ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13 листопада 2018 р. Справа № 903/607/18

за позовом Державного підприємства "Волиньвугілля" в особі відокремленого підрозділу "Волиньвантажтранс"

до Державного підприємства "Нововолинський ремонтно-механічний завод "

про визнання права власності на залізничну колію

Суддя Шум М.С.

секретар с/з ОСОБА_1

Представники сторін:

від позивача: н/з

від відповідача: н/з

Встановив: Державне підприємство "Волиньвугілля" в особі відокремленого підрозділу "Волиньвантажтранс" звернулось з позовом до Державного підприємства "Нововолинський ремонтно-механічний завод "про визнання права власності на залізничну колію.

Ухвалою суду від 20.09.2018р. справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження у справі на 23.10.2018р.

22.10.2018р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив, в якому останній просить в задоволенні позову відмовити. Вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 23.10.2018р. розгляд справи по суті призначено на 13.11.2018р. Зобов'язано позивача по справі подати суду технічну документацію на залізничну колію.

Позивач листом від 05.11.2018р. надав суду копію масштабного плану по залізничній колії.

Позивач та відповідач в судове засідання 13.11.2018р. уповноважених представників не направили, водночас, належним чином були повідомленні про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями №927 та №935 (а.с. 51,52).

Беручи до уваги приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, господарський суд визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, господарським судом, встановлено наступне.

Відповідно до ч.1,2 ст.1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно з ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частинами 1, 2 ст.16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач, відповідно до ч.2 ст.20 Господарського кодексу України, має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 визначено, що ч.2 ст. 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Субєкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України.

Таким чином, сторона при зверненні з позовом до господарського суду повинна довести, що її субєктивне право порушено, не визнано чи оспорюється, а обєктом захисту є її охоронюваний законом інтерес.

Предметом позовних вимог у даній справі є визнання за Державним підприємством "Волиньвугілля" в особі відокремленого підрозділу "Волиньвантажтранс" права власності на залізничну колію РМЗ довжиною 2300 м.

Як на правову підставу для визнання права власності позивач посилається на ст.392 Цивільного кодексу України відповідно до змісту якої власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів, скажімо, на житловий будинок, автомашину тощо. За таких обставин, коли субєктивне право власності ще безпосередньо іншими особами не порушене, власник майна може звернутися до суду з позовом про визнання права власності, який матиме самостійне правове значення і не вимагатиме винесення будь-якого зобовязуючого рішення для інших осіб, оскільки у цьому випадку навіть відсутня така сторона, як відповідач.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин (фізична чи юридична особа, держава, територіальна громада), який вважає себе власником (субєктом права господарського відання або оперативного управління, іншого речового права) певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Позивачем може бути і власник, який втратив документ, що посвідчує його право власності.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпоряджання таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи (йдеться про осіб, які не визнають, заперечують та оспорюють право власності) не перебувають із власником у зобовязальних відносинах.

Вимога про визнання права власності може бути додатковою до іншої вимоги (наприклад, до позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, про усунення порушень права власності, не повязаних з порушенням володіння, про виключення майна з опису тощо). Спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні відповідні правовстановлюючі документи, коли це право оспорюється або не визнається іншими особами, зокрема органами державної влади.

Позивач стверджує, що на балансі останнього знаходиться залізнична колія РМЗ довжиною 2 300 м., інвентаризаційний номер 165, балансовою вартістю - 96 906,00 грн., дата вводу в експлуатацію - 1976 року, однак не здійснив їх державної реєстрації, що і стало підставою для звернення до суду.

Державним підприємством "Волиньвугілля" в особі відокремленого підрозділу "Волиньвантажтранс" до матеріалів позовної заяви долучено копія акту прийому - передачі згідно розподільчого балансу ВП "Волиньвуглезбудпостач" на ДП "Волиньвантажсервіс" від 19.12.2006р., копія акту прийому - передачі основних засобів згідно розподільчого балансу ВП "Волиньвуглезбудпостач" на ДП "Волиньвантажтранс" на 01.12.2006р., копія інвентарної карточки обліку основних засобів, копія інвентаризаційного опису основних засобів та копія масштабного плану на відповідну залізничну колію.

Водночас, з наданих відповідачем - Державним підприємством "Нововолинський ремонтно-механічний завод " доказів до матеріалів справи судом встановлено, що залізнична колія РМЗ довжиною 2 400 метрів, відповідно до інвентаризаційної карточки №1251 введена в експлуатацію в 1969році та взята на облік ДП "Нововолинський ремонтно-механічний завод " під інвентаризаційним номером 0130 (а.с. 43,44).

З вищенаведеного вбачається, що з моменту введення в експлуатацію відповідної залізничної колії та взяття останньої на баланс ДП "Нововолинський ремонтно-механічний завод " у 1969 році, яка постійно перебувала у власності та обслуговуванні даного підприємства .

Отже, такі дії позивача Державного підприємства "Волиньвугілля" в особі відокремленого підрозділу "Волиньвантажтранс" та відповідача Державного підприємства "Нововолинський ремонтно-механічний завод " стосовно спірного майна є не послідовними.

Відповідно до ст.74,86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням , що гуртуються на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому , так і кожному доказу, який міститься у справі , мотивує їх відхилення або врахування кожного доказу.

Отже, позивач - Державне підприємство "Волиньвугілля" в особі відокремленого підрозділу "Волиньвантажтранс" звернувся до господарського суду з позовом про визнання права власності на залізничну колію на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України, однак не подав належних та допустимих доказів для підтвердження наявності правових підстав для задоволення позову.

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 23.03.2015 у справі №906/1162/14.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про визнання за Державним підприємством "Волиньвугілля" в особі відокремленого підрозділу "Волиньвантажтранс" права власності на колію РМЗ довжиною 2 300 м. задоволенню не підлягають.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, в разі відмови у позові повністю, витрати, що пов'язані зі сплатою судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 86, 129, 237-238, 240-241 ГПК України, господарський суд, -

УХВАЛИВ :

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення

Повний текст рішення складено

20.11.2018

Суддя М. С. Шум