РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2018Справа № 910/12184/18
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ-ПАРТНЕР» (40004, Сумська обл., місто Суми, ВУЛИЦЯ МЕТАЛУРГІВ, будинок 17)
до проТовариства з обмеженою відповідальністю «БОБРИК» (03151, м.Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛИНСЬКА, будинок 60) стягнення заборгованості у розмірі 2 883 105 грн. 28 коп.
Представники:

від Позивача: Бонтлаб В.В. (представник за довіреністю);

від Відповідача: Корнієнко Т.Ю. (представник за довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ-ПАРТНЕР» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БОБРИК» (надалі також - «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 2 883 105 грн. 28 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем його зобов'язань за Договором поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2018 року відкрито провадження у справі № 910/12184/18, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.10.2018 року.

10.10.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 10.10.2018 року з'явився представник Позивача. Представник Відповідача не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи, надано Відповідачу строк до 7 днів з 10.10.2018 року для надання відзиву на позовну заяву, надано Позивачу строк до 5 днів з дня отримання відзиву для надання відповіді на відзив, відкладено підготовче судове засідання на 31.10.2018 року.

30.10.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

30.10.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи №910/13575/18.

В судове засідання 30.10.2018 року з'явився представник Позивача. Представник Відповідача не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник Позивача заявив про залишення без розгляду клопотання Відповідача про зупинення провадження у справі та відзиву на позов з огляду на положення ст. 118 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання Позивача про залишення без розгляду клопотання Відповідача про зупинення провадження у справі та відзиву на позов, відмовлено в задоволенні клопотання Відповідача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання, надано Позивачу строк до 5 днів з 31.10.2018 року для надання відповіді на відзив, надано Відповідачу строк до 3 днів з дня отримання відповіді на відзив для надання заперечень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.11.2018 року.

05.11.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 14 листопада 2018 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 14 листопада 2018 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

13.03.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ-ПАРТНЕР» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БОБРИК» (Покупець) було укладено Договір поставки товару на умовах відстрочення платежу №23, який визначає умови поставки товару (засобів захисту рослин, та/або мікродобрив, та/або міндобрив, та/або насіння) на умовах відстрочення платежу. (а.с.22-25)

Відповідно до п.2.1 Договору асортимент товару, його кількість, ціна визначаються у додатках до даного Договору, які є його невід'ємною частиною та/або накладних документах на відпуск товару.

Товар вважається переданим Покупцю з моменту підписання видаткових накладних. (п.3.2 Договору)

Згідно з п.5.4 Договору Сторони визначили та погодили, що оплата товару згідно даного Договору проводиться наступним чином: 100% від вартості товару оплачується Покупцем в строк до 01.11.2017 року.

Пунктом 8.2 Договору передбачено, що за прострочення виконання зобов'язання Покупець зобов'язаний сплатити на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення.

Відповідно до п.8.3 Договору сторони відповідно до ст. 259 ЦК України домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій становить 3 роки з моменту підписання даного Договору. Крім цього, сторони відповідно до п.6 ст. 232 ГК України домовились, що про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за даним Договором здійснюється протягом 5 років з моменту підписання даного Договору.

У п.8.6 Договору визначено, що Сторони згідно з п.2 ст. 625 ЦК України дійшли згоди, що Покупець у випадку прострочення оплати товару за неправомірне користування коштами Постачальника сплачує на користь останнього 30% річних.

Договір діє з моменту його підписання і скріплення печатками обома Сторонами до повного виконання Сторонами обов'язків по Договору. (п.11.1 Договору)

Додатками до Договору поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року Сторони узгодили найменування товару, одиниці виміру, кількість, ціну. (а.с.26-30)

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року Позивач поставив товар, а Відповідач в свою чергу прийняв вказаний товар, що підтверджується видатковими накладними №137 від 17.04.2017 року на суму в розмірі 473 941 грн. 74 коп., №144 від 20.04.2017 року на суму в розмірі 29 919 грн. 78 коп., №156 від 26.04.2017 року на суму в розмірі 79 497 грн. 36 коп., №158 від 26.04.2017 року на суму в розмірі 127 056 грн. 60 коп., №178 від 10.05.2017 року на суму в розмірі 746 440 грн. 74 коп., №191 від 15.05.2017 року на суму в розмірі 329 127 грн. 84 коп., №352 від 29.06.2017 року на суму в розмірі 105 624 грн. 00 коп., №347 від 10.07.2017 року на суму в розмірі 34 387 грн. 20 коп., а загалом на суму в розмірі 1 925 995 грн. 26 коп. (а.с.31-38)

Також на виконання умов Договору поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року Відповідач здійснив повернення товару, а Позивач в свою чергу прийняв вказаний товар, що підтверджується зворотною накладною від покупця №6 від 10.07.2017 року на суму в розмірі 105 624 грн. 00 коп. (а.с.39)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги Позивач зазначає, що Відповідач всупереч умовам Договору не здійснив оплату за отриманий товар у повному обсязі. Таким чином, в результаті неналежного виконання Відповідачем зобов'язань у останнього утворилась заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ-ПАРТНЕР» в розмірі 1 820 371 грн. 26 коп. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БОБРИК» інфляційні у розмірі 112 863 грн. 32 коп., 30% річних у розмірі 457 323 грн. 12 коп., пеню у розмірі 492 547 грн. 58 коп.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Відповідач зазначає, що договір укладено з перевищенням повноважень директора Відповідача без отримання згоди загальних зборів учасників Товариства, а тому вказаний договір є недійсним. Також Позивачем не направлено жодного рахунку на оплату, а тому Відповідач не мав можливості виконати свої зобов'язання з оплати товару. Крім того, Акт звірки не є первинним доказом та не повинен прийматись до уваги Судом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ-ПАРТНЕР» підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з приписами ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року Позивач поставив товар, а Відповідач в свою чергу прийняв вказаний товар, що підтверджується видатковими накладними №137 від 17.04.2017 року на суму в розмірі 473 941 грн. 74 коп., №144 від 20.04.2017 року на суму в розмірі 29 919 грн. 78 коп., №156 від 26.04.2017 року на суму в розмірі 79 497 грн. 36 коп., №158 від 26.04.2017 року на суму в розмірі 127 056 грн. 60 коп., №178 від 10.05.2017 року на суму в розмірі 746 440 грн. 74 коп., №191 від 15.05.2017 року на суму в розмірі 329 127 грн. 84 коп., №352 від 29.06.2017 року на суму в розмірі 105 624 грн. 00 коп., №347 від 10.07.2017 року на суму в розмірі 34 387 грн. 20 коп., а загалом на суму в розмірі 1 925 995 грн. 26 коп., які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку. (а.с.31-38)

Також на виконання умов Договору поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року Відповідач здійснив повернення товару, а Позивач в свою чергу прийняв вказаний товар, що підтверджується зворотною накладною від покупця №6 від 10.07.2017 року на суму в розмірі 105 624 грн. 00 коп., яка оформлена належним чином та підписана уповноваженими представниками сторін і скріплена печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку. (а.с.39)

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Відповідач зазначає, що договір укладено з перевищенням повноважень директора Відповідача без отримання згоди загальних зборів учасників Товариства, а тому вказаний договір є недійсним.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд зазначає, що зі змісту Спірного договору випливає, що сторонами погоджено, в тому числі, предмет договору, ціну, умови поставки й прийому продукції, обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін, строк його дії, інші.

Відповідно до положень ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір від імені Покупця - Товариства з обмеженою відповідальністю «БОБРИК» було укладено директором ОСОБА_4, який діяв на підставі Статуту, з одного боку та від імені Постачальника - Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ-ПАРТНЕР» було укладено директором ОСОБА_3, який діяв на підставі Статуту, з іншого боку.

Відповідно до ч.3 ст. 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, станом на 13.03.2017 року керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «БОБРИК» був ОСОБА_4

Проте, Суд зазначає, що в матеріалах справи не містяться жодних документів, а Відповідачем в свою чергу не подано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження обмеження повноважень директора ОСОБА_4 на підписання Договору, за якими сума фінансових зобов'язань перевищує 100 000 грн. 00 коп.

За таких підстав, Суд не приймає до уваги доводи Відповідача щодо укладання Договору поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року директором ОСОБА_4 з перевищенням повноважень на вчинення даного правочину від імені Відповідача.

В той же час, правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою статті 241 ЦК України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Суд зазначає, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як встановлено Судом, на виконання умов Договору поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року Позивач поставив товар, а Відповідач в свою чергу прийняв вказаний товар, що підтверджується видатковими накладними №137 від 17.04.2017 року на суму в розмірі 473 941 грн. 74 коп., №144 від 20.04.2017 року на суму в розмірі 29 919 грн. 78 коп., №156 від 26.04.2017 року на суму в розмірі 79 497 грн. 36 коп., №158 від 26.04.2017 року на суму в розмірі 127 056 грн. 60 коп., №178 від 10.05.2017 року на суму в розмірі 746 440 грн. 74 коп., №191 від 15.05.2017 року на суму в розмірі 329 127 грн. 84 коп., №352 від 29.06.2017 року на суму в розмірі 105 624 грн. 00 коп., №347 від 10.07.2017 року на суму в розмірі 34 387 грн. 20 коп., а загалом на суму в розмірі 1 925 995 грн. 26 коп., які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку. (а.с.31-38)

Також на виконання умов Договору поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року Відповідач здійснив повернення товару, а Позивач в свою чергу прийняв вказаний товар, що підтверджується зворотною накладною від покупця №6 від 10.07.2017 року на суму в розмірі 105 624 грн. 00 коп., яка оформлена належним чином та підписана уповноваженими представниками сторін і скріплена печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку. (а.с.39)

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин сторін) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 вказаного Закону (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин сторін) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Також, згідно з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1994, господарські операції господарюючих суб'єктів фіксуються та підтверджуються первинними документами, складеними та оформленими відповідно до вимог зазначеного Положення; первинні документи для надання їм юридичної сили та доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, від імені якого складено документ, назва документа, дата та місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному та вартісному виразі), посади, підписи та прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції та складання первинного документу; первинні документи підлягають обов'язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік.

Згідно з пунктом 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

При цьому, слід зазначити, що вимоги Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо правильності оформлення первинних документів, передбачають наявність в документах такого реквізиту, як «інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції» лише альтернативно такому обов'язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, відповідно до пункту 64 Постанови Кабінету Міністрів України №1893 від 27.11.1998 «Про затвердження Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію», яка є обов'язковою для усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, порядок обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків суворої звітності визначається відповідними відомчими інструкціями. Контроль за їх виготовленням, зберіганням та використанням покладається на канцелярії організацій та осіб, відповідальних за діловодство.

Згідно з пунктом 65 вказаної постанови, особи, які персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій.

Виходячи з вищезазначеного, особи які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Таким чином, Відповідач, як суб'єкт підприємницької діяльності, несе повну відповідальність за законність використання його печатки, в тому числі за засвідчення видаткових накладних.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження втрати зазначених штампів, їх підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі Відповідача.

Таким чином, відтиск штампів підприємства, наявний, зокрема, на первинних документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції (у даному випадку - прийнятті товару).

З огляду на вищезазначені норми чинного законодавства України, видаткові накладні за період з 17.04.2017 року по 10.07.2017 року, які підписані обома сторонами та скріплені їх печатками, є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням встановлених обставин справи, Суд приходить до висновку, що сторони своїми конклюдентними діями підтвердили дійсність укладеного між сторонами договору, що виключає можливість визнання даного договору недійсним з мотивів вчинення його представником товариства з перевищенням повноважень.

Згідно з п.5.4 Договору Сторони визначили та погодили, що оплата товару згідно даного Договору проводиться наступним чином: 100% від вартості товару оплачується Покупцем в строк до 01.11.2017 року.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Суд зазначає, що строк виконання Відповідачем грошового зобов'язання щодо оплати поставленого товару відповідно до умов Договору поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року та ст. ст. 530, 692 Цивільного кодексу України на момент розгляду даної справи судом настав.

Таким чином, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «БОБРИК» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ-ПАРТНЕР» за Договором поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року становить 1 820 371 грн. 26 коп., що також підтверджується Актом звіряння взаєморозрахунків за період з 01.01.2017 р. по 19.09.2017 р., який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку. (а.с.40)

Проте, Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати Відповідачем грошових коштів Товариству з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ-ПАРТНЕР» в розмірі 1 820 371 грн. 26 коп.

Судом розглянуті та відхилені заперечення Відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо ненадання Позивачем всупереч п.2.2 Договору поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року рахунків на оплату, оскільки у вказаному пункті договору не визначений обов'язок Позивача по наданню вказаних документів з урахуванням ще й того, що ненадання рахунку не може бути відкладальною умовою у розумінні ст.212 ЦК України та вважатись простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України. Наявність чи відсутність цих документів не звільняє Відповідача від обов'язку оплатити товар, який згідно з п. 3.2 Договору пов'язаний виключно з фактом отримання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.09.2009 року у справі №37/405.

Отже, Суд зазначає, що Відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов Договору, не здійснив оплату поставленого та прийнятого товару в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов'язання належним чином, а тому Суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення 1 820 371 грн. 26 коп. - суми основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При зверненні до суду Позивач також просив стягнути з Відповідача на його користь 30% річних за загальний період прострочки з 01.11.2017 р. по 30.09.2018 р. у розмірі 457 323 грн. 12 коп. та інфляційні за загальний період з 01.11.2017 р. по 30.04.2018 р. у розмірі 112 863 грн. 32 коп.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року).

У п.8.6 Договору визначено, що Сторони згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України дійшли згоди, що Покупець у випадку прострочення оплати товару за неправомірне користування коштами Постачальника сплачує на користь останнього 30% річних.

Таким чином, Сторони у Договорі поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року визначили інший розмір річних ніж той, що визначений у частині 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Суд, перевіривши розрахунок 30% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем сплати за отриманий товар за Договором за загальний період прострочки з 01.11.2017 р. по 03.09.2018 р. у розмірі 457 323 грн. 12 коп. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у заявленому Позивачем розмірі, оскільки відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України суд при ухваленні рішення не може виходити у рішенні за межі заявлених позовних вимог.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов»язання в зв»язку з девальвацією грошової одиниці України, наданий Позивачем, вважає, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних у розмірі 112 863 грн. 32 коп. за загальний період прострочки з 01.11.2017 р. по 30.04.2018 р. підлягають задоволенню у заявленому Позивачем розмірі, оскільки відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України суд при ухваленні рішення не може виходити у рішенні за межі заявлених позовних вимог.

Крім того, Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь пеню за загальний період прострочки з 0.11.2017 р. по 03.09.2018 р. у розмірі 492 547 грн. 58 коп.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов»язань» №14 від 17.12.2013 року)

Пунктом 8.2 Договору передбачено, що за прострочення виконання зобов'язання Покупець зобов'язаний сплатити на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення.

Відповідно до п.8.3 Договору сторони відповідно до ст. 259 ЦК України домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій становить 3 роки з моменту підписання даного Договору. Крім цього, сторони відповідно до п.6 ст. 232 ГК України домовились, що про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за даним Договором здійснюється протягом 5 років з моменту підписання даного Договору.

Таким чином, Сторонами у Договорі поставки товару на умовах відстрочення платежу №23 від 13.03.2017 року передбачено більшу тривалість періоду нарахування пені відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Суд, перевіривши розрахунок пені, у зв»язку з неналежним виконанням умов Договору, за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання за загальний період прострочки з 01.11.2017 р. по 03.09.2018 р. у розмірі 492 547 грн. 58 коп. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у заявленому Позивачем розмірі, оскільки відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України суд при ухваленні рішення не може виходити у рішенні за межі заявлених позовних вимог.

Таким чином, з Товариства з обмеженою відповідальністю «БОБРИК» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ-ПАРТНЕР» підлягає стягненню заборгованість у розмірі 1 820 371 грн. 26 коп., 30% річних у розмірі 457 323 грн. 12 коп., інфляційні у розмірі 112 863 грн. 32 коп., пеня у розмірі 492 547 грн. 58 коп.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ-ПАРТНЕР» - задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БОБРИК» (03151, м.Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛИНСЬКА, будинок 60, Ідентифікаційний код юридичної особи 38127193) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ-ПАРТНЕР» (40004, Сумська обл., місто Суми, ВУЛИЦЯ МЕТАЛУРГІВ, будинок 17, Ідентифікаційний код юридичної особи 38397547) заборгованість у розмірі 1 820 371 (один мільйон вісімсот двадцять тисяч триста сімдесят одна) грн. 26 (двадцять шість) коп., 30% річних у розмірі 457 323 (чотириста п'ятдесят сім тисяч триста двадцять три) грн. 12 (дванадцять) коп., інфляційні у розмірі 112 863 (сто дванадцять тисяч вісімсот шістдесят три) грн. 32 (тридцять дві) коп., пеню у розмірі 492 547 (чотириста дев'яносто дві тисячі п'ятсот сорок сім) грн. 58 (п'ятдесят вісім) коп. та судовий збір у розмірі 43 246 (сорок три тисячі двісті сорок шість) грн. 58 (п'ятдесят вісім) коп.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 21 листопада 2018 року.

Суддя О.В. Чинчин