РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
14.11.2018Справа № 910/11555/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді ДЖАРТИ В.В., за участі секретаря судового засідання Топіхи І.О., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу
за позовом Міністерства оборони України
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС ТЕХНОЛОДЖІ"
про стягнення 748 591,40 грн,

Представники учасників процесу згідно протоколу від 14.11.2018,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2018 року Міністерство оборони України (далі - позивач, Міністерство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС ТЕХНОЛОДЖІ" (далі - відповідач, Товариство) про стягнення 748 591,40 грн штрафних санкцій, з яких 332 707,20 грн пеня, 415 884,20 грн штраф.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за державним контрактом на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням №403/1/17/70 від 31.10.2017 в частині своєчасної поставки товару.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №910/11555/18 для розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 02.10.2018.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у підготовчому судовому засіданні було оголошено перерву до 10.10.2018.
У підготовчому судовому засіданні 10.10.2018 представник відповідача подав для долучення до матеріалів справи відзив на позов, а також заявив клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 підготовче судове засідання було відкладено на 22.10.2018.
У підготовче судове засідання 22.10.2018 прибули представники позивача та відповідача. Сторонами будь-яких заяв чи клопотань не заявлено.
За наслідками судового 22.10.2018 судом була постановлена ухвала про закриття підготовче провадження та призначення до розгляду по суті в судовому засіданні 14.11.2018.
Під час судового засідання 14.11.2018 представник позивача просив позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на обставини та факти, викладені в позовній заяві.
У свою чергу представник Товариства проти задоволення позовних вимог заперечував, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.
Відповідно статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

У період з 30.06.2017 по 31.10.2017 Міністерством оборони України згідно Закону України "Про публічні закупівлі" в електронній системі закупівель (https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2017-06-30-001590-b) було проведено відкриті торги на закупівлю Лічильної та обчислювальної техніки (30140000-2) (сканерно-плотерна система "Сканкарт" або еквівалент) ідентифікатор закупівлі UA-2017-06-30-001590-Ь.
Для участі в зазначеній процедурі торгів було подано тендерні пропозиції наступних учасників: Товариство з обмеженою відповідальністю "ВС Технолоджі", Товариство з обмеженою відповідальністю "Грін Лайт корпоративні рішення", Товариство з обмеженою відповідальністю "Айті- Солюшнс", Товариство з обмеженою відповідальністю "AM Інтегратор Груп", Товариство з обмеженою відповідальністю "Техніка для бізнесу", Товариство з обмеженою відповідальністю "Айті-Солюшнс".
До аукціону замовником були допущені тендерні пропозиції наступних учасників: Товариство з обмеженою відповідальністю "ВС Технолоджі", Товариство з обмеженою відповідальністю "Грін Лайт корпоративні рішення", Товариство з обмеженою відповідальністю "AM Інтегратор Груп".
Тендерним комітетом замовника у відповідності до частини шостої статті 28 Закону України "Про публічні закупівлі" переможцем торгів у процедурі торгів визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "ВС Технолоджі" (витяг з протоколу від 20.10.2017 №75/429/17 опубліковано 20.10.2017).
31.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВС Технолоджі" (виконавець за контрактом) та Міністерство оборони України (замовник за контрактом) укладено державний контракт на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням № 403/1/17/70 (далі контракт), відповідно до умов якого виконавець зобов`язується поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства лічильну та обчислювальну техніку (30140000-2) (сканерно-плотерна система "Сканкарт" або еквівалент), а саме сканерно-плотерну систему "Скаикарт-М.1" з програмним забезпеченням, зазначену в специфікації (додаток 1 до контракту), а замовник - прийняти через 5277 військове представництво Міністерства оборони України: 03148, м. Київ, проспект Леся Курбаса, 2-6 (далі - представник замовника) та вантажоодержувача - військову частину НОМЕР_1 (08298, Київська область, смт. Коцюбинське, вулиця Пономарьова, 24), та оплатити таку продукцію.
Відповідно до пункту 10.1 контракту набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2017.
Відповідно до пункту 3.1. контракту поставка виконавцем та приймання вантажоодержувачем продукції за контрактом здійснюється у місці поставки на підставі видаткової накладної з оформленням вантажоодержувачем акту за формою № 4.
Згідно з пунктом 3.7 контракту прийнята представництвом замовника продукція поставляється виконавцем відповідно до умов DDP на склад замовника згідно з міжнародними правилами тлумачення термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року та передається вантажоодержувачу за адресою, вказаною у специфікації.
Пунктом 3.10. контракту визначено, що датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки продукції є дата підписання вантажоодержувачем акта за формою № 4. Датою виконання умов контракту є дата підписання сторонами акта приймання-передачі продукції.
Відповідно до пункту 4.1 контракту виконавець зобов`язаний поставити продукцію згідно з умовами контракту не пізніше строку, визначеного специфікацією, та надати замовнику документи згідно з пунктом 2.7 контракту.
Як додаток 1 до державного контракту від 31.10.2017 № 403/1/17/70 між сторонами було підписано специфікацію поставки, відповідно до умов якої сторони визначили, що поставка здійснюється у термін до 31.10.2017.
02.01.2018 Міністерство звернулось до відповідача із претензією № 403/2/3/19, в якій повідомило останнього, що станом на 31.12.2018 документи від Товариства, що підтверджують поставку продукції не отримано, а тому наявні підстави для нарахування 02.01.2018 Міністерство звернулось до відповідача із претензією № 403/2/3/19, в якій повідомило останнього, що станом на 31.12.2018 документи від Товариства, що підтверджують поставку продукції не отримано, а тому наявні підстави для нарахування штрафних санкцій пені та штрафу.
У відповідь на вказану претензію 16.02.2018 Товариство скерувало лист, в якому зазначило про відсутність підстав застосування штрафних санкцій до відповідача, оскільки прострочення виконання поставки продукції сталось безпосередньо з вини замовника.
Оскільки відповідач у добровільному порядку не здійснив виплату нарахованих штрафних санкцій, Міністерство звернулось із даним позовом до суду в межах якого просить стягнути з Товариства 332 707,20 грн пені та 415 884,20 грн штрафу за період з 31.10.2017 по 27.12.2017.
Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.
Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі ГК України).
Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.
Відповідно до частини 1 статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною 4 статті 265 ГК України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.
Реалізація суб`єктами господарювання товарів не господарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 ГК України).
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до норм частини 1 та частини 2 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Вищевикладене стало підставою для ухвалення рішення у справі № 910/2898/18 від 17.05.2018, яким зобов`язано Міністерство оборони України протягом 30 (тридцяти) календарних днів виконати обов`язки за державним контрактом від 31.10.2017 № 403/1/17 про поставку продукції Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Технолоджі" за державним замовленням відповідача, щодо виконання приймання товару, а саме: забезпечити проведення приймального контролю якості товару та подальше приймання від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Технолоджі" поставленого товару сканерно-плотерну систему "Сканкарт-М1" у кількості 24 (двадцять чотири) комплекти загальною вартістю 5 941 202,00 грн. Вказане рішення залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду в справі № 910/2898/18 від 17.07.2018.
Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.
Статтею 611 ЦК України зазначено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.
Відповідно до частини 1 статті 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.
Частиною 1 статті 549 ЦК України визначено, що неустойка це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно з нормами статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
При цьому, суд зазначає, що розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Неустойка в розумінні статті 549 ЦК України - це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов`язань.
Пунктом 7.2 Договору передбачено, що за порушення строків поставки продукції виконавець сплачує замовнику пеню в розмірі 0,1 відсотка від вартості (з ПДВ) непоставленої (недопоставленої) продукції, за кожний день прострочення поза встановлені контрактом строки поставки, а за прострочення понад тридцять днів з виконавця додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної суми.
Суд звертає увагу, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України в постановах від 28.02.2011 у справі № 23/225 та від 27.04.2012 у справі № 06/5026/1052/2011.
За приписами статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Під час розгляду цього спору відповідач наголошував на тому, що поставку продукції неможливо було здійснити раніше з підстав того, що контракт був підписаний сторонами датою граничного строку поставки продукції за контрактом 31.10.2017.
Оскільки спірний контракт укладався за наслідками проведення публічних закупівель мало місце неодноразове оскарження різними учасниками спірних закупівель на різних стадіях (UA-2017-06-30-001590-b.b2 від 03.08.2017, UA-2017-06-30-001590-b.a3 від 11.09.2017, UA-2017-06-30-001590-b.a4 від 12.10.2017). Зазначені обставини вбачаються з електронної системи закупівель (https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2017-06-30-001590-b), які в розумінні частини 3 статті 75 ГПК є загальновідомими та не потребують доказування.
Так, як вбачається з указаної електронної системи, повідомлення про намір укласти договір було опубліковане 20.10.2017 о 12:49, а повідомлення про укладення контракту 06.11.2017 о 14:36, тобто у строк пізніший ніж мало бути здійснена поставка продукції згідно контракту.
Викладене вище в сукупності дає можливість дійти висновку, що прострочення поставки замовленої продукції з боку Товариства сталось не з його вини.
Крім того, згідно з нормами частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так рішенням у справі № 910/2898/18 судом було встановлено, що листом № 221 від 27.12.2017 Товариство звернулось до Командира військової частини НОМЕР_2 з проханням підтвердження факту виконання поставки 27.12.2017 та наявності на складі сканерно-плотерних систем "Сканер-М1" (лічильна та обчислювальна техніка (30140000-2), згідно державного контракту № 403/1/17/70 від 31.10.2017 у кількості 24 комплекти.
Листом № 12 від 04.01.2018 від тимчасово виконуючого обв`язки командира військової частини НОМЕР_3 до Товариства надійшов лист з підтвердженням того, що з 27.12.2017 у військової частини НОМЕР_3 знаходяться сканерно-плотерних систем "Сканер-М1" у кількості 24 комплекти та готові до прийняття.
Вказане свідчить про вчинення Товариством дій, спрямованих на належне виконання контракту.
Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010).
Беручи до уваги викладене вище, враховуючи, що Товариством належними та допустимим доказами доведено факт відсутності його вини у простроченні виконання зобов`язання з поставки продукції за спірним контрактом, суд дійшов висновку про відмову Міністерству в задоволенні його позовних вимог щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій.
Судовий збір відповідно до положень статті 129 ГПК України покладаються на позивача.
Керуючись статтями 73-74, 76-80, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС ТЕХНОЛОДЖІ" про стягнення 748 591,40 грн відмовити повністю.
2. Судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, покладаються на Міністерство оборони України.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене19.11.2018.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ