РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.11.2018Справа № 910/9331/18

За позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (м. Київ) в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (Рівненська область, м. Вараш)

До Товариства з обмеженою відповідальністю "КТЗ-Енергомаш" (м. Київ)

Про стягнення 266.340,00 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін:

від позивача: Годицький А.І.

від відповідача: Стужук А.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КТЗ-Енергомаш" про стягнення 266.340,00 грн., з яких: 104.220,00 грн. пені та 162.120,00 грн. штрафу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на несвоєчасну поставку відповідачем продукції за Договором поставки № 121 від 23.02.17. (№ 53-122-01-17-04698 від 06.03.17.).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.18. відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 21.08.18.

08.08.18. відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

20.08.18. позивачем подано відповідь на відзив відповідача.

21.08.18. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 30.08.18.

30.08.18. відповідачем подано клопотання про виклик свідка та заперечення на відповідь на відзив.

В задоволенні клопотання відповідача про виклик свідка відмовлено в судовому засіданні 30.08.18. з огляду на те, що відсутні правові підстави для такого виклику, та з огляду на те, що заява свідка в порядку ст. 88 ГПК України вказаною особою не подавалась, обставини, визначені ст. 89 ГПК України судом не встановлені.

30.08.18. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 20.09.18.

18.09.18. позивачем подано відповідь на заперечення.

20.09.18. відповідачем подано письмові пояснення на відповідь на заперечення.

20.09.18. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 16.10.18.

16.10.18. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви до 08.11.18.

При розгляді справи по суті судом було заслухано вступне слово, з'ясовано обставини справи та досліджено докази відповідно до ст.ст. 208-210 ГПК України, після чого суд перейшов до судових дебатів (ст.ст. 217, 218 ГПК України).

Представник позивача в судовому засіданні 08.11.18. підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.11.18. проти позову заперечував.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 08.11.18. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.02.17. між позивачем (Замовник) та відповідачем (Постачальник) було укладено Договір поставки № 121 (№ 53-122-01-17-04698 від 06.03.17.) (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1) в порядку та на умовах, визначених Договором, Постачальник зобов'язується поставити для потреб замовника продукцію, а Замовник здійснити оплату поставленої продукції за кількістю та цінами, що передбачені специфікацією (додаток № 1 до Договору).

Предметом поставки за Договором є 28.29.1 (42913000-9, установка очищення мастила) виробництва ТОВ «Атоммонтажсервіс», Україна (п. 1.2 Договору).

Між сторонами підписано та скріплено печатками специфікацію (додаток № 1 до Договору) (в редакції протоколу розбіжностей).

Відповідно до п. 11.1 Договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.17., а в частині виконання гарантійних зобов'язань Постачальника, які передбачені Договором - до спливу гарантійних строків.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 Договору (в редакції протоколу розбіжностей) ціна продукції, що поставляється за Договором становить 1.930.000,00 грн. та ПДВ 386.000,00 грн. загальна сума Договору становить 2.316.000,00 грн.

Пунктом 3.1 сторонами погоджено, що продукція поставляється Постачальником протягом 150 днів з моменту укладення Договору. Продукція поставляється на умовах DDP згідно «Інкотермс-2000». місце поставки та вантажоотримувач м. Вараш, склад Рівненського відділення ВП «Складське господарство» ДП «НАЕК» «Енергоатом».

Отже, враховуючи дату укладення Договору та визначені пунктом 3.1 строки поставки, відповідач зобов'язаний був поставити продукцію до 03.08.17. включно.

За твердженням позивача відповідачем порушено умови Договору щодо строків поставки, що зумовило нарахування штрафних санкцій та звернення з даним позовом до суду.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За своєю правовою природою Договір є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як визначено ч. 2 ст. 269 ГК України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу приписів ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Видатковою накладною № 1/09 від 18.09.17. відповідачем було поставлено позивачу продукцію за Договором на суму 2.316.000,00 грн.

Претензією від 20.10.17. № 001-9/8941 позивач звернувся до відповідача з проханням сплатити пеню в сумі 104.220,00 грн. та штраф в сумі 162.120,00 грн.

Листом № 190 від 16.11.17. відповідач заперечив наявність своєї вини у простроченні поставки продукції за Договором.

Заперечуючи проти позову відповідач посилається на відсутність вини Товариства з обмеженою відповідальністю "КТЗ-Енергомаш" у простроченні поставки продукції за Договором з підстав непогодження позивачем Технічного завдання до моменту настання строку поставки.

Проте вказана позиція відповідача судом визнана необґрунтованою з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 613 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають з суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладанні та виконанні Договору позивач вчинив всі необхідні та залежні від нього дії щодо надання можливості відповідачу приступити до виконання взяті на себе зобов'язань. Натомість відповідач, будучи обізнаним про обсяг, строки та умови виконання послуги, фактично виявився не готовим до такого надання, оскільки, Постачальник був обізнаний з порядком погодження Технічного завдання та необхідності його надання, оскільки вказане передбачено Технічними вимогами до Договору. З поданого до матеріалів справи сторонами листування вбачається порушення відповідачем етапів погодження Технічного завдання, що зумовило порушення строків поставки за Договором.

Твердження відповідача про те, що останній звертався до позивача з пропозицією продовжити строк виготовлення обладнання, не приймається судом, оскільки умови Договору були погоджені сторонами при підписанні Договору, відповідач був обізнаний про обсяг робіт та строки їх виконання, а отже є таким, що погодився на вказані умови. При цьому внесення змін договору є правом сторін, а не їх обов'язком.

Відповідачем не доведено «умисних дій позивача щодо затягування строків погодження технічного завдання та створення умов, які призвели до збільшення термінів постачання».

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, судом встановлено, що відповідачем допущено прострочення поставки продукції за Договором на суму 2.316.000,00 грн.

Приписами ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Пунктом 9.1 Договору сторонами погоджено, що у випадку порушення строків поставки Постачальник зобов'язується сплатити Замовнику пеню в розмірі 0,1% від суми непоставленої (недопоставленої) продукції за кожен день прострочки, при цьому, у випадку прострочки поставки (недопоставки) продукції понад тридцять діб, Постачальник додатково сплачує Замовнику штраф в розмірі 7% від суми непоставленої (недопоставленої продукції.

Відповідно до вимог ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Як відзначалось судом, в силу приписів ст. 216, ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Судом встановлено, сукупність вказаних умов та встановлено, що дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За перерахунком суду, розмір пені становить 104.220,00 грн., розмір штрафу становить 162.120,00 грн., з огляду на що вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Отже, позовні вимоги задовольняються судом повністю.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КТЗ-Енергомаш" (03164, м. Київ, вул. Академіка Булаховського, б. 5Д, приміщення 1; ідентифікаційний код 39983981) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, б. 3; ідентифікаційний код 24584661) в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська область, м. Вараш; ідентифікаційний код 05425246) 104.220 (сто чотири тисячі двісті двадцять) грн. 00 коп. пені, 162.120 (сто шістдесят дві тисячі сто двадцять) грн. 00 коп. штрафу, 3.995 (три тисячі дев'ятсот дев'яносто п'ять) грн. 10 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 19.11.18.

Суддя Т.М. Ващенко