РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.11.2018Справа № 910/12220/18

Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ветеко", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кребс Фід", м. Київ

про стягнення 31 464,95 грн., -

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ветеко" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кребс Фід" (відповідач) суми заборгованості за Договором поставки № 873 від 29.08.2016р. в розмірі 31 464,95 грн., з урахуванням штрафних та фінансових санкцій, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків за договором.

Згідно з п. 1 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

При цьому, вказаною ухвалою суду, зокрема, відповідачу було запропоновано у строк до п'ятнадцяти днів з дня її вручення подати відзив на позовну заяву, надіслати позивачу копію відзиву та доданих до нього документів, докази чого надати суду.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, 20.09.2018р. ухвала суду про відкриття провадження у справі від 18.09.2018р. була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 04111, м. Київ, вул. Щербакова, буд. 52, прим. 429.

01.10.2018р. до суду повернулось поштове повідомлення про вручення 28.09.2018р. поштового відправлення відповідачеві (ухвали суду від 18.09.2018р.).

Відтак, в силу положення пункту 3 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення є днем вручення ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Приймаючи до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи та у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, відзиву на позовну заяву не подав до суду, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.08.2016р. між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладено Договір поставки № 873 (надалі - Договір), згідно з п. 1.1. якого продавець зобов'язувався поставити і передати у власність покупцю певний товар, а покупець зобов'язувався прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах даного Договору.

Згідно п. 1.2. Договору предметом постачання є ветеринарні препарати, вакцини, обладнання (товар) згідно видаткових накладних (передача за якими товару покупцю підтверджується довіреностями від останнього), які є невід'ємною частиною даного договору.

В п. 1.3. Договору сторони домовились, що у видаткових накладних може не зазначатись як підстава відпуску товару даний договір, але якщо поставка товару відбулась в період його дії - до неї застосовуються умови цього договору.

У відповідності до п. 2.1. Договору кількість та асортимент товару передбачається в видаткових накладних на кожну окрему поставку.

За умовами п. 3.1. Договору поставка товару здійснюється окремими партіями відповідно до поданих покупцем та погоджених подавцем письмових заявок (замовлень).

Товар постачається продавцем на умовах FCA склад перевізника с. Чайки, Києво-Святошинського району, Київської області (згідно «Інкотермс 2010»). Сторони в окремих випадках можуть домовитись про інші умови поставки (п. 3.4. Договору).

Як видно з матеріалів справи, позивачем на виконання умов договору було поставлено відповідачу товар на загальну суму 58 019,06 грн., що підтверджується належним чином засвідченими копіями видаткових накладних, а саме:

- № 6339 від 04.09.2017р. на суму 14 666,64 грн.;

- № 6562 від 15.09.2017р. на суму 8 799,98 грн.;

- № 6875 від 29.09.2017р. на суму 19 529,64 грн.;

- № 7128 від 17.10.2017р. на суму 7 511,40 грн.;

- № 7355 від 26.10.2017р. на суму 7 511,40 грн.

Товар було прийнято відповідачем, що підтверджується підписами його уповноваженого відповідними довіреностями представника (директора) Тимошенко М.В. та відтисками печатки відповідача у зазначених вище видаткових накладних.

Крім того, позивач вказує на наявність заборгованості з оплати вартості поставленого товару на суму 25 987,78 грн., що підтверджується підписаним обома сторонами та скріпленими їхніми печатками Актом звірки взаєморозрахунків за період: серпень 2017р. за договором № 873 від 29.08.2016р.

За змістом п. 4.1. Договору покупець оплачує поставлений продавцем товар за цінами, які вказуються в рахунках та видаткових накладних на кожну окрему поставку.

Відповідно до п. 4.3. Договору загальна сума кожної поставки зазначається у відповідній видатковій накладній.

В п. 5.2. Договору сторони передбачили порядок оплати вартості товару, а саме: 20% суми кожної поставки сплачується згідно виставленому рахунку фактури протягом двох календарних днів, якщо у рахунку не визначений інший термін оплати; остаточний розрахунок здійснюється після отримання товару згідно видаткової накладної протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту переходу права власності на товар. Датою переходу права власності на товар вважається дата виписки відповідної видаткової накладної.

Згідно п. 5.3. Договору грошові кошти, що надходять від покупця як оплата за отриманий по договору товар, зараховується продавцем в рахунок погашення заборгованості покупця послідовно, починаючи з першої за датою видачі неоплаченої видаткової накладної, незалежно від вказаного в платіжному дорученні призначення платежу.

Матеріалами справи, а саме наданими позивачем виписками по рахунку за період з 04.09.2017р. по 24.05.2018р. підтверджується здійснення відповідачем оплати вартості товару на суму 61 006,83 грн.

Як вказує позивач, перераховані відповідачем грошові кошти на суму 61 006,83 грн. на підставі п. 5.3. Договору були зараховані в рахунок погашення заборгованості по видатковим накладним в хронологічному порядку, починаючи з відвантажених раніше, з урахуванням чого неоплаченими з боку відповідача залишились видаткова накладна № 6875 від 29.09.2017р. на суму 7 977,21 грн. та повністю неоплаченими - видаткові накладні № 7128 від 17.10.2017р. на суму 7 511,40 грн. та № 7355 від 26.10.2017р. на суму 7 511,40 грн., що разом становить 23 000,01 грн.

Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем за поставлений товар, останній звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 23 000,01 грн. суми основного боргу, 6 470,37 грн. пені, 1 392,84 грн. інфляційних втрат та 601,73 грн. 3 % річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Матеріалами справи (вказані вище видаткові накладні) підтверджується факт поставки відповідачу товару на суму 58 019,06 грн., а також наявність заборгованості відповідача з оплати поставленого позивачем товару на суму 25 987,78 грн., що підтверджується підписаним обома сторонами та скріпленими їхніми печатками Актом звірки взаєморозрахунків за період: серпень 2017р. за договором № 873 від 29.08.2016р. та не заперечується відповідачем при розгляді даної справи.

Судом встановлено, що відповідач здійснив часткове погашення заборгованості за поставлений позивачем товар на суму 61 006,83 грн.

Зважаючи на положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які обумовлюються.

Суд визнає правомірним, з огляду на положення п. 5.3. Договору зарахування позивачем оплаченої відповідачем вартості товару у розмірі 61 006,83 грн. в рахунок погашення заборгованості з оплати відвантаженого товару по видатковим накладним в хронологічному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

У відповідності до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно із частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням викладеного, беручи до уваги положення п. 5.2. Договору остаточний розрахунок за поставлений позивачем товар мав бути виконаний відповідачем протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту переходу права власності на товар (виписки відповідної видаткової накладної), а прострочення виконання зобов'язання за вказаними вище видатковими накладними, а саме № 6875 від 29.09.2017р., № 7128 від 17.10.2017р. та № 7355 від 26.10.2017р. у відповідача виникло з наступного дня після спливу зазначеного строку.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів на підтвердження оплати вартості поставленого товару, в тому числі станом на час розгляду справи в суді, до матеріалів справи не надано.

При цьому, судом встановлено, що позивач невірно визначив кінцеву суму вартості поставленого ним товару (23 000,01 грн.), яка неоплачена відповідачем.

Так, за розрахунком суду, який ґрунтується виключно на поданих позивачем документах вартість поставленого товару складає 25 987,77 грн. + 58 019,06 грн., з яких відповідачем оплачено 61 006,83 грн., відтак сума боргу з оплати вартості поставленого позивачем товару становить 23 000,00 грн.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі визнаються судом часткового обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню на суму 23 000,00 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 6 470,37 грн. пені, 1 392,84 грн. інфляційних втрат та 601,73 грн. 3 % річних.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку з оплати вартості поставленого позивачем товару не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 7.2. Договору у разі порушення терміну розрахунків покупець за вимогою продавця зобов'язаний сплатити останньому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період такого прострочення, за кожний день затримки від суми заборгованості.

В п. 7.5. Договору сторони домовились, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань згідно цього Договору здійснюється включно до моменту виконання такого зобов'язання винною стороною, і в такому випадку застосовується позовна давність в 3 (три) роки.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом встановлено, що за всіма видатковими накладними, позивач нарахував пеню за більший період, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

При цьому, суд визнає помилковим посилання позивача на п. 7.5. Договору щодо періоду нарахування штрафних санкцій, оскільки приписом ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

З урахуванням викладеного, за видатковою накладною № 6875 від 29.09.2017р. на суму 7 977,20 грн. за період з 14.10.2017р. по 13.04.2018р. обґрунтованою є сума пені у розмірі 1 190,68 грн.; за видатковою накладною №7128 від 17.10.2017р. на суму 7 511,40 грн. за період з 01.11.2017р. по 30.04.2018р. обґрунтованою є сума пені у розмірі 1 145,44 грн.; за видатковою накладною № 7355 від 26.10.2017р. на суму 7 511,40 грн. за період з 10.11.2017р. по 09.05.2018р. - 1 158,40 грн., що разом становить 3 494,52 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно з п. п. 3.1., 3.2., 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перерахунок нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3 % річних, судом встановлено, що обґрунтованою за видатковою накладною № 6875 від 29.09.2017р. на суму 7 977,20 грн. за заявлений позивачем період є 218,33 грн. 3 % річних, в іншій частині розрахунок позивача відповідає нормам цивільного законодавства та умовам Договору, суми фінансових санкцій є арифметично вірними, у зв'язку з чим вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 1 392,84 грн. інфляційних втрат підлягають задоволення у повному обсязі за розрахунком позивача, а вимоги щодо стягнення 3 % річних - частково на суму 601,72 грн.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог щодо стягнення основного боргу та нарахованих штрафних та фінансових санкцій, водночас позивачем не доведено суду наявності обставин щодо покладення на відповідача відповідальності за неналежне виконання умов договору у вигляді санкцій понад суми, визнані судом обґрунтованими.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/12220/18 підлягають частковому задоволенню та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 23 000,00 грн. суми основного боргу, 3 494,52 грн. пені, 1 392,84 грн. інфляційних втрат та 601,72 грн. 3 % річних.

Судовий збір у розмірі 1 595,35 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кребс Фід" (ідентифікаційний код 39424445, місцезнаходження: 04111, м. Київ, вул. Щербакова, буд. 52, прим. 429) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ветеко" (ідентифікаційний код 37686849, місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Ушинського, буд. 25 літ. А) 23 000,00 грн. (двадцять три тисячі гривень 00 коп.) суми основного боргу, 3 494,52 грн. (три тисячі чотириста дев'яносто чотири гривні 52 коп.) пені, 1 392,84 грн. (одну тисячу триста дев'яносто дві гривні 84 коп.) інфляційних втрат, 601,72 грн. (шістсот одну гривню 72 коп.) 3 % річних та 1 595,35 грн. (одну тисячу п'ятсот дев'яносто п'ять гривень 35 коп.) судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 12.11.2018р.

Суддя С.М. Морозов