ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2018 р. Справа№ 910/9515/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк»

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 06.08.2018

у справі № 910/9515/18 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Петрол»

про стягнення 59 457 026,54 грн

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Фортуна-Банк» (далі - ПАТ «Фортуна-Банк», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Петрол» (далі - ТОВ «Авто-Петрол») про стягнення з нього заборгованості в розмірі 59 457 026,54 грн в зв'язку з неналежним виконанням умов Договору про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії №04КЛ/115/1884/ЮР.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2018 у справі № 910/9515/18 відмовлено в задоволенні заяви ПАТ «Фортуна-Банк» про відстрочення сплати судового збору. Позовну заяву та додані до неї документи повернуто ПАТ «Фортуна-Банк».

Не погоджуючись із згаданою ухвалою, позивач оскаржив її в апеляційному порядку, просив скасувати та справу направити до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що при постановлені оскаржуваної ухвали судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального (ст. 129 Конституції України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір») та процесуального (ч. 1 ст. 4, ст.ст. 15, 79, п.п. 1, 2 ст. 86 ГПК України) права, що призвело до порушення гарантованих прав апелянта та недотримання усталеної правової позиції Європейського суду з прав людини. За твердженнями апелянта, положення статей ГПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи, відтак суд в кожному конкретному випадку повинен встановити можливість особи сплатити судовий збір на підставі представлених доказів. АТ «Фортуна-Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних та НБУ відкликано його банківську ліцензію, тому банк не має можливості отримувати дохід від своєї господарської діяльності. На переконання апелянта, суд не позбавлений можливості вирішити питання про розподіл судового збору при ухваленні судового рішення по суті спору, що надає процесуальну можливість для відстрочення його сплати при поданні позову, адже у процесуальному праві чітко закріплений європейський принцип пропорційності щодо розподілу судових витрат між законністю цілі, якої прагнуть досягти учасники процесу тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 13.11.2018 з'явився представник позивача, представник відповідача не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній обставин, оскаржувану ухвалу скасувати та справу направити до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, Публічне акціонерне товариство «Фортуна-Банк» (далі - ПАТ «Фортуна-Банк», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Петрол» (далі - ТОВ «Авто-Петрол», відповідача) про стягнення заборгованості в розмірі 59 457 026,54 грн у зв'язку з неналежним виконанням умов Договору про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії №04КЛ/115/1884/ЮР. Одночасно позивачем подано заяву про відстрочення сплати судового збору, яка мотивована ліквідацією банку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2018 у справі № 910/9515/18 відмовлено в задоволенні вказаної заяви про відстрочення сплати судового збору. Позовну заяву ПАТ «Фортуна-Банк» залишено без руху в порядку ч. 1 ст. 174 ГПК України та надано позивачу строк для усунення недоліків, зазначених у ній, а саме надати суду докази сплати судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 616 700,00 грн.

06.08.2018 до Господарського суду міста Києва повторно надійшла заява ПАТ «Фортуна-Банк» б/н від 06.08.2018 про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення по справі, яка мотивована відкликанням банківської ліцензії позивача й позбавленням його відповідно можливості здійснювати господарську діяльність, отримувати прибуток та свідчить про скрутне фінансове становище.

Відмовляючи у задоволенні повторно заявленого клопотання про відстрочення сплати судового збору, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не надано документального підтвердження відсутності у нього грошових коштів для сплати судового збору, як і не доведено наявності передбачених ст. 8 Закону України «Про судовий збір» підстав для відстрочення сплати судового збору. Сам факт запровадження процедури ліквідації відносно позивача, на переконання суду, не вважається підставою для відстрочення сплати судового збору.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками місцевого суду.

До позовної заяви згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 ГПК України додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За приписами ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції після 15.12.2017, яка діяла на момент звернення з клопотанням про відстрочення сплати судового збору) враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім'ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров'ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Правовий аналіз вищенаведених норм закону дає підстави стверджувати, що законодавцем встановлено чіткий і вичерпний перелік умов, а також суб'єктних та предметних критеріїв, за яких, з огляду на майновий стан сторони, суд може, зокрема, відстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Тобто відстрочка сплати судового збору за приписами ст. 8 цього Закону, обумовлюється не лише єдиною підставою майнового стану заявника. Вищенаведена норма закону розширеному тлумаченню не підлягає, відтак доводи апелянта про те, що перелік підстав для відстрочення або розстрочення сплати судового збору не є вичерпним як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Таким чином, за відсутності визначених законом умов для відстрочення судового збору з огляду на майновий стан сторони, суд першої інстанції правомірно відхилив відповідне клопотання ПАТ «Фортуна-Банк».

Водночас, місцевий господарський суд вірно зазначив, що ліквідація банку та відкликання ліцензії не є належним доказом відсутності грошових коштів для сплати судового збору, а наданий позивачем на підтвердження свого скрутного майнового становища витяг з кошторису витрат АТ «Фортуна-банк» на здійснення ліквідації на період з 01.07.2018 по 30.09.2018, з якого видно про план надходження коштів на витрати на обов'язкові платежі та податки липень, серпень, вересень, не спростовує можливості його коригування для урахування таких витрат з метою належного та ефективного здійснення прав позивача.

З огляду на наведене та те, що скаржник не усунув недоліки позовної заяви в зв'язку з відхиленням його клопотання про відстрочення сплати судового збору, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про повернення позовної заяви на підставі ч. 4 ст. 174 ГПК України.

В силу положень ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішеннях від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України» встановив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами в зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини щодо питання тлумачення і застосування пункту 1 статті 6 Конвенції, доводи апелянта з приводу встановлення йому перешкод для захисту порушеного права як безпідставні на необґрунтовані не заслуговують на увагу, адже сплата судового збору за подання апеляційної скарги передбачена положеннями ГПК України, Закону України «Про судовий збір» та не може вважатися обмеженням доступу до суду.

Разом з цим, необхідність сплати судового збору дійсно є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб'єктів та узгоджується із вимогами ст. 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апелянта з приводу неповного з'ясування фактичних обставин, що мають значення для спори, порушення судом першої інстанції вимог матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, ухвала місцевого суду є законною, обґрунтованою обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування ухвали суду апеляційний господарський суд не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні (ухвалі) висновків.

Керуючись ст.ст. 240, 255, 269-270, 271, 273, 275, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк» залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.08.2018 у справі № 910/9515/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/9515/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.11.2018

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко