Справа № 914/3533/14
Колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у складі: Жуков С.В.- головуючий, Катеринчук Л.Й., Погребняк В.Я. прийнято Постанову від 25.10.2018 про відмову у задоволенні касаційних скарг Міністерства аграрної політики та продовольства України та заступника прокурора Львівської області та залишення без змін постанови Львівського апеляційного господарського суду від 25.07.2018 у справі №914/3533/14.
Відповідно до частини 3 статті 34 ГПК України, суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Мною, Катеринчук Л.Й., при винесенні зазначеної постанови було висловлено окрему думку, суть якої полягає в такому:
1. Постановою ВГСУ 19.01.2017 (колегія суддів: Удовиченко О.С., Погребняк В.Я., Поліщук В.Ю.) у даній справі було скасовано судові рішення про введення ліквідаційної процедури боржника та надано суду при подальшому здійсненні процедури банкрутства дослідити обставини створення Державного підприємства "Львівське агроторгове підприємство", визначити склад майна, яке закріплене за ним на праві господарського відання та може в подальшому складати ліквідаційну масу, зазначаючи про те, що відповідно до частини 4 статті 96 Закону про банкрутство положення цього Закону не застосовуються до юридичних осіб-підприємств, що є об'єктами права державної власності, які не підлягають приватизації, в частині санації чи ліквідації після виключення їх у встановленому порядку з переліку таких об'єктів.
Отже, вказівки касаційного суду щодо необхідності дослідження при подальшому розгляді справи про банкрутство №914/3533/14 правового статусу майна боржника є обов'язковими для судів згідно із статтею 316 ГПК України, оскільки правовий статус майна боржника як такого, що не підлягає приватизації, виключає не тільки можливість введення щодо нього ліквідаційної процедури, але й подальше здійснення санації боржника з відчуженням об'єктів права державної власності, які не підлягають приватизації у будь-який спосіб.
Тому, здійснюючи подальший розгляд справи у процедурі санації, місцевий суд цілком обґрунтовано здійснив аналіз доказів передачі новоствореному державному підприємству, яким є боржник, цілісного майнового комплексу юридичної особи Львівський державний виноробний завод "Укрвино", яка перебуває у переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації відповідно до Закону України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" та дійшов цілком обґрунтованого висновку, що такий цілісний майновий комплекс не підлягає приватизації, як об'єкт права власності відповідно до статті 191 ЦК України, що також узгоджується з поняттям "об'єкти права державної власності", визначеним Порядком відчуження об'єктів державної власності, затвердженим Постановою КМУ №803 від 06.06.2007, за яким "це матеріальні активи, які відповідно до законодавства визнаються основними фондами; відчуження майна може здійснюватися лише за умови врахування особливостей правового режиму окремого майна, наявності встановлених законодавчими актами обтяжень чи обмежень стосовно розпорядження майном" (сторінка 8 ухвали місцевого суду 22.05.2018).
Встановивши правовий статус цілісного майнового комплексу боржника, як об'єкта майнових прав держави, що не підлягає приватизації, місцевий суд правильно застосував статтю 7 Закону про банкрутство, зазначивши про неможливість здійснення щодо такого боржника процедури санації.
Я, Катеринчук Л.Й., погоджуюся з правильним застосуванням судом першої інстанції норм Закону про банкрутство та положень цивільного законодавства щодо визначення правового статусу майна боржника, як об'єкта права державної власності (єдиного майнового комплексу), що не підлягає приватизації, та вважаю юридичні висновки постанови апеляційного суду від 25.07.2018 щодо правового статусу майна боржника, як такого, що дозволяє здійснення санації, та виключає застосування положень статей 7, 96 (частина 4) Закону про банкрутство щодо боржника юридично неспроможними та такими, що здійснені без системного застосування норм цивільного права та законодавства про банкрутство.
Дійсно, частиною 4 статті 96 Закону про банкрутство передбачено, що положення цього Закону застосовуються до юридичних осіб-підприємств, що є об'єктами права державної власності, які підлягають приватизації, в частині санації чи ліквідації після виключення їх у встановленому порядку з переліку таких об'єктів.
Отже, застосувавши мовну конструкцію "застосовуються до юридичних осіб-підприємств", законодавець під юридичною особою-підприємством мав на увазі "єдиний майновий комплекс підприємства", визначений як об'єкт права власності відповідно до статті 191 ЦК України, оскільки тільки єдиний майновий комплекс підприємства визначається цивільним законодавством, як об'єкт права власності. Тому положення частини 4 статті 96 Закону про банкрутство повинні застосовуватися судами в системному зв'язку з положеннями статті 191 ЦК України та іншими спеціальними нормами права, які визначають правові підстави відчуження державного майна та ведення процедур банкрутства.
2. Статтями 5, 9, 18 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" передбачено особливості управління державним майном, яке не підлягає приватизації, які полягають у такому: Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом. Здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України приймає рішення про відчуження та списання об'єктів державної власності; нерухоме майно об'єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може бути відчужене, вилучене, передане до статутного капіталу господарських організацій і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження ; мирові угоди, плани санації та переліки ліквідаційних мас та зміни і доповнення до них у справах про банкрутство господарських організацій з корпоративними правами держави понад 50 відсотків їх статутного капіталу погоджуються з суб'єктом управління об'єктами державної власності, Фондом державного майна України (стосовно господарської організації, яка перебуває у процесі приватизації).
Відповідно до частини 4 статті 300 ГПК України, касаційний суд не обмежений доводами касаційної скарги та має право застосувати норми матеріального права у випадку їх неправильного застосування судами, до таких випадків належить неправильне тлумачення закону (частини 4 статті 96 Закону про банкрутство) згідно з частиною 3 статті 311 ГПК України.
Отже, касаційний суд більшістю голосів складу суду не в повному обсязі скористався наданими йому повноваженнями, обмежившись виключно доводами скаржників про неправильне застосування частин 4, 12 статті 96 Закону про банкрутство та не застосував її в системному тлумаченні зі статтею 191 ЦК України, статтями 5, 9, 18 "Про управління об'єктами державної власності", Порядком відчуження об'єктів державної власності, затвердженим Постановою КМУ №803 від 06.06.2007, що обґрунтовує незаконність постанови апеляційного суду як такої, що прийнята з неправильним тлумаченням норм матеріального права згідно з частиною 3 статті 311 ГПК України.
3. Апеляційний суд жодним чином не проаналізував в оскаржуваній постанові та не спростував встановлених фактичних обставин того, що "учасники провадження у справі мали всі необхідні умови і достатньо часу для укладення мирової угоди та її погодження у встановленому законодавством порядку, проте не надали суду станом на день розгляду справи мирової угоди, яка б підлягала затвердженню судом, чи доказів, які б підтверджували наміри укладення мирової угоди" (а.с. 9 ухвали 22.05.2018), що за висновками суду першої інстанції обґрунтовує неможливість подальшого здійснення санації боржника, введеної ухвалою суду 30.03.2015, максимальні строки якої згідно з частиною 1 статті 28 Закону про банкрутство (1 рік) давно закінчилися, що надавало суду право закрити провадження у справі згідно частини 6 статті 36 Закону про банкрутство за відсутності рішення комітету кредиторів боржника в межах строків санації про подальший хід процедури банкрутства.
З огляду на таке, вважаю, що за відсутності спростування зазначених висновків місцевого суду іншими висновками апеляційного суду, постанова апеляційного суду в частині скасування ухвали суду 22.05.2018 є немотивованою жодним чином.
Також, вважаю неправильним тлумачення частини 6 статті 36 Закону про банкрутство складом колегії касаційного суду, яке застосовано виключно щодо строків санації, які можуть бути встановлені у плані санації, в той час як максимальні строки санації згідно з частиною 1 статті 28 Закону про банкрутство, які порушені в даному випадку на 2 роки, касаційний суд чомусь не прийняв до уваги.
4. Також, неправильними є посилання апеляційного суду на правову позицію у справі №908/3667/13 згідно постанови Верховного Суду України від 10.02.2016, яка прийнята щодо боржника - ПАТ "Азовські мастила і оливи", за правовим статусом майно якого не є державною власністю та щодо якого встановлено інші обставини провадження у справі про банкрутство, які не є подібними з обставинами, які встановлено судами в даній справі, а зокрема, щодо перебування боржника у процедурі санації без затвердження плану санації близько 3 років та наявності правових підстав для закриття провадження у справі саме з огляду неприйняття комітетом кредиторів в межах строків санації рішення про подальший хід процедури банкрутства.
На підставі викладеного та керуючись статтями 240, 308, 311, 315 ГПК України, вважаю правильним скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 у справі №914/3533/14 та залишити в силі ухвалу Господарського суду Львівської області від 22.05.2018.
Суддя Верховного Суду Катеринчук Л.Й.