Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2018 р. м. Рівне Справа № 918/622/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Церковної Н.Ф., за участі секретаря судового засідання Оліфер С.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницький комбінат хлібопродуктів № 2"

до Фізичної особи-підприємця Країло Михайла Васильовича

про стягнення коштів в сумі 40 225,62 грн,

у судовому засіданні приймали участь:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

У вересні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Вінницький комбінат хлібопродуктів № 2" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до фізичної особи-підприємця Країло Михайла Васильовича про стягнення коштів в сумі 40 225,62 грн, з яких: 33 250,00 грн відшкодування за оплачений, але не поставлений товар, 332,50 грн пеня, 5 109,98 грн інфляційні втрати та 1 533,14 грн 3% річні.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки від 23.02.2017 року № 23, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінницький комбінат хлібопродуктів №2" та Фізичною особою-підприємцем Країло Михайлом Васильовичем в частині не поставки товару, внаслідок чого позивачем заявлено вимоги про повернення передоплати за непоставлений товар в сумі 33 250,00 грн та про стягнення 332,50 грн пені, 5 109,98 грн інфляційних втрат та 1 533,14 грн 3% річних.

Ухвалою суду від 28.09.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №918/622/18, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначено на 23.10.2018 року.

Ухвалою суду від 23.10.2018 року розгляд справи відкладено на 13.11.2018 року.

У судове засідання 13.11.2018 року представники сторін не з'явились, уповноважених представників у судове засідання не направили.

Як слідує з Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача є адреса, на яку направлялись поштові повідомлення та повернулись з посиланням на закінчення строку зберігання поштового відправлення.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд зазначає про те, що відповідач не був обмежений у своїх процесуальних правах надати відзив через канцелярію суду або шляхом їх направлення на адресу суду поштовим відправленням.

Згідно з ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ст.252 ГПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 вказаної статті).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка представника відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно, всебічно та повно дослідивши надані у справі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

23.02.2017 року між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець) укладено договір поставки №23 (надалі - договір), за умовами якого продавець зобов'язався поставити покупцю належний товар - дошки хвойних порід, а покупець зобов'язався прийняти цей товар і оплатити його (п. 1.1. договору). Загальна вартість товару (ціна договору) становить 66 500,00 грн (п. 2.1. договору).

За п. 9.2. договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими на те представниками сторін та діє до 31.12.2017 року.

Розділом 5 договору передбачено, що зазначений в п. 1.2. договору товар повинен бути поставлений покупцю протягом 7 календарних днів з моменту укладення даного договору. Покупець повинен оплатити товар протягом 2 робочих днів з моменту його поставки.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивачем, всупереч умовам договору поставки № 23 від 23.02.2017 року здійснено попередні оплати товару за рахунком № 1 від 24.02.2017 року на загальну суму 33 250, 00 грн, про що свідчать платіжні доручення № 19816 та 19817 від 27.02.2017 року. В свою чергу, відповідач товар не поставив, внаслідок чого, на думку позивача, заборгованість відповідача склала 33 250, 00 грн.

Суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 33 250, 00 грн незаконними, необґрунтованими та відмовляє в їх задоволенні виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) встановлює, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В ст. 526 ЦК України закріплено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач обґрунтовує свої вимоги неналежним виконанням відповідачем його зобов'язань з поставки товару за договором поставки № 23 від 23.02.2017 року після того, як позивачем була проведена попередня оплата.

Проте, умовами договору поставки № 23 від 23.02.2017 року не передбачено, що поставка здійснюється після попередньої оплати, отже, твердження позивача, що відповідач порушив умови договору шляхом непоставки позивачу сплаченого товару, є необґрунтованими та позбавленими фактичного та правового обґрунтування, оскільки, як було зазначено вище, позивач зобов'язався оплачувати товар протягом двох робочих днів з моменту його поставки (п. 5.2. договору).

Крім того, позивачем не доведено встановлення відповідачу, в зв'язку з відступом від умов договору, нових строків поставки попередньо оплаченого товару, порушення яких дало б позивачу право вимоги повернення попередньої оплати, як то встановлено ч. 2 ст. 693 ЦК України, відповідно до якої, право вимоги повернення суми попередньої оплати у покупця виникає лише якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк.

За таких підстав вимоги позивача про стягнення з відповідача 33 250,00 грн попередньої оплати є передчасними та позбавленими правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 74 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 332, 50 грн пені, спираючись на п. 6.1 договору, де вказано, що за порушення термінів поставки (передачі) товару покупець має право вимагати від постачальника сплати пені у розмірі 1 % від ціни договору.

Відповідно до п. 2.1. договору загальна вартість товару (ціна договору) становить 66 500, 00 грн без ПДВ.

Відтак, за порушення термінів поставки (передачі) товару позивач мав би вимагати від постачальника сплати пені у розмірі 1 % від ціни договору, а саме - 665,00 грн, проте позивачем заявлено до стягнення суму в розмірі 332,50 грн, що не відповідає умовам договору.

Сума в розмірі 332,50 грн, яку позивач просить стягнути, посилаючись на п. 6.1. договору становить 1 % від суми попередньої оплати, а не від ціни договору, тому підстави для її стягнення відсутні.

Крім того, позивачем на суму попередньої оплати у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано 3% річних в розмірі 1 533,14 грн та 5 109, 98 грн інфляційних втрат.

Суд зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Частиною 2 ст. 536 ЦК України визначено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 01.07.2015 року у справі № 3-357гс15, вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання. Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 15.10.2013 року у справі № 3-30гс13, стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку природного газу, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні ст. 625 ЦК України. За такі дії постачальник несе відповідальність, передбачену ч. 3 ст. 693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлено обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Пунктом 5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (ст. 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2014 року, "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" зазначає, що слід звертати увагу, що одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК, виключає застосування ст. 625 ЦК у тому випадку, коли ст. 536 ЦК застосовується за прямою вказівкою законодавця як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Така вказівка, зокрема, міститься у ч. 3 ст. 693 (нарахування процентів на суму попередньої оплати товару у разі прострочення продавцем передачі товару), ч. 4 ст. 694 (у разі прострочення покупцем оплати товару), ч. 2 ст. 1214 (у разі безпідставно одержання чи збереження грошей) ЦК України.

Проценти річних, про які йдеться у ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених ст. 536 цього Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у згаданій ст. 536 ЦК України, це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними або збереженими грішми (ст. 1214 ЦК України) (6.1 та 6.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

При цьому, слід враховувати, що повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов'язанням), на який можуть нараховуватися лише проценти, передбачені ст. 536 ЦК України.

Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення процентів в порядку ст. 536 ЦК України, слід дослідити, чи передбачено умовами договору розмір відсотків за користування грошовими коштами і тільки після цього, за наявності відповідних обставин, застосовувати положення ст. 536 ЦК України.

Тобто, нарахування відсотків на суму попередньої оплати повинно відбуватися в порядку ст. 536 ЦК України у розмірі, визначеному сторонами за договором.

Оскільки порушене відповідачем зобов'язання не є грошовим, а умовами укладеного між сторонами договору розмір відсотків за користування чужими грошовими коштами не передбачено, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 1 533,14 грн та інфляційних в розмірі 5 109, 98 грн.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північно - Західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Рівненської області (п.17.5 ч.1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2.ст. 261 ГПК України.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано "15" листопада 2018 року.

Суддя Церковна Н.Ф.