ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.11.2018 м. Ужгород Справа № 907/825/17

Господарський суд Закарпатської області у складі

головуючого судді Васьковського О.В.,

За участі секретаря судового засідання Дергачової Ю.А.

розглянувши матеріали справи №907/825/17

за зустрічною позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю "Сієста- Шоп", с. Оноківці Закарпатської обл.

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк", м. Київ

про визнання недійсними пунктів А.3, 2.3.2, 6.2 кредитного договору від 04.11.2016 №4С16108Г,

Представники:

від позивача - Ламбрух О.С., адвокат (ордер №36061 від 22.01.2018)

від відповідача - не з'явився

СУТЬ СПОРУ: визнання недійсними пункти А.3, 2.3.2, 6.2 кредитного договору №4С16108Г від 04.11.2016р., укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сієста Шоп», а саме :« - Абзац другий пункту А.З. Кредитного договору №4С16108Г від 04.11.2016р., яким встановлено, що згідно статтей 212, 651 ЦК України при порушенні Позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених цим договором і непогашені всієї заборгованості за даним Договором на протязі 90 днів з моменту порушення будь-якого із зобов'язань, Банк на свій розсуд, починаючи з 91-ого дня порушення будь-якого із зобов'язань має право змінити умови договору, встановивши інший термін повернення кредиту. При цьому Банк направляє Позичальнику письмове повідомлення із зазначенням строку/терміну повернення кредиту. При не поверненні заборгованості за цим договором у строк/термін, зазначений у повідомленні, вся заборгованість, починаючи з наступного дня терміну/строку, зазначеному у повідомленні вважається простроченою; пункт 2.3.2. Кредитного договору №4С16108Г від 04.11.2016р., у якому зазначено, що Банк на свій розсуд має право: а) змінити умови договору - вимагати від Позичальника дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за договором у повному обсязі шляхом відправлення повідомлення. При цьому згідно зі ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України, по зобов'язаннях, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються такими, що наступили, у зазначену в повідомленні дату. У цю дату Позичальник зобов'язується повернути Банку суму кредиту у повному обсязі, відсотки за фактичний термін його користування, повністю виконати інші зобов'язання за договором; або: б) розірвати договір у судовому порядку. При цьому в останній день дії договору Позичальник зобов'язується повернути Банку суму кредиту у повному обсязі, відсотки за фактичний термін його користування, повністю виконати інші зобов'язання за договором; або: в) згідно зі ст. 651 Цивільного кодексу України, ст. 188 Господарського кодексу України здійснити однобічне розірвання договору з відправленням Позичальнику повідомлення. У зазначену у повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому в останній день дії договору Позичальник зобов'язується повернути Банку суму кредиту у повному обсязі, відсотки за фактичний термін його користування, повністю виконати інші зобов'язання за договором. Однобічна відмова від договору не звільняє Позичальника від відповідальності за порушення зобов'язань; або: г) достроково за договором та/або іншими кредитними договорами, укладеними з Позичальником, стягнути борг Позичальника та/або достроково погасити борг Позичальника за рахунок реалізації предмета застави; пункт 6.2 кредитного договору №4С16108Г від 04.11.2016р., у якому зазначено, що договір може бути змінений або розірваний за ініціативою однієї із сторін у встановленому законом і цим договором порядку».

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 23.01.2018 року, позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк" за вх. №02.3.1-13/890/17 від 27.11.2017 року та зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" за вх. №02.3.1-13/901/17 від 01.12.2017 року - залишено без розгляду (суддя Андрейчук Л.В.).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.04.2018 року ухвалу господарського суду Закарпатської області від 23.01.2018 року у справі №907/825/17 в частині залишення без розгляду зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсними пунктів А.3, 2.3.2, 6.2 кредитного договору від 04.11.2016 №4С16108Г скасовано. В цій частині справу передано на розгляд Господарського суду Закарпатської області. Ухвалою суду Господарського суду Закарпатської області від 16.05.18 справу №907/825/17 в цій частині позовних вимог прийнято до провадження судді Андрейчук Л.В.

Розпорядженням заступника керівника апарату Господарського суду Закарпатської області від 30.07.18 № 02-02/164/18 за службовою запискою секретаря судового засідання Сінкіної Е.В. від 30.07.18 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи №907/825/17, у зв'язку з у зв'язку з припиненням повноважень головуючого судді Андрейчука Л.В. (закінченням строку, на який його було призначено), що унеможливлює продовження розгляду ним даної справи

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.18 справу №907/825/17 передано на розгляд судді Васьковському О.В., у зв'язку з чим ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 02.08.2018 року призначено підготовче засідання у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 02.10.2018 року закрито підготовче провадження в порядку загального позовного провадження у справі №907/825/17 та призначено судове засідання по розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 16.10.2018 року та 08.11.2018 року у справі №907/825/17 відкладено розгляд справи по суті.

Позивач просить задоволити позов, мотивуючи тим, що пункт А.3, 2.3.2, 6.2 Кредитного договору в частині односторонньої зміни умов договору або одностороннього розірвання кредитного договору є недійсним та таким, що суперечить актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За твердженням позивача дані обставини вимушують ТОВ «Сієста-Шоп» звернутися до Господарського у Закарпатської області із зустрічним позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк» про визнання недійсними окремої частини умов Кредитного договору. Так, в листопаді 2016 року між «ТОВ Сієста-Шоп» та ПАТ КБ «Приватбанк» виникла домовленість в укладенні низки договорів, які повинні були задовольнити би сторін в отриманні грошових коштів або майна з метою отримання прибутку від результатів фінансово-господарській діяльності.

З посиланням на ст.ст. 202,203 ЦКУ вказує, що ТОВ «Сієста-Шоп» уклало з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір №4С16108Г від 04.11.2016р. та договори поруки від №4С13495Д/П від 04.11.2016р., №4С13497Д/П від 04.11.2016р., №4313489Д/П від 04.11.2016р., які були тісно пов'язані між собою оскільки безпосередньо впливали на сумлінне виконання обов'язків сторін за ними. Таким чином, загалом за договорами поруки ТОВ «Сієста-Шоп» перерахувало ПАТ КБ «Приватбанк» загальну суму 4 031 498 222,44 грн. Виходячи з цього, стверджує, що кредитний договір №4С16108Т 04.11.2016р. та договори поруки від 04.11.2016р., укладені між ПАТ КБ Приватбанк» та ТОВ «Сієста-Шоп», пов'язані між собою єдиною метою, сторонами, та єдиною сумою грошових коштів. Підтвердженням цього є також та обставина, що ПАТ КБ «Приватбанк» не надсилало ТОВ «Сієста-Шоп» вимоги про погашення грошових зобов'язань підприємств-боржників за договорами поруки, якого вимагає ст. 555 ЦКУ. Натомість ПАТ КБ «Приватбанк» прийняв цю оплату як належну.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що при укладенні кредитного договору №4С16108Г від 04.11.2016р. з ПАТ КБ «Приватбанк» підприємство припустилося помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме допустивши існування умови одностороннього розірвання договору, односторонньої зміни умов договору, що з самого початку створило для ТОВ «Сієста-Шоп» не сприятливі умови для виконання своїх обов'язків по Кредитному договору у разі порушення ПАТ «КБ «Приватбанк» своїх обов'язків за договорами поруки. Посилається на те, що про існування таких обставин також свідчить наявність окремої фінансової звітності за Міжнародними стандартами фінансової звітності та звіт незалежного аудитора 31.12.2015 р. (ТОВ АФ «Прайсвортерхаускуперс (аудит)», а також окрема фінансова звітність та звіт незалежного аудитора 31.12.2016 р (ТОВ «Ернст енд Янг» аудиторські послуги»), які розміщені на веб-сайті ПАТ КБ «Приватбанк», в яких в розділах «Кредити та аванси клієнтам» наведено аналіз кредитів за кредитною якістю станом на 31.12.2015 та на 31.12.2016 р, де вказано, що станом на 31 грудня 2015 та 2016 р. у ПАТ КБ «Приватбанк» були відсутні не прострочені та не знецінені кредити, які надавалися юридичним особам (на суму як менше 1 мільйона грн., так і на суму від 1 до 100 мільйонів грн.). У зв'язку з чим, стверджує, що при наданні кредиту ТОВ «Сієста - Шоп», який повинен був бути використаним для погашення боргів підприємств за договорами поруки, ПАТ КБ «Приватбанк» дозволив ТОВ «Сієста-Шоп» отримати право вимоги до вказаних підприємств-боржників, кредитні борги яких вже були прострочені та знецінені. Відтак, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати недійсними умови пунктів А.3, 2.3.2, 6.2 Кредитного договору у судовому порядку.

Відповідач вимоги ухвали суду від 02.08.18, 16.08.18 та 29.08.18 не виконав, у судове засідання не з'явився, про причини неявки господарському суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, а також письмового відзиву на позов з доказами в його обґрунтування, у відповідності до ст.165 Господарського процесуального кодексу не подав, у зв'язку з чим, справу розглянуто у відповідності до ст.185 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами справи.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 19.11.2018 року, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивач за зустрічним позовом, розглянувши матеріали справи, суд встановив:

04.11.2016 між ПАТ КБ "Приватбанк" (позивач) і TOB "СІЄСТА-ШОП" (відповідач) було укладено Кредитний договір № 4С16108Г про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого банк надав TOB «Прем'єр бізнес брук» кредитний ліміт у розмірі ,00 грн. з відсотковою ставкою відповідно до пп. А.6, А.7 Договору, на наступні цілі: фінансування поточної діяльності підприємства.

Відповідно до п. А.3. Договору передбачено, що термін повернення кредиту - 20.10.2026.

Абзацом другим цього ж пункту встановлено, що згідно зі ст. 212, 651 ЦК України при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених цим договором, і непогашені всієї заборгованості за даним договором на протязі 90 днів з моменту порушення будь-якого із зобов'язань, банк на свій розсуд, починаючи з 91-го дня порушення будь-якого із зобов'язань, має право змінити умови договору, встановивши інший термін повернення кредиту. При цьому банк направляє позичальнику письмове повідомлення із зазначенням строку/терміну повернення кредиту. При не поверненні заборгованості за цим договором у строк/термін, зазначений у повідомленні, вся заборгованість, починаючи з наступного дня терміну/строку, зазначеному у повідомленні, вважається простроченою.

Відповідно до п. 2.2.3 кредитного договору позичальник зобов'язується: повернути кредит в строки/терміни, встановлені п. п. 1.2, 2.3.2., 2.2.14.

Положеннями п. 2.3.2. кредитного договору передбачено, що у разі настання будь-якої із наступних подій, зокрема, порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених умовами цього договору, в т.ч. при порушенні цільового використання кредиту; прострочення позичальником зобов'язань з погашення/повернення боргу за будь-яким кредитом, укладеним між позичальником і банком, понад 30 календарних днів, банк на свій розсуд має право:

а) змінити умови договору - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за і договором у повному обсязі шляхом відправлення повідомлення. При цьому згідно зі ст. 212, 611, 651 ЦК України, по зобов'язаннях, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються такими, що наступили, у зазначену в повідомленні дату. У цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту; повному обсязі, відсотки за фактичний термін його користування, повністю виконати інші зобов'язання за договором;

або:

б) розірвати договір у судовому порядку. При цьому в останній день дії договору позичальник зобов'язується повернути Банку суму кредиту у повному обсязі, відсотки за фактичний термін його користування, повністю виконати інші зобов'язання за договором;

або:

в) згідно зі ст. 651 ЦК України, ст. 188 ГК України здійснити однобічне розірвання договору, з відправленням позичальнику повідомлення. У зазначену у повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому в останній день дії договору позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту у повному обсязі, відсотки за фактичний термін його користування, повністю виконати інші зобов'язання за договором. Однобічна відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов'язань;

або:

г) достроково за договором та/або іншими кредитними договорами, укладеними з позичальником, стягнути борг позичальника та/або достроково погасити борг позичальника за рахунок реалізації предмета застави.

Відповідно до п. 6.2 кредитного договору цей договір може бути змінений або розірваний за ініціативою однієї із сторін у встановленому законом і цим договором порядку.

Позивач за зустрічним позовом наголошує, що при укладенні кредитного договору №4С16108Г від 04.11.2016р. з ПАТ КБ "Приватбанк", товариство допустило помилку щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: допустивши існування умови одностороннього розірвання договору, односторонньої зміни умов договору, що створило для позивача за зустрічним позовом несприятливі умови для виконання своїх обов'язків по Кредитному договору.

Таким чином, звертаючись до господарського суду з позовом до ПАТ КБ "Приватбанк", позивач за зустрічним позовом зазначає, що абзац другий п. А.З., п. 2.3.2. а), б), в), г), п. 6.2 Кредитного договору суперечать вимогам ст. 509, 627 ЦК України, положенням ГК України, моральним засадам, загальним принципам цивільного законодавства, зокрема принципам свободи договору, розумності та справедливості, в зв'язку з чим ТОВ «СІЄСТА-ШОП» просить суд визнати дані пункти договору недійсними.

Проаналізувавши матеріали справи та подані докази, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами ч. 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положення ст. 3 ЦК України встановлюють, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати договір, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. 1, 2, 3 ст. 6 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві стони договору. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (п.1 ст. 638, п. 1, 3 ст. 626, п.1 ст. 627, п.1 ст. 628, п. 1, 2 ст. 651 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у ст. 4 ГПК України, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Стаття 215 ЦК України містить підстави для визнання правочину недійсним, зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, проте у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

При цьому, спір - це розбіжності або суперечності між суб'єктами правовідносин з питання факту або права.

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ст. 229 ЦК України).

Отже, відповідно до положень наведених норм законодавства, зокрема ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, названими нормами права визначений один із загальних принципів договірних правовідносин - принцип свободи договору. При цьому не має значення, які це умови істотні, або ті, які сторони узгодили виключно власною згодою. Якщо умова виконання закріплена у договорі, вона є обов'язковою для сторін та є критерієм належності виконання.

Так, суд констатує, що з підписанням, кредитного договору № 4С16108Г від 04.11.2016 сторони, зокрема узгодили його умови щодо встановлення порушення будь-якого зобов'язання передбаченого договором, зокрема сплати кредиту, відсотків, встановлення інших термінів повернення кредиту, вимагання дострокового повернення кредиту, умови достроково розірвання, і дані умови врегульовані сторонами на власний розсуд. Спірні умови договору відповідно до положень законодавства прямо не заборонені, а отже і були обумовлені в договорі та прийняті сторонами до виконання, про що свідчить отримання ТОВ «СІЄСТА-ШОП» кредиту.

За таких обставин, суд не вбачає доведеними зазначені ТОВ «СІЄСТА-ШОП» підстави визнання недійсними пунктів кредитного договору як таких, що не відповідають вимогам законодавства, оскільки норми права не містять прямої заборони до визначення таких умов правочину, а проаналізовані судом положення ЦК України надають можливість сторонам договору врегульовувати взаємовідносини на власний розсуд.

Водночас, в ході судового розгляд у справи судом не встановлений факт порушеного права позивача за зустрічним позовом щодо обумовлених пунктів укладеного кредитного договору, оскільки такі були відомі йому на час підписання такого договору та прийняті ним, про що свідчить підписання вказаного договору, а відтак і були відомі наслідки такого укладеного кредитного договору у визначеній сторонами на власний розсуд редакції, в тому числі і щодо спірних пунктів кредитного договору.

Крім того, доводи посилання позивача за зустрічним позовом стосовно неможливості виконання зобов'язань за кредитним договором з підстав прострочення виконання банком своїх зобов'язань за договорами поруки від 04.11.16 р. (п.10 договорів), судом до уваги не беруться, оскільки зі змісту правочинів, а саме кредитного договору від 04.11.16 р. та договору поруки від 04.11.16 р., які укладені між банком та ТОВ „ СІЄСТА-ШОП", не вбачається їх пов'язаність взаємними зобов'язаннями, а тому не можуть бути підставою для визнання недійсними умов кредитного договору.

Доводи позивача за зустрічним позовом щодо спричинення банком товариству фінансових збитків та допущення останнім помилки щодо обставин, які мають істотне значення для укладення кредитного договору, так як лише посилання відповідача на існування окремої фінансової звітності за Міжнародними стандартами фінансової звітності та звіти незалежних аудиторів від 31.12.15 р., від 31.12.16р., із яких вбачається прострочення та знецінення кредитних боргів по підприємствам-боржникам в тому числу у відношенні до боргів яких були укладені договори поруки не свідчить про наявність таких збитків та допущення сторонами помилки при укладені кредитного договору не доведено позивачем за зустрічним позовом належними, допустимими та достатніми доказами.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (п. 1, 2 ст. 73, п. 1, 3 ст. 74 ГПК України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 76, ч. 1 ст. 77, ч.ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України).

Судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 3 ст. 236, ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України).

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 11 ГПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

З огляду на викладене, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними пункти А.3, 2.3.2, 6.2 кредитного договору №4С16108Г від 04.11.2016р., укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СІЄСТА ШОП».

Відтак, позовні вимоги позивачем за зустрічним позовом належним чином не обґрунтовані та не доведені, відповідно з вимогами ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

Отже, у задоволенні зустрічного позову належить відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. Положення п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України передбачають, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати, а саме судовий збір, сплачений позивачем за зустрічним позовом при подані позову, за умови відмови судом в задоволенні позову не підлягають відшкодуванню йому за рахунок відповідача за зустрічним позовом та покладаються на позивача за зустрічним позовом.

Керуючись ст. ст. 4, 27, 42, 46, 73-74, 46-79, 86, 129, 202, 222, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання зустрічного позову покласти на позивача за зустрічним позовом.

Рішення суду набирає законної сили і підлягає обов'язковому виконанню на території України в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку ст.256 Господарського процесуального кодексу України до Західного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 20.11.18.

Суддя О.В. Васьковський