РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.11.2018Справа №910/9690/18

Господарський суд міста Києва у складі: судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Коваленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/9690/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Агроімпекс ЛТД»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український дистрибуційний центр»

про стягнення 5089011,90 грн.

Представники учасників сторін:

від позивача: Ніколенко О.В. довіреність б/н від 17.07.2018;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Агроімпекс ЛТД» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український дистрибуційний центр» (далі - відповідач) про стягнення 5236158,56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки №300517/1К від 30.05.2017 в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/9690/18, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 10.09.2018.

В судовому засіданні 10.09.2018, суд, у відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 25.09.2018, про що свідчить протокол судового засідання від 10.09.2018.

В судовому засіданні 25.09.2018, суд, у відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про задоволення усного клопотання позивача про надання строку для уточнення позовних вимог, продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 16.10.2018, про що свідчить протокол судового засідання від 25.09.2018.

16.10.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій уточнив позовні вимоги та визначив, що пеня складає 527443,39 грн.

В судовому засіданні 16.10.2018 представник позивача підтримав подану заяву, яка за своєю правовою природою є заявою про зменшення розміру позовних вимог, та зазначив, що ціною позову є стягнення 5089011,90 грн., які складаються з 4031194,67 грн. основного боргу, 527443,39 грн. пені, 180267,22 грн. інфляційних втрат, 67923,00 грн. 3% річних та 282183,62 грн. штрафу.

В судовому засіданні 16.10.2018 суд, у відповідності до ч.ч. 4,5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про прийняття заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог до розгляду та виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 06.11.2018.

У судовому засіданні 06.11.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Відповідач в судові засідання не з'являвся, відзив на позовну заяву не подав.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала про відкриття провадження у справі та ухвали про повідомлення про дату, час і місце судових засідань у даній справі направлялися судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 03115, м. Київ, проспект Перемоги, 121В.

Станом на дату розгляду справи по суті рекомендовані повідомлення були повернуті до суду відділенням поштового зв'язку з відміткою «вручено за довіреністю».

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що отримання ухвал суду відповідачем та їх ігнорування є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) відповідача, тобто є власною волею відповідача.

У даному випадку судом також враховано, що за приписами ч. 1 ст. 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач також мав право та дійсну можливість ознайомитись, з ухвалами суду про повідомлення про дату, час та місце розгляду справи у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання для розгляду справи по суті і не повідомив суду про причини неявки, суд на місці постановив розгляд справи по суті проводити за його відсутності.

Приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у встановлений строк, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 06.11.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

30.05.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Агроімпекс ЛТД» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український дистрибуційний центр» (покупець) укладено договір поставки № 300517/1К (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець поставляє, а покупець приймає мінеральні добрива (Товар) на умовах «СРТ - станція вказана покупцем». Кількість, номенклатура, ціна, терміни й умови поставки кожної партії товару, що поставляється, згідно даного договору, визначається у специфікаціях, які є доповненнями до даного договору і є його невід'ємними частинами.

У Розділі 2 договору передбачені обов'язки сторін, згідно п. 2.1 якого продавець бере на себе зобов'язання після підписання договору в строк не пізніше зазначеного у додатках передати покупцеві товар та сертифікат якості на поставлену партію товару. Покупець, в свою чергу, бере на себе зобов'язання прийняти товар від продавця і здійснити оплату за нього в строк і в порядку, зазначеному у договорі (п. 2.2 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору, повна вартість договору визначається на підставі цін на товар, погоджених сторонами в додатках до договору. Строки поставки погоджуються окремо на кожну партію товару в додатках до даного договору.

Покупець здійснює оплату вартості товару, шляхом прямого банківського переказу грошових коштів у національній валюті України, на розрахунковий рахунок продавця, на підставі виставлених рахунків продавця. Оплата здійснюється протягом 2-х банківських днів з дати отримання товару, якщо інше не передбачено в додатках (п. 4.1 договору).

Згідно п. 7.1 договору, продавець гарантує, що товар, який постачається за договором, належить продавцю на правах власності.

Право власності на партію товару, що постачається за договором, переходить від продавця до покупця з моменту підписання видаткової накладної (п. 7.2 договору).

У період з червня по жовтень 2017 року сторони підписали додатки до договору № 1 від 06.06.2017, № 2 від 09.06.2017, № 3 від 29.08.2017, № 4 від 25.09.2017, №5 від 24.10.2017 та № 6 від 30.10.2017, в яких визначали кількість, номенклатуру, ціну, терміни й умови поставки та строки оплати.

Як встановлено судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів, на виконання умов даного договору, позивачем було поставлено відповідачу узгоджений товар на загальну суму 6645207,42 грн., що підтверджується видатковими накладними № РН-0000240 від 10.06.2017; №РН-0000241 від 11.06.2017; №РН-0000242 від 11.06.2017; №РН-0000243 від 11.06.2017; № РН-0000245 від 15.06.2017; № РН-0000246 від 16.06.2017; № РН-0000256 від 29.08.2017; № РН-0000257 від 30.08.2017; № РН-0000258 від 30.08.2017; № РН-0000259 від 30.08.2017; № РН-0000261 від 08.09.2017; № РН-0000267 від 26.09.2017; № РН-0000268 від 26.09.2017; № РН-0000269 від 29.09.2017; № РН-0000285 від 24.10.2017; № РН-0000286 від 24.10.2017; № РН-0000287 від 24.10.2017; № РН-0000288 від 24.10.2017; № РН-0000289 від 24.10.2017; № РН-0000290 від 24.10.2017; № РН-0000291 від 24.10.2017; № РН-0000292 від 24.10.2017; № РН-0000293 від 24.10.2017; № РН-0000294 від 24.10.2017; № РН-0000295 від 24.10.2017; № РН-0000296 від 24.10.2017; № РН-0000297 від 24.10.2017; № РН-0000298 від 24.10.2017; № РН-0000299 від 24.10.2017; № РН-0000300 від 24.10.2017; № РН-0000301 від 24.10.2017; № РН-0000302 від 24.10.2017; № РН-0000307 від 30.10.2017; № РН-0000308 від 30.10.2017; № РН-0000309 від 30.10.2017; № РН-0000310 від 30.10.2017; № РН-0000311 від 30.10.2017 та № РН-0000312 від 30.10.2017, які підписані сторонами без заперечень та скріплені печатками.

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору.

Позаяк, відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором, щодо оплати поставленого товару, оплату належним чином не здійснив, у зв'язку з чим виникла заборгованість за поставлений товар в сумі 4031194,67 грн., яка не погашена на дату звернення до суду.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов`язання, в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у п. 1ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 цієї ж норми унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Втім, як встановлено судом, відповідач, у встановлені договором та додатками до договору строки, оплату отриманого товару в повному обсязі не здійснив.

Тоді як, п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, факт поставки обумовленого сторонами товару та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині повної оплати отриманого товару, підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення 4031194,67 грн. основного боргу.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності, зокрема, сплати пені.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтями 626, 627 вказаного Кодексу передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у наданій сторонам можливості за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

Пунктами п. 9.5, 9.6 договору, в редакції додаткової угоди №1 від 06.06.2017, сторони встановили, що за несвоєчасну оплату за даним договором покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Крім пені, яка передбачена п. 9.5 даного договору, у випадку несвоєчасної оплати товару, покупець зобов'язаний сплатити також штраф в розмірі 7% від вартості неоплаченого товару».

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення розрахунків за договором, йому на підставі наведених вище норм чинного законодавства та п. п. 9.5, 9.6 договору нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 527443,39 грн. та 282183,62 грн. штрафу.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Погодження сторонами в договорі відповідальності у вигляді сплати пені за прострочення виконання зобов'язання з оплати товару, а також штрафу за допущення прострочення, відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України, а також приписам статей 546 ЦК України, статті 231 ГК України, тому одночасне стягнення вказаних штрафних санкцій не суперечить статті 61 Конституції України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16.

Окрім цього, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем нараховано три відсотка річних в сумі 67923,00 грн. та інфляційні втрати в загальній сумі 180267,22 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та штрафу, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині в заявленому позивачем розмірі, оскільки він відповідає вимогам чинного законодавства та не суперечить умовам укладеного договору.

В той же час, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та інфляційних втрат, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині в сумі, за розрахунком суду, оскільки при розрахунку пені позивачем було допущено помилку під час визначення періодів її нарахування, а саме: дати початку прострочення, та при розрахунку інфляційних втрат не було враховано, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Таким чином, за розрахунком суду, стягненню з відповідача підлягають пеня у розмірі 525748,35 грн. та інфляційні втрати у розмірі 146646,41 грн., в іншій частині цих позовних вимог позивачу належить відмовити.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього заборгованості з оплати отриманого товару та відсутність підстав для оплати заявлених до стягнення коштів.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені в судовому засіданні, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, а також зважаючи на помилки, які допустив позивач під час проведення розрахунку пені та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 75805,44 грн.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 126, 129, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Агроімпекс ЛТД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український дистрибуційний центр» про стягнення коштів задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український дистрибуційний центр» (03115, м. Київ, пр-т. Перемоги, 121В; ідентифікаційний код 37339531) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Агроімпекс ЛТД» (04116, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 5; ідентифікаційний код 39763055) основну заборгованість у розмірі 4 031 194 (чотири мільйона тридцять одна тисяча сто дев'яносто чотири) грн. 67 коп., пеню у розмірі 525 748 (п'ятсот двадцять п'ять тисяч сімсот сорок вісім) грн. 35 коп., 3% річних у розмірі 67 923 (шістдесят сім тисяч дев'ятсот двадцять три) грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 146 646 (сто сорок шість тисяч шістсот сорок шість) грн. 41 коп., штраф у розмірі 282 183 (двісті вісімдесят дві тисячі сто вісімдесят три) грн. 62 коп. та судовий збір у розмірі 75 805 (сімдесят п'ять тисяч вісімсот п'ять) грн. 44 коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 09.11.2018.

Суддя Т.В.Васильченко