ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
УХВАЛА

13.11.2018м. ХарківСправа № 922/3027/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

розглянувши заяву про видачу судового наказу

заявник Публічне акціонерне товариство "Державна акціонерна компанія "Ліки України", м. Київ
боржник Товариство з обмеженою відповідальністю "Центральна районна аптека №62", м. Чугуїв

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Державна акціонерна компанія "Ліки України" звернулось до господарського суду Харківської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна районна аптека № 62" заборгованості в розмірі 13973,13 грн., з яких 11025,69 грн. основного боргу, 2386,89 грн. інфляційних втрат та 560,55 грн. 3% річних.

Дослідивши матеріали заяви про видачу судового наказу, судом встановлено наступне.

Як вбачається із поданої заяви, заявник просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна районна аптека № 62" основну заборгованість в розмірі 11025,69 грн.

На підтвердження наявності заборгованості за вищезазначеним договором, заявником було надано наступні видаткові накладні № 163 від 17.01.2017 року на суму 4077,82 грн., № 164 від 17.01.2017 року на суму 6169,53 грн. та № 527 від 09.02.2017 року на суму 4387,96 грн.

Свої вимоги заявник обґрунтовує укладенням договору поставки № 21-х від 17.06.2013 року, який надано останнім до матеріалів заяви.

Проте видаткові накладні № 163 та № 527 містять підставу поставки/оплати договір № 16/1-НП/Х від 25.04.2016 року, тобто інший договір, ніж надано заявником та на який останній посилається як на підставу видачі судового наказу.

В свою чергу ПАТ "Державна акціонерна компанія "Ліки України" не було надано до заяви договір № 16/1-НП/Х від 25.04.2016 року.

Крім того, заявником зазначено про часткову оплату боржником заборгованості.

Проте з наданого заявником розрахунку неможливо встановити за якими саме накладними відбувалися оплати.

Згідно пунктів 4 та 5 ч. 2 ст. 150 ГПК України, до заяви про видачу судового наказу додаються: копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред'явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Всупереч вищезазначеним нормам, заявником не надано належних доказів, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Крім того, заявником заявлено до стягнення 560,55 грн. 3% річних та 2386,89 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини 1 статті 148 Господарського процесуального кодексу України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором.

Судом встановлено, що вимоги заявника щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна районна аптека № 62" 3% річних та інфляційних втрат, не відповідають приписам статті 148 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не є заборгованістю за своєю правовою природою з огляду на наступне:

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати індексу інфляції та процентів річних є додатковими способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, що ґрунтується на вимогах закону, а не договору.

Отже, вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Державна акціонерна компанія" "Ліки України" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна районна аптека № 62" інфляційних втрат та 3% річних не відповідають приписам ст.148 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не є заборгованістю за своєю правовою природою та не ґрунтуються на умовах договору.

Приймаючи до уваги вищевикладене та необхідність розгляду вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат окремо у позовному провадженні, з дослідженням та перевіркою судом нарахованих сум, підстав таких нарахувань, періодів, тощо, суд вважає, що заява Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Ліки України" про видачу судового наказу в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна районна аптека № 62" 560,55 грн. 3% річних та 2386,89 грн. інфляційних втрат задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ГПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 152 ГПК України передбачено, що про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Враховуючи вищенаведене та те, що заявником було подано заяву з порушенням п.4 та 5 ч. 2 ст. 150 ГПК України, а саме не подано інших документів, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги та вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат не відповідають приписам ст.148 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не є заборгованістю за своєю правовою природою та не ґрунтуються на умовах договору, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу.

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись статтями 148, п.4,5 ч.2 ст. 150, п.1, 3 ч.1 ст.152, 232-235 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у видачі судового наказу Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Ліки України" (вх. №3027/18 від 07.11.2018 року).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала підлягає оскарженню в порядку в порядку ст.255,256 ГПК України.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу..

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/

Ухвалу підписано 13.11.2018 року.

Суддя ОСОБА_1
922/3027/18