СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2018 р. Справа № 922/1130/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Медуниця О.Є. , суддя Пелипенко Н.М.

за участю секретаря судового засідання Казакової О.В.

за участю:

представника ТОВ «Агро-ГСМ» - Гури О.В. (довіреність б/н від 18.01.2018)

представника ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ» - Гирмана В.В. (довіреність б/н від 26.03.2018)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФГ ШУБСЬКЕ», с. Шуби Богодухівського району Харківської області (вх. № 213Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 31.07.2018 у справі № 922/1130/18 (суддя Шатерніков М.І., повний текст рішення складено 03.08.2018)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-ГСМ», м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФГ «ШУБСЬКЕ», с. Шуби Богодухівського району Харківської області

про стягнення 480936,15 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФГ ШУБСЬКЕ», с. Шуби Богодухівського району Харківської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ГСМ», м. Харків

про визнання недійсним договору поставки

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ «АГРО-ГСМ», 26.04.2018 звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ» коштів у розмірі 147951,74 грн. Свої вимоги обґрунтовує неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо оплати поставленого товару за договором поставки № АГ-2/СХ, укладеним між сторонами 20.09.2016. Відповідно до позовної заяви ціна позову складається з суми основного боргу у розмірі 121957,20 грн., інфляційних втрат у розмірі 21293,54 грн., 3% річних у розмірі 4701,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 31.05.2018 прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимоги, з урахуванням якої визначено наступний предмет спору і ціну позову: стягнення заборгованості за договором поставки № АГ-2/СХ від 20.09.2016 р. у загальному розмір 480936,15 грн., що складається з 390207,20 грн. основного боргу, 74143,95 грн. інфляційних збитків, 16585,00 грн. - 3% річних. Крім того, у зв'язку із збільшенням розміру позовних вимог судом було постановлено ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Товариством з обмеженою відповідальністю «ФГ «ШУБСЬКЕ» 15.06.2018 подано до суду зустрічну позовну заяву до ТОВ «АГРО-ГСМ» про визнання недійсним повністю договору поставки № АГ-2/СХ від 20.09.2016, який не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. В обґрунтування своїх вимог, позивач за зустрічним позовом наполягає, що спірний договір поставки був підписаний зі сторони в ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ» неповноважною особою, а тому у розумінні ст.ст. 203 та 215 ЦК України такий правочин має бути визнаний недійсним.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 31.07.2018 року у справі №922/1130/18 первісний позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФГ «ШУБСЬКЕ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ГСМ» 390207,20 грн. основного боргу, 74143,95 грн. інфляційних втрат, 16585,00 грн. - 3% річних та 7214,04 грн. судового збору. У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ФГ ШУБСЬКЕ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ГСМ» про визнання недійсним договору поставки - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріали справи містять докази виконання позивачем за первісним позовом взятих на себе зобов'язань за договором щодо поставки відповідачу за первісним позовом товару та не містять доказів в підтвердження оплати відповідачем за первісним позовом заборгованості за поставлений товар, що є предметом позову, а тому вимоги первісного позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог суд зазначив, що позивач за зустрічним позовом не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а тому не довів підстави, в силу яких Договір поставки № АГ-2/СХ від 20.09.2016 має бути визнано недійсним, з огляду на те, що матеріалами справи підтверджено, що голова ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ» - ОСОБА_4 був уповноважений на укладення спірного правочину, а також те, що сторонами вчинені дії на виконання спірного договору.

Відповідач за первісним позовом подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи невідповідність викладених в рішенні висновків суду, обставинам справи, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що:

- судом першої інстанції не надано належну правову оцінку доводам та доказам ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ» відносно обставин непідписання директором фермерського господарства - ОСОБА_4. договору поставки від 20.09.2016 № АГ-2СХ, а також підписання невідомою особою видаткових накладних № РН-20-09/7 від 20.09.2016, РН023-9/14 від 23.09.2016, РН-03-10/3 від 03.10.2016;

- судом першої інстанції не враховано, що видаткові накладні № РН-20-09/7 від 20.09.2016, РН023-9/14 від 23.09.2016, РН-03-10/3 від 03.10.2016, не містять обов'язкових реквізитів, передбачених для первинних бухгалтерських облікових документів ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.2.4. наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», а саме: посади і прізвища осіб ТОВ «ФГ ШУБСЬКЕ», відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, що брала участь у здійсненні господарської операції. Саме тому ці документи і сам Договір від 20.09.2016 № АГ-2СХ є сфальсифікованими і не можуть вважатися належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у справі. Скаржник стверджує, що жодної довіреності на отримання товару від позивача ним за спірним Договором та видатковими накладними не видавалося;

- судом не з'ясовані обставини неукладення договору поставки від 20.09.2016 № АГ-2СХ та відсутності поставки товару за видатковими накладними № РН-20-09/7 від 20.09.2016, РН023-9/14 від 23.09.2016, РН-03-10/3 від 03.10.2016, й, відповідно, відсутності підстав для сплати відповідачем за первісним позовом спірної суми боргу й відповідних нарахувань на нього та наявності підстав для визнання спірного Договору недійсним;

- місцевий господарський суд не надав правової оцінки доводам відповідача за первісним позовом про одночасне існування двох ідентичних за змістом договорів від 05.09.2016 № АГ-2СХ та від 20.09.2016 № АГ-2СХ та ненадання позивачем в підтвердження його вимог оригіналів документів, якими обґрунтовано позов;

- судом першої інстанції залишено поза увагою відсутність доказів досудового врегулювання спору.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 7444 від 20.09.2018) просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки вважає, що судом першої інстанції з'ясовані всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та аргументи поданих на неї заперечень, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ФГ ШУБСЬКЕ», с. Шуби Богодухівського району Харківської області на рішення господарського суду Харківської області від 31.07.2018 у даній справі задоволенню не підлягає, зважаючи на нижченаведене.

Як свідчать матеріали справи, 20 вересня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю АГРО-ГСМ (позивач за первісним позовом, постачальник) та Фермерським господарством «ШУБСЬКЕ», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю фермерським господарством «ШУБСЬКЕ» (відповідач за первісним позовом, покупець) укладено договір поставки № АГ-2/СХ, відповідно до умов п. 1.1. якого, постачальник зобов'язується передавати у встановлені договором строки товарно-матеріальні цінності, визначені пунктом 1.2. цього Договору у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього грошові кошти.

Згідно з умовами пункту 3.1. Договору поставка товару за цим договором здійснюється окремими партіями на підставі замовлення/заявки покупця.

Поставка товару здійснюється на умовах FCA станція відвантаження, CPT станція одержувача, або EXW склад постачальника, згідно правилам тлумачення торгових термінів ІНКОТЕРМС 2010. Постачальник вважається таким, що виконав свої зобов'язання з поставки товару з моменту передання його перевізнику/покупця в залежності від базису поставки. Датою поставки товару вважається дата приймання товару до перевезення, зазначена в товарно-транспортній накладній та/або видатковій накладній. Факт відвантаження товару підтверджується відповідними підписами та печатями на накладних уповноважених осіб (пункти 3.2, 3.3 Договору).

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як правомірно встановлено господарським судом першої інстанції, на виконання умов Договору позивач поставив відповідачеві товар на суму 390207,20 грн., який прийнятий відповідачем, що підтверджується видатковими накладними № РН-20-09/7 від 20.09.2016, № РН-23-9/14 від 23.09.2016, № РН-03-10/3 від 03.10.2016 та товарно-транспортними накладними № РН-20-09/7 від 20.09.2016, № РН-23-9/14 від 23.09.2016, № РН-03-10/3 від 03.10.2016, які містять підписи уповноваженої особи ФГ «ШУБСЬКЕ» (ідент. код 34073367), правонаступником якого є ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ», на видаткових накладних та скріплення їх печатками Товариства.

Господарський суд першої інстанції обґрунтовано відхилив як такі, що суперечать матеріалам справи та не підтверджені жодними належними, достовірними допустимими та достатніми доказами посилання відповідача за первісним позовом на те, що спірний Договір не підписано директором ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ» ОСОБА_4, а підписано іншою невідомою йому особою та на ньому проставлена печатка ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ», до якої мав доступ директор ТОВ «АГРО-ГСМ» ОСОБА_5, який в період з 01.12.2016 по своє звільнення з 07.03.2017 займав посаду заступника голови СТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ» та одночасно займав з 12.11.2015 посаду директора ТОВ «АГРО-ГСМ».

Крім того, судом першої інстанції вмотивовано відхилені, як необгрунтовані, доводи відповідача за первісним позовом про те, що у наданих до матеріалів справи копіях видаткових накладних № РН-20-09/7 від 20.09.2016 № РН-23-9/14 від 23.09.2016 та № РН-03-10/3 від 03.10.2016 наявний підпис про отримання товару невідомої відповідачу особи, але не зазначено її посади, прізвища, номеру довіреності, дата її видачі на отримання уповноваженою особою товару, а в товарно-транспортних накладних - не вказано прізвище, ім'я по батькові та посада особи, яка прийняла товар, що є доказом підробки (фальсифікації) даних документів, оскільки ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ» не уповноважувало та не видавало довіреності жодній особі Товариства на отримання товару по спірному договору.

Колегія суддів апеляційної інстанції визначає, що питання відносно обставин підписання документа певною особою може бути з'ясоване лише за допомогою спеціальних знань, й відповідно до статті 99 Господарського процесуального кодексу України з цією метою може бути призначена судова почеркознавча експертиза.

Проте, як правомірно зазначив господарський суд першої інстанції, позивач за зустрічним позовом, вказуючи на ту обставину, що спірний договір поставки № АГ-2/СХ від 20.09.2016 було підписано неповноважною особою, не скористався наданим йому правом на порушення перед судом клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України підставою для звільнення від доказування, зокрема, є вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала суду або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені цією особою.

Матеріали справи не містять вироку суду в кримінальному провадженні, яким би підтверджувався факт фальсифікації підпису чи печатки юридичної особи на спірному Договорі та видаткових накладних № РН-20-09/7 від 20.09.2016, № РН-23-9/14 від 23.09.2016, № РН-03-10/3 від 03.10.2016 та товарно-транспортних накладних № РН-20-09/7 від 20.09.2016, № РН-23-9/14 від 23.09.2016, № РН-03-10/3 від 03.10.2016

Господарський суд першої інстанції правомірно зазначив, що відповідачем за первісним позовом на підтвердження своїх доводів не надано жодного доказу, що ОСОБА_5 взагалі мав доступ до печаток ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ» під час перебування на посаді заступника голови ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ». Більш того, ОСОБА_5, займав посаду заступника голови ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ» з 01.12.2016, в той час як договір поставки № АГ-2/СХ укладено за три місяці до цього - 20.09.2016. Поставка товару за спірним договором також була здійснена у вересні - жовтні 2016 року, тобто до прийняття на роботу в ФГ «ШУБСЬКЕ» ОСОБА_5

Натомість самим позивачем за зустрічним позовом надано до суду пояснення щодо того, що ОСОБА_5 був прийнятий на роботу з 01.12.2016, тобто значно пізніше ніж виникли спірні правовідносини щодо укладення спірного Договору та поставки товару за цим Договором. Водночас, до матеріалів справи позивачем за зустрічним позовом надано лист за підписом ОСОБА_4 - директора ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ» (том 1 аркуш справи 109), в яких надані пояснення відносно того, що ОСОБА_5 були доручені лише функції кур'єра, обов'язок листування та ведення документообігу. Тобто самим керівником ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ» спростовується той факт, що ОСОБА_5 був наділений розпорядчими функціями ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ».

При цьому, сам факт вчинення відповідних дій з поставки товару відбувся саме протягом вересня-жовтня 2016 року, що окрім зазначених видаткових та товарно-транспортних накладних, також підтверджується податковими накладними, які були складені позивачем у визначений період, тобто до 01.12.2016 (том 1 аркуші справи 134-136), а саме:

- №133 від 20.09.2016, яка була виписана за фактом поставки нітроамофоски 16.16.16 в кількості 20т. за видатковою накладною №РН-20-09/7 від 20.09.2016;

- №165 від 23.09.2016, яка була виписана за фактом поставки нітроамофоски 16.16.16 в кількості 9 т. за видатковою накладною №РН-23-9/14 від 23.09.2016;

- №9 від 03.10.2016, яка була виписана за фактом поставки дизельного палива (код УКТ ЗЕД 2710.19.43.00) за видатковою накладною №РН-03-10/3 від 03.10.2016.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України, датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

- дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

- дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку (продавець товарів, робіт, послуг) зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, ТОВ «АГРО-ГСМ» за фактом поставки товару саме за договором поставки №АГ-2/СХ від 20.09.2016 було складено вищезазначені податкові накладні.

Всі зазначені податкові накладні були прийняті відповідачем, про що свідчить штамп «документ прийнято контрагентом» на податкових накладних та включено суму ПДВ за ними до податкового кредиту ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ».

Отже заперечуючи факт укладення договору поставки №АГ-2/СХ від 20.09.2016, всі операції з поставки товару за цим договором, відобразив в своєму податковому обліку.

Умовами договору від 20.09.2016 № АГ-2/СХ, зокрема пунктом 3.3. сторони визначили, що факт відвантаження товару підтверджується відповідними підписами та печатками на накладних уповноважених осіб.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею першою Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» надано визначення первинному документу, яким є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88.

Відповідно до приписів пунктів 2.1, 2.2., 2.4 вказаного Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. Первинні документи (для надання їм юридичної сили і доказовості) повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

З наведених положень чинного законодавства вбачається, що надані позивачем за первісним позовом видаткові та товарно-транспортні накладні є первинними документами, що фіксують господарські операцій з поставки товару позивачем за первісним позовом відповідачеві за первісними позовом, в тому числі дати таких поставок, а тому обґрунтовано визнані судом першої інстанції належними та допустимими доказами, які містять відомості щодо обставин, які входять до предмету доказування у даній справі.

Колегія суддів апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду справи також дійшла висновку, що надані позивачем за первісним позовом видаткові та товарно-транспортні накладні відповідають вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, оскільки містять відомості щодо поставки товару та відповідають вимогам зазначених нормативно-правових актів, та мають реквізити, які надають можливість ідентифікувати відповідний правочин, представників осіб, що взяли участь у його вчиненні (підпис представника договірної сторони та печатка юридичної особи).

При цьому, як правомірно зазначив господарський суд першої інстанції, посилаючись на правові висновки Верховного Суду України (постанова від 19.04.2016 у справі № 21-4985а15), вимоги Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо правильності оформлення первинних документів, передбачають наявність в документах такого реквізиту, як «інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції» лише альтернативно такому обов'язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Зазначені видаткові накладні з боку Фермерського господарства «ШУБСЬКЕ» містять підписи особи, яка отримала товар та відтиски печатки Фермерського господарства «ШУБСЬКЕ» із зображенням на внутрішньому колі літ. «Д», який визнається самим відповідачем за первісним позовом, як дійсний відтиск печатки Фермерського господарства «ШУБСЬКЕ».

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Доказів вилучення на незаконних підставах у відповідача за первісним позовом первинних бухгалтерських документів, певних управлінських та розпорядчих документів, якими підтверджується кількість та види печаток господарства, так само як неправомірне вилучення відповідної печатки господарства у відповідальної за її збереження особи та використання печатки за відсутності відповідних повноважень на вчинення відповідних дій, до матеріалів справи також не надано. Як зазначено вище, у матеріалах справи відсутні, а відповідачем за первісним позовом не надано жодного доказу, що ОСОБА_5 взагалі мав доступ до печаток ФГ «ШУБСЬКЕ» під час перебування на посаді заступника голови ФГ «ШУБСЬКЕ», та ОСОБА_5, займав посаду заступника голови ФГ «ШУБСЬКЕ» з 01.12.2016, тобто до моменту укладення спірного Договору та підписання накладних.

Відповідно до статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органами місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торгівельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїх найменуванням та ідентифікаційним кодом.

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано зроблено посилання на те, що відтиск печатки підприємства, наявний зокрема на первинних документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції (в даному випадку поставки товару).

При цьому, довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей не є документом, що підтверджує факт господарської операції з передачі чи прийняття товару, а тому її відсутність, за наявності видаткових накладних не свідчить про неотримання товару, а може свідчити лише про недотримання учасниками даних правовідносин вимог законодавства, яким врегульовано порядок здійснення бухгалтерського обліку та податкової звітності.

Колегія суддів апеляційної інстанції визначає, що відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Зважаючи на наведене, господарський суд першої інстанції на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів встановив факт поставки товару за спірним Договором на суму 390207,00 грн.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони у пункті 4.2. Договору домовились, що оплата товару покупцем повинна бути здійснена не пізніше 01.12.2016 включно, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Таким чином, строк оплати відповідачем отриманого товару, з огляду на положення пункту 4.2. Договору, настав 01.12.2016.

Проте, свій обов'язок з оплати зазначеного товару, який настав, відповідач за первісним позовом не виконав, у зв'язку з чим заборгованість відповідача за первісним позовом, становить 390207,20 грн., а тому господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вимоги первісного позову про її стягнення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення вимог первісного позову про стягнення нарахованих на зазначену заборгованість 3% річних за період з 02.12.2016 по 25.05.2018 у розмірі 16585,00 грн. та інфляційні втрати з грудня 2016 по травень 2018 у розмірі 74143,95 грн.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки, як зазначено вище, строк оплати спірної суми боргу настав, відповідач є боржником, який прострочив виконання відповідного грошового зобов'язання, на яке відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України позивач за первісним позовом правомірно за відповідні періоди прострочення нарахував 3% річних та інфляційні втрати.

Щодо зустрічного позову, господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для його задоволення, оскільки він обґрунтований обставинами щодо непідписання повноважною особою ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ» зазначеного Договору, які, як зазначалось вище, не підтверджені доказами та, окрім того, стосуються неукладеності договору, а не підстав для визнання його недійсним, які визначені статтями 203, 215 Цивільного кодексу України.

Так, статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України).

Однак позивач за зустрічним позовом не довів та не підтвердив у суді, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких Договір поставки № АГ-2/СХ від 20.09.2016 має бути визнано недійсним, з огляду на те, що матеріалами справи підтверджено, що голова господарства ОСОБА_4 був уповноважений на укладення спірного правочину, а також те, що сторонами вчинені дії на виконання спірного договору.

Доводи скаржника про те, що місцевий господарський суд не надав правової оцінки доводам відповідача за первісним позовом про одночасне існування двох ідентичних за змістом договорів від 05.09.2016 № АГ-2СХ та від 20.09.2016 № АГ-2СХ та ненадання позивачем в підтвердження його вимог оригіналів документів, якими обґрунтовано позов, є безпідставними, оскільки суд визнав доводи ТОВ «ФГ «ШУБСЬКЕ» про існування двох ідентичних договорів поставки з різними датами від 05.09.2016 та 20.09.2016 таким, що не спростовує факту остаточного узгодження між сторонами станом на 20.09.2016 умов договору поставки укладеного між сторонами та підписання його, а також вчинення безпосередніх дій направлених на його виконання. Крім того, у справі міститься наданий позивачем за первісним позовом оригінал спірного Договору (том 1 аркуші справи 138-141).

Аргументи заявника апеляційної скарги про те, що ТОВ «Агро-ГСМ» не дотримано порядку досудового врегулювання спору шляхом направлення претензій, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист (рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі №1-2/2002).

Окрім того, згідно частини першої статті 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно частин першої та другої статті 19 Господарського процесуального кодексу України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов'язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії чи позову.

Умовами спірного договору не передбачено жодних домовленостей досудового врегулювання спору між сторонами у справі, а відповідачем за первісним позовом не доведено обов'язковість такого заходу згідно із законом.

Згідно статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що при розгляді даної справи суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не припустився порушень норм процесуального права, якими закріплено та визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходить при вирішенні даної справи. Наслідком виконання зазначених процесуальних дій є прийняття Господарським судом Харківської області цілком законного та обґрунтованого рішення у даній справі. Висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, в зв'язку з чим рішення Господарського суду Харківської області від 31.07.2018 у справі № 922/1130/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і правові підстави для його скасування відсутні.

Оскільки апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ФГ «ШУБСЬКЕ» залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФГ «ШУБСЬКЕ» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 31.07.2018 у справі № 922/1130/18 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21.11.2018

Головуючий суддя С.В. Барбашова

Суддя О.Є. Медуниця

Суддя Н.М. Пелипенко