закрити та стягнути з відповідача 107,28 грн. 3% річних та 89,16 грн. інфляційних втрат, а також покласти на відповідача судовий збір.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Приймаючи до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи та у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, відзиву на позовну заяву до суду не подав, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.09.2016р. між позивачем (страховик) та ОСОБА_2. (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 202.16.2325305 (надалі - Договір страхування), відповідно до якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню автомобіля "ЗАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_2 (надалі також - застрахований автомобіль), зі строком дії з 00:00 год. 26.09.2016р. по 24:00 год. 25.09.2017р. Вигодонабувачем за договором страхування є ПАТ «Креді Агріколь Банк».

11.06.2017р. о 09:15 год. в м. Суми на вул. 20 р. Перемоги, ОСОБА_1 керуючи автомобілем "Опель", реєстраційний номер НОМЕР_1, перед початком обгону не переконався в тому, що жоден з водіїв транспортних засобів, які рухаються за ним і яким не може бути створено перешкоду, розпочав обгін і здійснив зіткнення з транспортним засобом "ЗАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_2, що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів.

12.06.2017р. страхувальник звернувся до позивача з повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування.

Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 30.06.2017р. у справі №592/6449/17 ОСОБА_1 за здійснення вказаного ДТП було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Згідно рахунку-фактури СТО (ПрАТ «Суми-Авто») № СЧ2-000135 від 12.06.2017р. вартість ремонту автомобіля "ЗАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 7 978,14 грн., а відповідно до Акту виконаних робіт № ЗА2-000 313 від 10.07.2017р. вартість ремонту застрахованого позивачем автомобіля становить 7 976,63 грн. з ПДВ.

У листі вих. № 12608/1386БТ/ від 14.06.2017р. вигодонабувач за Договором страхуванням просив позивача перерахувати суму страхового відшкодування на рахунок авторизованого (гарантійного) СТО.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту № 3.17.836-1 від 27.06.2017р., розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 7 958,19 грн.

З урахуванням рахунку СТО, позивач на виконання умов Договору страхування виплатив своєму страхувальнику страхове відшкодування в сумі 7 958,19 грн. з ПДВ, перерахувавши його на рахунок СТО, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №1353 від 30.06.2017р. на вказану суму.

Позивачем було направлено на адресу відповідача заяву вих. № 5280_/17.836 від 29.11.2017р. про відшкодування шкоди по полісу АК/3505616 на суму 7 958,19 грн. (докази отримання заяви відповідачем у матеріалах справи), яка була залишена останнім без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Після відкриття провадження у справі, позивач звернувся до суду з заявою, в якій вказав на сплату відповідачем суми страхового відшкодування у розмірі 7 458,19 грн., на підтвердження чого надав до матеріалів справи платіжне доручення № ID-110503 від 01.10.2018р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що провадження у справі у частині стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 7 458,19 грн. слід закрити, а в іншій частині вимоги позивача задовольнити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України "Про страхування" за договором страхування страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно пункту 22.1. статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

За змістом п. п. 1.2, 1.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 (далі - Методика), дана Методика встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ.

Згідно з п. 1.6 Методики відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Відповідно до п. 7.38. Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Відповідно до Договору страхування позивачем було застраховано автомобіль "ЗАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_2, 2015 року випуску, відповідно на момент ДТП (11.06.2017р.) строк його експлуатації не перевищував 5 років.

Судом встановлено, а відповідачем не надано доказів протилежного, що коефіцієнт фізичного зносу складає більше 0,00, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що автомобіль експлуатувався в інтенсивному режимі, був учасником інших ДТП, відновлювався ремонтом без застосування нових складників або має корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформацій, тощо.

Враховуючи викладене, коефіцієнт фізичного зносу в силу п. 7.38 Методики дорівнює 0,00.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що проведення оцінки майна є обов'язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Водночас, Законом України "Про страхування" не передбачено обов'язкового проведення професійної оцінки шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, суб'єктами оціночної діяльності та необхідність відшкодування шкоди не ставиться у залежність від проведення такої оцінки.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-50гс15: "Звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є платіжний документ про здійснення такої виплати.

Як встановлено судом, позивачем з урахуванням рахунку-фактури СТО (ПрАТ «Суми-Авто») № СЧ2-000135 від 12.06.2017р., на підставі складеного ним Страхового акту № 3.17.836-1 від 27.06.2017р. виплачено своєму страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 7 958,19 грн. з ПДВ.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги, згідно зі ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування" та п. 22.1. ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в межах суми виплаченого страхового відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 та від 23.09.2015 у справі № 3-303гс15.

Згідно з абзацом другим пункту 36.2 статті 36 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника) сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Вартість ремонту автомобіля з врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з'ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ.

Судом встановлено, що надавач послуг з ремонту автомобіля "ЗАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_2 (ПрАТ «Суми-Авто») визначив суму ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ у розмірі 7 978,14 грн.

За наведених обставин, у відповідача у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов'язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (100 000,00 грн.) і в межах суми фактичних затрат, право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля з урахуванням коефіцієнта зносу деталей та з врахуванням податку на додану вартість.

Таким чином, у вирішенні питання щодо стягнення з відповідача суми страхового відшкодування необхідно виходити з рахунку та Акту виконаних робіт СТО, яким і було здійснено ремонт застрахованого автомобіля та з суми фактично понесених позивачем витрат у зв'язку з ДТП (7 958,19 грн.).

Аналогічної позиції дотримується також Верховний Суд у своїй постанові від 13.03.2018р. по справі № 910/9396/17.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_1 встановлена у судовому порядку, а відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з централізованої бази Моторного (транспортного) страхового бюро України, цивільно-правова відповідальність винної в ДТП особи, яка керувала автомобілем "Опель", реєстраційний номер НОМЕР_1, станом на дату ДТП була застрахована у відповідача на підставі страхового полісу № АК/3505616, отже останній є особою, відповідальною за спричинену у ДТП шкоду.

Згідно ст. 12.1. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АК/3505616 ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну становить 100 000,00 грн., а розмір франшизи - 500,00 грн. отже, сума страхового відшкодування, яку мав сплатити відповідач становить 7 458,19 грн. (виплачена позивачем своєму страхувальнику сума страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу деталей за мінусом передбачної полісом франшизи).

Суд зазначає, що обов'язок з виплати страхового відшкодування у страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальної (полісом) виникає за наявності всіх елементів юридичного складу, зокрема: настання страхового випадку - ДТП; подання заяви на виплату страхового відшкодування та інших необхідних документів, передбачених п. 35.2 ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Отже, заява про виплату страхового відшкодування не є досудовою претензією, а є обов'язковим елементом юридичного складу, за наявності якого у відповідача (страховика за полісом) настає обов'язок з виплати страхового відшкодування.

Матеріалами справи підтверджується звернення позивача у встановлений законом строк з заявою до відповідача вих. № 5280_/17.836 від 29.11.2017р. про відшкодування шкоди по полісу АК/3505616, яка залишена останнім без відповіді та задоволення.

Судом встановлено, що після звернення позивача до суду з даним позовом та відкриття провадження у справі, відповідач перерахував позивачеві суму страхового відшкодування у розмірі 7 458,19 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № ID-110503 від 01.10.2018р. на вказану суму з призначенням платежу «Страх. відшк. в порядку регресу зг. страх. акту № ЦВ/17/2139 за дог. страх. № АК- від 18.03.2017.».

Оскільки виплата суми страхового відшкодування у розмірі 7 458,19 грн. була здійснена відповідачем протягом перебування справи у провадженні суду, тобто предмет спору існував на момент звернення позивача до суду з позовом та відкриття провадження у справі та припинив своє існування в процесі розгляду справи, провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 7 458,19 грн. за відсутності предмета спору підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

У своїй позовній заяві та у заяві, поданій до суду 05.10.2018р., позивач просить суд стягнути з відповідача 107,28 грн. 3 % річних та 89,16 грн. інфляційних втрат

Згідно п. 36.2. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 202, що також не заперечується відповідачем, заяву вих. № 5280_/17.836 від 29.11.2017р. про відшкодування шкоди по полісу АК/3505616 на суму 7 958,19 грн. отримано останнім 07.12.2017р., відтак граничний строк на виплату суми страхового відшкодування за приписами п. 36.2. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" сплинув 07.03.2018р., а прострочення виконання зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування у відповідача виникло з наступного дня, тобто з 08.03.2018р.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 979 ЦК України встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхувальнику грошову суму (страхову виплату).

Таким чином, правовідношення, в якому страховик у разі настання страхового випадку зобов'язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов'язанням, як і правовідношення з відшкодування шкоди в порядку регресу, які склалися між сторонами у справі, що розглядається, також є грошовим зобов'язанням.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Отже, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія положень частини 2 статті 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016р. у справі № 910/22034/15.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц.

Пунктом 5.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року № 14 визначено, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат за заявлений період, судом встановлено, що вони відповідають вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства, у зв'язку з чим вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 107,28 грн. 3 % річних та 89,16 грн. інфляційних втрат визнаються судом обґрунтованими.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що провадження у справі №910/12068/18 у частині стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 7 458,19 грн. за відсутності предмета спору слід закрити, в іншій частині позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 107,28 грн. 3 % річних та 89,16 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач виплатив позивачеві суму страхового відшкодування після звернення позивача з позовом до суду та відкриття провадження у справі, що не може вважатись належним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, що в свою чергу свідчить про доведення спору до судового розгляду внаслідок неправильних дій відповідача.

За таких обставин, оскільки станом на час надходження позову до суду та винесення судом ухвали про відкриття провадження у справі предмет спору існував та відповідач є винним у виникненні даного спору та зверненні позивача до суду з даним позовом, судовий збір у відповідності до ч. 9 ст. 129 ГПК України слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 231, 232, 233, 237-238, 240-241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" (ідентифікаційний код 32382598, місцезнаходження: 01133, м. Київ, бул. Л.Українки, буд. 26) суми страхового відшкодування у розмірі 7 458,19 грн. закрити.

2. В іншій частині позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

3. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" (ідентифікаційний код 32382598, місцезнаходження: 01133, м. Київ, бул. Л.Українки, буд. 26) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" (ідентифікаційний код 36086124, адреса: 01004, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 15/2) 107,28 грн. (сто сім гривень 28 коп.) 3 % річних, 89,16 грн. (вісімдесят дев'ять гривень 16 коп.) інфляційних втрат та 1 762,00 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят дві гривні 00 коп.) судового збору.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 12.11.2018р.

Суддя С.М. Морозов