РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.11.2018Справа № 910/8918/18
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «ВУЛВЕР»

про стягнення 247 847,05 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Волошенко О.В.

від відповідача: Ровенський О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВУЛВЕР» про стягнення 247 847,05 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору про фінансовий лізинг № 00012157 від 06.04.2016 в частині здійснення покриття витрат та виплати лізингових платежів. Враховуючи наявну заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "ВУЛВЕР" перед позивачем і було подано зазначений позов до суду.

Ухвалою від 12.07.2018р. судом було відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 03.08.2018р.

03.08.2018р. судом було відкладено підготовче засідання на 10.09.2018р.

У зв'язку з перебуванням судді Спичака О.М. 10.09.2018р. на лікарняному, судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 13.09.2018р. розгляд справи було призначено на 28.09.2018р.

28.09.2018р. судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів та відкладено засідання на 08.10.2018р.

08.10.2018р. судом було задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та відкладено підготовче засідання на 17.10.2018р.

17.10.2018р. судом було закрито підготовче провадження по справі та призначено спір до судового розгляду по суті на 12.11.2018р.

Представником позивача у судовому засіданні 12.11.2018р. було надано усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

В судовому засіданні 12.11.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

06.04.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВУЛВЕР» (лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна» (лізингодавець) було укладено договір про фінансовий лізинг №00012157, відповідно до п.3.2 додатку до якого лізингодавець придбаває об'єкт лізингу та передає лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями застосованого законодавства України та положень цього договору.

Лізингоодержувач користується об'єктом лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями чинного законодавства України та забезпечує експлуатацію об'єкта лізингу відповідно до цього контракту (п.3.3 додатку до договору №00012157 від 06.04.2016р.).

Згідно змісту договору №00012157 від 06.04.2016р. об'єктом лізингу є транспортний засіб: VW Touareg Новий Premium Life 3.0 НОМЕР_4, номер шасі НОМЕР_3.

Контрагентами у договорі викладено наступні умови лізингу:

- вартість об'єкта лізингу - 1 901 043 грн.;

- авансовий платіж - 475 260,75 грн.;

- обсяг фінансування - 1 425 782,25 грн.;

- залишкова вартість - нуль гривень;

- процентна ставка 24,9%;

- кількість лізингових платежів - 60;

- строк лізингу - 60 місяців;

- лізинговий платіж сплатити до 15 числа відповідно до графіка, якщо інший розмір не передбачено графіком - 54 202,34 грн.;

- адміністративний платіж - 28 515,65 грн.

Пунктом 6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору №00012157 від 06.04.2016р.) передбачено, що для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач здійснюватиме на користь лізингодавця лізингові платежі відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього договору, та інших положень контракту. Кожний лізинговий платіж включає: частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу); проценти (винагорода лізингодавця за отримання та використання лізингоодержувачем об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуванням, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом, та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з контрактом; будь-які податки, що можуть застосовуватись до контракту після його виконання або в будь-який час у майбутньому; інші витрати та платіжні зобов'язання.

У розділі 8 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору №00012157 від 06.04.2016р.) сторонами визначено правові наслідки прострочення платежів.

Зокрема, відповідно до 8.1 укладеного між сторонами правочину лізингоодержувач зобов'язаний негайно повідомляти лізингодавця про будь-яку передбачувану затримку оплати платежів або прострочення, що вже відбулось. Вищезгадане повідомлення як таке не вважається підставою для продовження строку здійснення платежу.

У випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються такі санкції: пеня у розмірі 10% річних від вчасно не виплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної сплати платежу; штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані лізингодавцем: 250 грн. за першу вимогу, 300 грн. за другу вимогу, 350 грн. за третю вимогу; компенсація будь-яких витрат, понесених лізингодавцем та/або винагороди, включаючи окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених лізингоодержувачем відповідно до контракту. Лізингодавець надає лізингоодержувачу відповідну документацію, що підтверджує понесені витрати; проте, ненадання такої документації не звільняє лізингоодержувача від компенсації та не вважається підставою для відстрочення виплати компенсації. Вищезазначені санкції підлягають сплаті лізингоодержувачем упродовж 10 робочих днів після надіслання відповідної вимоги лізингодавцем, не зважаючи на можливе розірвання контракту (п.8.2.3 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору №00012157 від 06.04.2016р.).

Пунктом 12.6 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору №00012157 від 06.04.2016р.) визначено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт/ відмовитись від контракту та, також серед іншого, право на повернення об'єкта лізингу, зокрема, у випадку якщо лізингоодержувач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк виконання зобов'язання по сплаті перевищує 30 календарних днів.

Згідно п.12.7 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору №00012157 від 06.04.2016р.) день, що вважатиметься датою розірвання/ відмови від контракту визначається лізингодавцем у відповідному повідомленні/вимозі. Лізингодавець надсилає лізингоодержувачу письмове повідомлення/вимогу про розірвання/ відмову від контракту та, за можливості, зв'язується з ним доступними телефонними засобами зв'язку для повідомлення про розірвання/відмову від контракту. Таке повідомлення/вимога надсилається лізингодавцем на адресу за зареєстрованим місцемзнаходження лізингоодержувача (для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців)/ місцем реєстрації (для фізичних осіб). У випадку неотримання лізингоодержувачем повідомлення/вимоги з будь-яких причин, лізингоодержувач вважається належним чином повідомленим на 10 календарний день з дня відправлення такого повідомлення, що підтверджується документами з відміткою ДП «Укрпошта» про прийняття повідомлення до відправки.

У разі дострокового закінчення строку лізингу-розірвання контракту відповідно до п.12 контракту, відмови лізингоодержувача придбати об'єкт лізингу, як передбачено п.4.2, а також якщо лізингодавець вимагає повернення об'єкта лізингу відповідно до інших положень контракту, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місця знаходження лізингодавця, якщо інша адреса не вказана лізингодавцем, впродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує лізингодавцю будь-яку різницю між вартістю об'єкта лізингу (тобто, сумою грошових коштів, що було фактично отримано лізингодавцем в результаті продажу об'єкта лізингу або, якщо об'єкт лізингу залишився у власності лізингодавця, ринковою вартістю об'єкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою лізингодавця та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту його виконання лізингоодержувачем, в тому числі, після закінчення строку лізингу/розірвання контракту (п.12.9 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору №00012157 від 06.04.2016р.).

У п.20.4 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору №00012157 від 06.04.2016р.) зазначено, що якщо інше прямо не передбачено контрактом, всі повідомлення сторони відправляють за адресою, вказаною у контракті у письмовій формі особисто, кур'єром або поштою. При цьому, факт відправлення буде вважатись підтвердженим за наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), квитанції про оплату відправлення або опису вкладення з відповідною відміткою УДППЗ «Укрпошта» або кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення поштою або кур'єром).

24.07.2017р. сторонами було укладено додаткову угоду до договору №00012157 від 06.04.2016р., якою погоджено зміну розміру лізингових платежів та графіку їх сплати лізингоодержувачем.

У графіку покриття витрат та плати лізингових платежів, в редакції додаткової угоди від 24.07.2017р., сторонами було визначено, в тому числі, що 15.11.2017р. лізингоодержувач повинен перерахувати на рахунок лізингодавця лізинговий платіж, який включає: відшкодування частини вартості об'єкта лізингу в сумі 18 448,63 грн. з урахуванням податку на додану вартість; проценти в сумі 20478,28 грн.; комісії в розмірі 10353,96 грн.; 15.12.2017р. лізингоодержувач повинен перерахувати на рахунок лізингодавця лізинговий платіж, який включає: відшкодування частини вартості об'єкта лізингу в сумі 18771,78 грн. з урахуванням податку на додану вартість; проценти в сумі 20155,13 грн.; комісії в розмірі 10353,96 грн.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №00012157 від 06.04.2016р. про фінансовий лізинг як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання норм статті 292 Господарського кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг». Одночасно, відповідно до ст.2 вказаного нормативно-правового акту відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг (ст.806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Як свідчать матеріали справи, на виконання своїх обов'язків за договором №00012157 від 06.04.2016р. про фінансовий лізинг, позивачем було набуто у власність, транспортний засіб, який визначено об'єктом лізингу.

Зокрема, 06.04.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомир» (продавець) було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, згідно п.1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю, а покупець зобов'язується оплатити та прийняти у власність відповідно до умов цього договору новий автомобіль, модель, марка та комплектація якого, вказані у додатку №1, що є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до акту від 16.05.2016р. приймання-здачі автомобіля продавцем було передано, а покупцем прийнято у власність автомобіль VW Touareg, номер шасі НОМЕР_3, номер двигуна НОМЕР_1, рік випуску 2016р., колір бежевий.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору фінансового лізингу лізингодавцем було передано, а лізингоодержувачем прийнято об'єкт лізингу - автомобіль VW Touareg, номер шасі НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_2, про що складено акт прийому-здачі.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача заперечені не були, Товариством з обмеженою відповідальністю «ВУЛВЕР» свої зобов'язання з внесення лізингових платежів, які повинні були бути сплачені 15.11.2017р. та 15.12.2017р., виконано не було, внаслідок чого у лізиноодержувача утворилась заборгованість в розмірі 83 558 грн.

27.12.2017р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна» було направлено на адресу відповідача вимогу №00012157 від 18.12.2017р. про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору. У вказаній вимозі лізингодавцем повідомлено лізиноодержувача про відмову у відповідності до п.п.8.3.2, 12.6.1, 12.9 договору №00012157 від 06.04.2016р. від вказаного правочину та заявлено вимогу про повернення об'єкта лізингу протягом 10 робочих днів з дня доставки цього повідомлення на адресу місця знаходження Товариства з обмеженою відповідальністю «ВУЛВЕР». На підтвердження направлення вказаного повідомлення позивачем представлено до матеріалів справи описи вкладення в цінний лист, скріплені печаткою відділення поштового зв'язку. При цьому, судом враховано, що кореспонденція була скерована позивачем на адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а також адресу, яка визначена в укладеному між сторонами правочині як фактична адреса лізингоодержувача.

Відповідно до представленого суду витягу з офіційного сайту Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» вказані вище відправлення було вручено адресату 28.12.2017р. та 31.01.2018р.

Проте, за поясненнями позивача, лізингоодержувачем вимог лізингодавця виконано не було, заборгованість з лізингових платежів не сплачено, об'єкт лізингу не повернуто.

01.02.2018р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колеснік О.І. було вчинено виконавчий напис про повернення лізингоодержувачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ВУЛВЕР» на користь лізингодавця - Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна» об'єкта фінансового лізингу - транспортного засобу марки Vokswagen, модель Touareg, номер шасі НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 1 901 043 грн.

05.02.2018р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Щербаковим Ігорем Миколайовичем було відкрито виконавче провадження №55723154 на підставі наведеного вище виконавчого напису нотаріуса.

Проте, транспортний засіб Vokswagen, модель Touareg, номер шасі НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_2 не було повернуто лізингодавцю станом на момент звернення позивача до суду з розглядуваним позовом. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Отже, за твердженнями позивача, з огляду на неналежне виконання відповідачем умов договору №00012157 від 06.04.2016р. про фінансовий лізинг, з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВУЛВЕР» підлягають стягненню: сума заборгованості зі сплати лізингових платежів в розмірі 83 558,66 грн., 3% річних за час прострочення грошового зобов'язання по оплаті лізингових платежів в розмірі 1355,07 грн., інфляційні втрати за час прострочення грошового зобов'язання по оплаті лізингових платежів в сумі 4019,36 грн., пеня відповідно до п.8.2.1 договору в розмірі 4166,49 грн., сума платежів за фактичне користування об'єктом лізингу в розмірі 48684,85 грн., 3% річних за прострочення грошового зобов'язання за фактичне використання об'єкта лізингу в сумі 616,23 грн., інфляційні втрати за прострочення грошового зобов'язання за фактичне використання об'єкта лізингу в розмірі 1363,18 грн., пеня відповідно до п.8.2.1 договору в розмірі 2054,10 грн. та 102 029,11 грн. як сума інших витрат за договором про фінансовий лізинг.

Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічні положення містяться в статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно з частинами 1, 2 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

В пункті 6.1. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору №00012157 від 06.04.2016р.) визначено, що для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач щомісяця виплачуватиме Порше Лізинг Україна лізингові платежі у відповідності до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування). Кожний лізинговий платіж включає в себе: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим Контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з Контрактом.

Таким чином, з наведеного полягає, що договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем, як лізингодавцем, лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Умовами пункту 4.2. розділу 4 «Власність» Умов лізингу визначено, що право власності на об'єкт лізингу перейде до лізингоодержувача (відповідача) після завершення строку дії цього контракту, після сплати останнього лізингового платежу, інших платежів за цим Контрактом та виконання всіх зобов'язань лізингоодержувачем.

Проте, як було встановлено вище, відповідач в порушення умов договору про фінансовий лізинг у листопаді 2017р. припинив сплачувати лізингові платежі, вимоги позивача про їх сплату залишив без задоволення, у зв'язку з чим позивач скористався своїм правом, передбаченим пунктами 8.3.1., 8.3.2., 12.6.1 договору фінансового лізингу та направив лізингоождержувачу повідомлення №00012157 від 18.12.2017р. про відмову від договору.

Оцінюючи означені обставини, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Тобто, з наведеного полягає, що за загальним порядком розірвання правочину пов'язано з волевиявленням обох його сторін, а не одноособовими діями одного з контрагентів, якщо інше не встановлено домовленістю сторін або іншим законом.

Однак, як зазначалось вище, пунктом 12.6 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору №00012157 від 06.04.2016р.) визначено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт/ відмовитись від контракту та, також серед іншого, право на повернення об'єкта лізингу, зокрема, у випадку якщо лізингоодержувач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк виконання зобов'язання по сплаті перевищує 30 календарних днів.

Згідно п.12.7 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору №00012157 від 06.04.2016р.) день, що вважатиметься датою розірвання/ відмови від контракту визначається лізингодавцем у відповідному повідомленні/вимозі. Лізингодавець надсилає лізингоодержувачу письмове повідомлення/вимогу про розірвання/ відмову від контракту та, за можливості, зв'язується з ним доступними телефонними засобами зв'язку для повідомлення про розірвання/відмову від контракту. Таке повідомлення/вимога надсилається лізингодавцем на адресу за зареєстрованим місцезнаходження лізингоодержувача (для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців)/ місцем реєстрації (для фізичних осіб). У випадку неотримання лізингоодержувачем повідомлення/вимоги з будь-яких причин, лізингоодержувач вважається належним чином повідомленим на 10 календарний день з дня відправлення такого повідомлення, що підтверджується документами з відміткою ДП «Укрпошта» про прийняття повідомлення до відправки.

Оцінюючи вказані умови договору, суд зазначає, що частиною 3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст.627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що до сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Отже, за висновками суду, погодження контрагентами у договорі окремого порядку розірвання договору фінансового лізингу, зокрема, шляхом односторонньої відмови від правочину лізингодавцем у разі якщо лізингоодержувач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк виконання зобов'язання по сплаті перевищує 30 календарних днів в повному обсязі відповідає принципу свободи договору, визначеному ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України.

Як вказувалось судом, лізингові платежі за листопад, грудень 2017р. відповідачем сплачено не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Тобто, за висновками суду у позивача, як лізиногодавця, виникло право на односторонню відмову від правочину у відповідності до п.12.6 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору №00012157 від 06.04.2016р.).

Вказане право було реалізовано позивачем шляхом направлення на адресу відповідача вимоги №00012157 від 18.12.2017р. про відмову від договору.

Отже, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що договір №00012157 від 06.04.2016р. припинив свою дію внаслідок односторонньої відмови лізингодавця від нього.

Відповідно до частин 2, 4 статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, наслідком розірвання договору є відсутність у позивача обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати. Тобто, у разі розірвання договору лізингу невнесена лізингоодержувачем у складі лізингових платежів покупна вартість об'єкту лізингу не підлягає стягненню з лізингоодержувача, у зв'язку з припиненням зустрічного зобов'язання лізингодавця по переданню у майбутньому об'єкта лізингу у власність.

З огляду на викладене суд зазначає, що правові підстави для стягнення з відповідача несплаченого ним у складі лізингових платежів за листопад - грудень 2017р. платежу по відшкодуванню частини вартості об'єкта лізингу відсутні, у зв'язку із чим позовні вимоги в частині сплати заборгованості з лізингових платежів за вказаний період підлягають частковому задоволенню на суму 46 338,25 грн., що включає розмір процентів та комісій, визначений у відповідності до Графіку покриття витрат та лізингових платежів (План відшкодування) в редакції додаткової угоди від 24.07.2017р. до договору №00012157 від 06.04.2016р.

Правову позицію стосовно відсутності підстав для стягнення з лізингоодержувача у складі заборгованості з лізингових платежів викупної вартості предмета лізингу у випадку розірвання договору наведено у постановах від 26.04.2018р., від 09.07.2018р. та від 03.07.2018р. Верховного Суду по справах №911/3483/16, №911/2449/17 й №904/6270/16.

Одночасно, як вказувалось вище, лізингоодержувачем вимог лізингодавця виконано не було, об'єкт лізингу самостійно не повернуто.

01.02.2018р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колеснік О.І. було вчинено виконавчий напис про повернення лізингоодержувачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ВУЛВЕР» на користь лізингодавця - Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна» об'єкта фінансового лізингу - транспортного засобу марки Vokswagen, модель Touareg, номер шасі НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 1 901 043 грн.

05.02.2018р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Щербаковим Ігорем Миколайовичем було відкрито виконавче провадження №55723154 на підставі наведеного вище виконавчого напису нотаріуса.

Проте, транспортний засіб Vokswagen, модель Touareg, номер шасі НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_2 не було повернуто лізингодавцю станом на момент звернення позивача до суду з розглядуваним позовом. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

З огляду на наведене, позивачем також було заявлено до стягнення з відповідача суму платежів за фактичне користування об'єктом лізингу в розмірі 48684,85 грн.

Відповідно до статті 806 Цивільного кодексу України та статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" на правовідносини, що склалися між сторонами з приводу користування об'єктом лізингу поширюються загальні положення про оренду (найм).

Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, однак не була застосована судом апеляційної інстанції, встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

В пункті 12.9. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору №00012157 від 06.04.2016р.) сторони погодили, що у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до пункту 12 контракту, відмови лізингоодержувача придбати об'єкт лізингу, як передбачено пунктом 4.2., а також якщо Порше Лізинг Україна вимагає повернення об'єкта лізингу відповідно до інших положень контракту, Лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відповідному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна, якщо інша адреса не вказана Порше Лізинг Україна, впродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує Порше Лізинг будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу та лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, а також іншими платежами, що залишились несплаченими відповідно лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту виконання лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання контракту.

В абзаці 2 пункту 6.18 договору визначено, що сторони погоджуються, що у випадку розірвання контракту/відмови від контракту за ініціативою Порше Лізинг Україна відповідно до пункту 12 контракту, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об'єктом лізингу.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як було встановлено вищеукладений між сторонами договір про фінансовий лізинг було розірвано позивачем достроково в односторонньому порядку, проте, об'єкт лізингу не повернуто відповідачем позивачу.

З огляду на положення статті 653 Цивільного кодексу України, в якій встановлені правові наслідки розірвання договору, та статей 785, 795 Цивільного кодексу України, у разі якщо умови укладеного між сторонами у справі договору про фінансовий лізинг передбачають можливість нарахування лізингодавцем плати за користування об'єктом лізингу після закінчення або дострокового розірвання договору лізингу, то нарахування плати за фактичне користування об'єктом лізингу припиняється з моменту повернення лізингоодержувачем об'єкта лізингу лізингодавцю, та, відповідно, нарахування плати за фактичне користування об'єктом лізингу за відповідний період є правомірним.

При цьому, суд звертає увагу на те, що правомірним є стягнення лише суми комісій та процентів у складі лізингового платежі, проте, ніяким чином не викупної вартості транспортного засобу.

Таким чином, укладений між сторонами у справі договір про фінансовий лізинг хоча і був дострокового розірваний позивачем в односторонньому порядку, однак в частині умов, які передбачали право позивача нарахувати та обов'язок відповідача сплатити плату за користування об'єктом лізингу після розірвання договору, залишається чинним до моменту повернення лізингоодержувачем об'єкта лізингу лізингодавцю, а отже, за висновками суду, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача платежів за фактичне користування об'єктом лізингу підлягають частковому задоволенню, а саме на суму 30 180,27 грн.

Виходячи з принципу повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних в частині стягнення 3% річних за час прострочення грошового зобов'язання по оплаті лізингових платежів в розмірі 1355,07 грн., інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов'язання по оплаті лізингових платежів в сумі 4019,36 грн., пені відповідно до п.8.2.1 договору в розмірі 4166,49 грн., суми платежів за фактичне користування об'єктом лізингу в розмірі 48684,85 грн., 3% річних за прострочення грошового зобов'язання за фактичне використання об'єкта лізингу в сумі 616,23 грн., інфляційних втрат за прострочення грошового зобов'язання за фактичне використання об'єкта лізингу в розмірі 1363,18 грн., пені відповідно до п.8.2.1 договору в розмірі 2054,10 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Пунктом 8.2.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору №00012157 від 06.04.2016р.) передбачено, що у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються, в тому числі, пеня у розмірі 10% від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

Наразі, з огляду на невиконання відповідачем своїх обов'язків по оплаті лізингових платежів було нараховано та заявлено до стягнення пеню на загальну суму 4166,49 грн.

Слід зазначити, з огляду на висновки суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідача за листопад-грудень 2017р. заборгованості лізингових платежів, що включають комісію та проценти, тобто, за виключенням викупної вартості об'єкта лізингу, неустойка підлягає нарахуванню лише на зазначену суму заборгованості та з урахуванням обмежень, що передбачені ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Здійснивши перерахунок, суд дійшов висновку що позивачем визначено арифметично вірну суму пені, яка підлягає стягненню з відповідача, а отже, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Одночасно, за прострочення грошового зобов'язання за фактичне використання об'єкта лізингу позивачем було також нараховано неустойку в сумі 2054,10 грн.

Проте, за висновками суду, означені вимоги підлягають залишенню без задоволення з урахуванням наступного.

Як було встановлено вище, у позивача як лізиногодавця виникло право на односторонню відмову від правочину у відповідності до п.12.6 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору №00012157 від 06.04.2016р.), яке було реалізовано позивачем шляхом направлення на адресу відповідача вимоги №00012157 від 18.12.2017р. про відмову від договору.

Тобто, договір №00012157 від 18.12.2017р. припинив свою дію, зокрема, в частині забезпечення виконання зобов'язань лізингоодержувача пенею.

Наразі, доказів досягнення контрагентами згоди стосовно забезпечення неустойкою обов'язку лізингоодержувача з внесення оплати за фактичне користування предметом лізингу після припинення правочину шляхом укладання окремого правочину матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з того, що фактично пеня застосовується у розмірі, що передбачений договором, з огляду на те, що доказів забезпечення виконання зобов'язання з оплати за фактичне користування предметом лізингу неустойкою матеріали справи не містять, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань щодо сплати лізингових платежів за 11-12.2017р. та оплати фактичного користування предметом лізингу після припинення договору, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 3% річних за час прострочення грошового зобов'язання по оплаті лізингових платежів в розмірі 1355,07 грн., інфляційні втрати за час прострочення грошового зобов'язання по оплаті лізингових платежів в сумі 4019,36 грн., 3% річних за прострочення грошового зобов'язання за фактичне використання об'єкта лізингу в сумі 616,23 грн., інфляційні втрати за прострочення грошового зобов'язання за фактичне використання об'єкта лізингу в розмірі 1363,18 грн.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням висновків щодо наявності підстав для стягнення з відповідача заборгованості лізингових платежів та оплати за фактичне користування предметом лізингу, що включають комісію та проценти, тобто, за виключенням викупної вартості об'єкта лізингу, суд дійшов висновку щодо стягнення з відповідача 3% річних в сумі 743,63 грн., інфляційних втрат в сумі 2189,43 грн., 3% річних в сумі 382,01 грн., інфляційних втрат в сумі 852,88 грн.

З приводу позовних вимог про стягнення 102 029,11 грн., як суми інших витрат за договором про фінансовий лізинг, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб'єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

У будь-якому випадку для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків».

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74, ст.162 Господарського процесуального кодексу України, при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення збитків, позивачем повинно бути доведено наявність протиправної поведінки відповідача, обставини завдання збитків, причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками й вину заподіювача збитків.

Наразі, за твердженнями позивача, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків за договором №00012157 від 06.04.2016р. позивачем було понесено додаткові витрати в сумі 102 029,11 грн., які, на думку заявника, підлягають стягненню з відповідача на підставі ст.22 Цивільного кодексу України та ст.224 Господарського кодексу України (з урахуванням письмових пояснень від 30.08.2018р.).

Обґрунтовуючи розмір додаткових витрат №00012157 від 06.04.2016р. в сумі 102 029,11 грн., заявником вказано, що останні складаються з витрат на послуги з повернення предмету лізингу та витрат на юридично-консульнаційні послуги.

Проте, за висновками суду, означені витрати з відповідача стягненню не підлягають, оскільки заявлені витрати за своєю правовою природою не є збитками у розумінні ст.22 Цивільного кодексу України та ст.224 Господарського кодексу України, оскільки не мають обов'язкового характеру та необхідних складових збитків, наявність не знаходиться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором №00012157 від 06.04.2016р. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 26.04.2018р., від 09.07.2018р. та від 03.07.2018р. по справах №911/3483/16, №911/2449/17 й №904/6270/16.

Отже, за висновками суду, з огляду на доказову необґрунтованість та юридичну неспроможність позовні вимоги в частині стягнення додаткових витрат в сумі 102 029,11 грн. підлягають залишенню судом без розгляду.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

З приводу розподілу судових витрат за наслідками розгляду спору суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Одночасно, відповідно до положень частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126).

Частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Наразі, позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати на послуги адвоката в сумі 7800 грн.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем представлено до матеріалів справи:

- договір про надання юридичних послуг, укладений між позивачем та Адвокатським об'єднанням «КПД КОНСАЛТИНГ»;

- довідку №180705 від 05.07.2018р. Адвокатського об'єднання «КПД КОНСАЛТИНГ» стосовно перебування Волошенка Олександра Вадимовача у трудових відносинах з адвокатським об'єднанням;

- довіреність Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна» від 30.05.2018р.;

- заявку на надання юридичних послуг №1 від 14.06.2018р. щодо забезпечення належного представника інтересів замовника за договором про надання юридичних послуг у відповідних судах, в тому числі, апеляційної та касаційної інстанції за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВУЛВЕР» про стягнення заборгованості за договором №00012157 від 06.04.2016р.;

- акт №1 від 18.06.2018р. про надані юридичні послуги згідно заявки на надання юридичних послуг №1 від 14.06.2018р., в якому погоджено, що виконавцем надано замовнику послуги на загальну суму 7800 грн.;

- рахунок №180410_1_1 від 15.06.2018р. на суму 7800 грн.;

- виписку з банківського рахунку Адвокатського об'єднання «КПД КОНСАЛТИНГ» щодо надходження грошових коштів в сумі 7800 грн. від позивача в якості оплати за надані юридичні послуги;

- витяг з реєстру адвокатів України, згідно якого Калітвенцев Ігор Миколайлвич обліковується як адвокат, Волошенко Олександр Вадимович, як помічник адвоката;

- витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідно до даних якого керівником Адвокатського об'єднання «КПД КОНСАЛТИНГ» є Калітвенцев Ігор Миколайлвич.

Наразі, позивачем доведено суду належними та допустимими доказами обставини понесення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7800 грн., проте, з огляду на висновки суду стосовно часткового задоволення позовних вимог, означені витрати підлягають розподілу між сторонами пропорційно задоволених вимог.

Одночасно, за висновками суду, вимоги позивача про стягнення з відповідача у складі судових витрат витрат на поштові відправлення та витрат пов'язаних з витребуванням доказів та вчиненням інших дій є такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування, а отже, підлягають залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВУЛВЕР» (02121, м.Київ, вул.Вірменська, будинок 5-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна» (02152, м.Київ, проспект Павла Тичини, будинок 1В, ) заборгованість оплаті лізингових платежів в сумі 46 338,25

грн., пеню в сумі 4166,49 грн., 3% річних в сумі 743,63 грн., інфляційні втрати в сумі 2189,43 грн., заборгованість по платежам за фактичне користування предметом лізингу в розмірі 30180,27 грн., 3% річних в сумі 382,01 грн., інфляційні втрати в сумі 852,88 грн., судовий збір в розмірі 1272,79 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2670,41 грн.

3. В задоволенні решти вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 20.11.2018р.

Суддя Спичак О.М.