СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2018 р. Справа № 917/668/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Склярук О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

апелянта- не зявився;

позивача адвокат ОСОБА_1, довіреність №754 від 28.12.2017 року, договір №21/1217/102 від 28.12.2017 року, посвідчення №1972 від 31.10.2017 року;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вх. №248П/1-18 )

на ухвалу господарського суду Полтавської області від 31.08.2018 року у справі №917/668/16, постановлену в приміщенні господарського суду Полтавської області (суддя Киричук О.А.), повний текст якої складено 04.09.2018 року

за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма ім. Довженка на дії та бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі №917/668/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма ім. Довженка, Полтавська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю Гадячсир, м. Гадяч

про стягнення 23 084 390,50 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 31.08.2018 року скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ім. Довженка" на рішення та бездіяльність державного виконавця у справі № 917/668/16 задоволено частково; визнано неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо повернення 11.07.2018 р. без прийняття до виконання виконавчого документу - судового наказу господарського суду Полтавської області № 917/668/16 від 16.11.2017 р.; визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо розгляду Заяви № 227-юр. від 19.03.2018 року про відкриття виконавчого провадження; зобовязано головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії щодо примусового виконання наказу господарського суду Полтавської області від 16.11.2017 р. у справі № 917/668/16 в порядку ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження"; в іншій частині вимог відмовлено у задоволенні скарги.

Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з оскаржуваною ухвалою місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу господарського суду Полтавської області від 31.08.2018 року у справі №917/668/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Оскаржувана ухвала місцевого господарського суду прийнята з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У довіреності №755-юр від 28.12.2017 року зазначено лише про те, що представник ОСОБА_2 має право передавати державній виконавчій службі та/або приватним виконавцям виконавчі документи та приймати участь у виконавчому провадженні, отримувати присуджене майно та кошти.

Повноваженнями на предявлення виконавчого документу на виконання, відповідно до вказаної довіреності, представник ОСОБА_2 не наділений, а отже господарський суд першої інстанції на власний розсуд наділив такими повноваженнями представника.

Разом з тим, апелянт вважає, що строки для винесення постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання порушені не були, оскільки відповідно до реєстраційно-контрольної картки №9237-33-18, заява стягувача про відкриття виконавчого провадження та прийняття до виконання наказу передана до виконання лише 09.07.2018 року.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.09.2018 року апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу господарського суду Полтавської області від 31.08.2018 року у справі № 917/668/16 залишено без руху, у звязку з ненаданням апелянтом доказів надіслання копії апеляційної скарги ТОВ Гадячсир; встановлено Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання відповідних доказів до суду; розяснено Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що при невиконанні вимог даної ухвали у встановлений вище строк, апеляційна скарга вважається неподаною та буде повернута апелянту.

03.10.2018 року на адресу суду від апелянта надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів надіслання копії апеляційної скарги відповідачу у справі, а саме: опису вкладення до цінного листа від 01.10.2018 року, фіскального чеку ПАТ Укрпошта від 01.10.2018 року та накладної №270 від 01.10.2018 року (вх.№7654), яке долучено до матеріалів справи.

Відповідно до Указів Президента України від 29.12.2017 року №454/2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" та від 28.09.2018 року № 295/2018 "Про переведення суддів", а також ч. 6 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів та статті 31 ГПК України, справу було передано до Східного апеляційного господарського суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2018 року, суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Склярук О.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.10.2018 року прийнято справу до провадження Східного апеляційного господарського суду та призначено до розгляду на 19.11.2018 року.

29.10.2018 року на адресу суду від позивача надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження (вх.№432), які апелянт просить врахувати при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження та які долучені до матеріалів справи.

В наданих запереченнях позивач вказує на те, що в порушення статті 258 ГПК України апелянтом в апеляційній скарзі не зазначено та не обгрунтовано у чому полягає незаконність і необгрунтованість оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду.

Також, позивач зазначає на те, що в порушення статті 258 ГПК України до апеляційної скарги апелянтом не додано довіреності або іншого документу, що посвідчує повноваження представника апелянта, доказів сплати судового збору та доказів, що підтверджують отримання копії оскаржуваної ухвали апелянтом.

Вказані заперечення не приймаються, оскільки з матеріалів справи вбачається, що згідно довіреності від 29.12.2017 року №3757/20.3-03 ОСОБА_3 було уповноважено на представництво інтересів Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

З платіжного доручення №3778 від 14.09.2018 року вбачається, що апелянтом сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1762,00 грн., що відповідає положенням Закону України «Про судовий збір».

Також, з матеріалів справи вбачається, що апеляційна скарга на оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду була подана апелянтом у строк, встановлений статею 256 ГПК України.

16.11.2018 року на адресу суду електронною поштою від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу гоподарського суду першої інстанції залишити без змін (вх.№204), який долучений до матеріалів справи.

Позивач в обгрунтування своєї правової позиції вказує про те, що головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України неправомірно повернуто виконавчий документ, який відповідає вимогам частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

На думку позивача, внаслідок протиправних дій органу державної виконавчої служби, які полягають у необгрунтованому поверненні виконавчого документу, було порушено права позивача, а саме право на негайне виконання рішення господарського суду першої інстанції і одержання суми боргу, стягнутого з ТОВ «Гадячсир».

У судовому засіданні 19.11.2018 року представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник апелянта та представник відповідача в судове засідання 19.11.2018 року не зявились, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень №469, № 477, проте не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 15.08.2017 року у справі №917/668/16 позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ім. Довженка" 18 538 956, 55грн. заборгованості по угоді від 22.10.2015 року; 2 593 765, 57грн відсотків за користування грошовими коштами, передбаченими угодою від 22.10.2015 року; 2 793 313, 92грн пені за період з 23.10.2015 року по 18.12.2016 року з врахуванням часткової сплати; 413 619, 29грн 3% річних за період з 23.10.2015 року по 24.04.2016 року; 1 530 055, 57грн інфляційних, 11 916, 00грн. оплати за експертизу та 206 700,00 грн витрат з оплати судового збору.

16.11.2017р. на виконання вказаного рішення господарським судом Полтавської області видано відповідний наказ.

Позивач у справі - ТОВ Агрофірма ім. Довженка звернулося до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про відкриття виконавчого провадження та прийняття до виконання наказу господарського суду Полтавської області від 16.11.2017 року у справі № 917/668/16.

Заява на адресу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України направлена стягувачем 20.03.2018 року, а отримана одержувачем відповідно до відмітки на рекомендованому повідомлені про вручення поштового відправлення № 865 - 22.03.2018 року.

11.07.2017р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Згідно відмітки на копії повідомлення, отримане стягувачем воно було 24.07.2018 року.

Підставою повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у повідомленні зазначено, що заява про прийняття виконавчого документу подана особою, що не уповноважена на здійснення таких дій.

Також, зазначено, що заяву про прийняття до виконання виконавчого документу подано представником стягувача ОСОБА_4 з наданням довіреності, відповідно до якої представник не наділений повноваженнями на пред'явлення виконавчого документу на виконання.

В обгрунтування повернення виконавчого документу без прийняття до виконання державний виконавець посилався на приписи пункту 6 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», який встановлює, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею.

На думку стягувача, повернення стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання виконавчого документу протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення через 4 місяці є порушенням частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», де, зокрема, передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення.

31.08.2018 року господарським судом Полтавської області постановлено оскаржувану ухвалу, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обовязки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

У статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п. 6 ч. 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У відповідності до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про виконавче провадження» представництво юридичних осіб у виконавчому провадженні здійснюється їх керівниками чи органами, посадовими особами, які діють у межах повноважень, наданих їм законом чи установчими документами юридичної особи, або через представників юридичної особи.

Частиною 4 ст. 16 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що представником юридичної особи у виконавчому провадженні може бути особа, яка відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань має право вчиняти дії від імені такої юридичної особи без довіреності.

Повноваження представника юридичної особи у виконавчому провадженні можуть бути підтверджені довіреністю, виданою і оформленою відповідно до закону. Представник може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти така особа. Дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи у виконавчому провадженні можуть міститися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань або у виданій довіреності.

Так, як вже було зазначено вище, позивач у справі звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про відкриття виконавчого провадження та прийняття до виконання наказу господарського суду Полтавської області від 16.11.2017 року у справі № 917/668/16.

Вказана заява підписана представником за довіреністю ОСОБА_4

В додатках до вказаної заяви зазначено про наявність: оригіналу наказу господарського суду Полтавської області від 16.11.2017 року у справі № 917/668/16 на 1 арк; оригіналу ухвали про виправлення помилки у виконавчому документі від 08.02.2018 року по справі № 917/668/16 на 2 арк; оригіналу платіжного доручення № С8 - 4378 від 15.03.2018 року про сплату авансового внеску - 1 арк; оригіналу довіреності № 755 - юр. від 28.12.2017 р. на 1 арк.

Як вбачається зі змісту довіреності № 755 - юр. від 28.12.2017 року, в ній, зокрема, зазначено про наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Довженка» уповноважує ОСОБА_4, зокрема, підписувати, подавати та отримувати будь-які заяви, довідки та документи, відповіді на звернення; передавати державній виконавчій службі та/або приватним виконавцям виконавчі документи та приймати участь у виконавчому провадженні, отримувати присуджене майно та кошти.

А отже, представник позивача (стягувача) ОСОБА_4 мала всі необхідні повноваження на вчинення дій, зокрема, на підписання, подання заяви про відкриття виконавчого провадження та прийняття до виконання наказу, від імені стягувача.

Разом з тим, представник за довіреністю № 755 - юр. від 28.12.2017 року ОСОБА_4 неодноразово брала участь у судових засіданнях господарського суду Полтавської області при розгляді даної справи, а копії довіреності № 755 - юр. від 28.12.2017 року надавалися представником в матеріали справи при розгляді скарг та заяв.

З повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 11.07.2017 року вбачається, що заяву про прийняття до виконання виконавчого документу подано представником стягувача ОСОБА_4 з наданням довіреності, відповідно до якої представник не наділений повноваженнями на пред'явлення виконавчого документу на виконання.

Виконавець в повідомленні про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 11.07.2017 року посилався на приписи п.6 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та п.10 розділу 2 «Інструкції з організації примусового виконання рішень».

Так, згідно п.6 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

У відповідності до п.10 розділу 2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, повноваження представників сторін, які беруть участь у виконавчому провадженні, мають бути посвідчені такими документами: довіреністю фізичної особи; довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують право представництва юридичної особи (документом про призначення керівником юридичної особи тощо); рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи управителем спадкового майна; ордером, до якого обов'язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих дій; дорученням органу чи установи, що уповноважені законом на надання безоплатної правової допомоги або про надання правової допомоги.

Документи, що посвідчують повноваження представників, повинні бути оформлені відповідно до вимог чинного законодавства України.

Оригінали документів, зазначених у цьому пункті, або належним чином засвідчені їх копії долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Після пересвідчення наявності у представника належним чином оформленої довіреності оригінал такої довіреності у разі потреби повертається представникові сторони виконавчого провадження. У випадку реалізації стороною виконавчого провадження права на пред'явлення виконавчого документа на виконання, подання заяви про повернення без виконання виконавчого документа, отримання присудженого майна чи стягнутих сум через представника виконавець перевіряє, чи обумовлені у довіреності повноваження представника на здійснення таких дій. У разі реалізації стороною виконавчого провадження права на оскарження дій державного виконавця та інших посадових осіб органів державної виконавчої служби через представника таке повноваження представника має бути обумовлено в довіреності.

Обмеження повноважень представника на вчинення певної виконавчої дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Так, як вже було зазначено вище, представник позивача ОСОБА_4 мала необхідні повноваження на вчинення дій, зокрема, підписувати, подавати заяву про відкриття виконавчого провадження та прийняття до виконання наказу, від імені стягувача.

А таким чином, місцевий господарський суд вірно вказав на необгрунтовані посилання державного виконавця для повернення виконавчого документу без прийняття до виконання на п.6 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та п.10 розділу 2 Інструкції з організації примусового виконання рішень з визначенням, що заяву про прийняття до виконання виконавчого документа подано представником стягувача ОСОБА_4 з наданням довіреності, відповідно до якої представник не наділений повноваженнями на пред'явлення виконавчого документа на виконання.

Отже, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимога стягувача про визнання неправомірними дій головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, якими повернуто 11.07.2018 року без прийняття до виконання виконавчий документ - наказ господарського суду Полтавської області № 917/668/16 від 16.11.2017 року є обгрунтованою та задовольнив її.

Таким чином, не приймаються аргументи апелянта щодо того, що повноваженнями на предявлення виконавчого документу на виконання, відповідно до довіреності №755-юр від 28.12.2017 року, представник ОСОБА_2 не наділений.

Так само є недоречними посилання апелянта на те, що строки для винесення постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання порушені не були, заява стягувача про відкриття виконавчого провадження та прийняття до виконання наказу передана до виконання лише 09.07.2018 року, оскільки повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення через 4 місяці є порушенням частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо вимоги заявника про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо розгляду заяви про відкриття виконавчого провадження, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження").

У відповідності до частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Тобто, законодавством встановлені чіткі строки для повернення без прийняття до виконання стягувачу виконавчого документу, а саме протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення.

Згідно п. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Як вже зазначалось, 20.03.2018 року позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про відкриття виконавчого провадження та прийняття до виконання наказу господарського суду Полтавської області від 16.11.2017 р. у справі № 917/668/16.

Вказана заява отримана одержувачем 22.03.2018 року.

Оскільки головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання лише 11.07.2017року, правомірними є посилання стягувача на те, що вказане є порушенням частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та невиконанням положень Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем протягом 4 місяців.

А отже, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимога стягувача про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо розгляду заяви про відкриття виконавчого провадження є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо вимог стягувача про зобов'язання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження по судовому наказу господарського суду Полтавської області від 16.11.2017 року у справі № 917/668/16 та зобов'язання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії щодо примусового виконання наказу, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до приписів статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. До заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону. У разі якщо при відкритті виконавчого провадження виконавцем накладено арешт на майно боржника, боржник за погодженням із стягувачем має право передати йому таке майно або реалізувати його та передати кошти від його реалізації стягувачу в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця. Після передачі майна стягувачу або внесення покупцем коштів на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця арешт з проданого майна боржника знімається за постановою виконавця.

А отже, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність вимоги про зобов'язання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії щодо примусового виконання наказу господарського суду Полтавської області від 16.11.2017 р. у справі № 917/668/16, та передчасність вимоги заявника про зобов'язання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження по судовому наказу господарського суду Полтавської області від 16.11.2017 р. у справі № 917/668/16, оскільки відкриття виконавчого провадження можливе за заявою стягувача про примусове виконання рішення не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документу.

Разом з тим, стягувач не зазначає на перебування в даний час у державного виконавця судового наказу господарського суду Полтавської області від 16.11.2017 р. у справі № 917/668/16.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що виконавчий документ знаходиться у стягувача у звязку з винесенням 11.07.2017р. повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Щодо вимоги заявника про винесення окремої ухвали про порушення державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вимог Закону України «Про виконавче провадження» та доведення її до відома та належного реагування керівнику Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з метою дослідження обставини, наведених в окремій ухвалі, вирішення питання про відповідальність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в допущених порушеннях вимог чинного законодавства України та вжиття заходів для недопущення порушень при здійсненні виконавчих проваджень у подібних випадках, господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що вона не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов"язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), в той час як окрема ухвала постановляється в силу приписів ст.246 ГПК України.

Отже, висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення скарги на рішення та бездіяльність державного виконавця відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. ст. 255, 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Полтавської області від 31.08.2018 року у справі №917/668/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.11.2018 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя О.І. Склярук

Суддя М.М. Слободін