ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року Справа № 915/558/18
м. Миколаїв

За позовом: Моторного (транспортного) страхового бюро України

до відповідача: Військової частини НОМЕР_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1

про: стягнення в порядку регресу 20235,00 грн.,

Суддя: Смородінова О.Г.
Секретар судового засідання: Ржепецька К.М.

за участю представників сторін:
від позивача: не з`явився,

від відповідача: Хандобініна Ю.М. за довіреністю № 1576 від 08.10.2018; Фартушний О.О. за довіреністю № 400 від 05.03.2018,

від третьої особи: не з`явився.

Суть спору:

11 червня 2018 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою б/н від 06.06.2018 (вх. № 6909/18) про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 коштів в розмірі понесених витрат: 20235,00 грн. основного боргу.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі: постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.08.2014 по справі № 490/7512/14-п; рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 02.03.2018 по справі № 713/1894/17; заяви від 18.07.2014; полісу № АЕ/0491924; звіту № 78/07/2014 про оцінку вартості (розміру) збитків, завданих пошкодженням колісного транспортного засобу; протоколу огляду ТЗ від 23.06.2014; платіжних доручень № 7172 від 28.08.2014 та № 1/23746 від 17.12.2014; претензії від 03.04.2018; норм статей 1166, 1172, 1187, 1191 Цивільного кодексу України та статей 22, 38, 41 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та мотивовані таким: 06.06.2014 в м. Миколаєві по вул. Пушкінській мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля КРАЗ, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля Ford Transit Connect, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 . Вина ОСОБА_1 у скоєнні ДТП підтверджується постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.08.2014. Наслідком ДТП стало пошкодження ТЗ Ford Transit Connect. Відповідно до звіту про оцінку № 78/07/2014 від 15.07.2014 вартість матеріального збитку становить 23086,80 грн. У зв`язку з настанням події МТСБУ здійснило регламентовану виплату потерпілій особі в розмірі 19239,00 грн., а також 996,00 грн. за послуги аварійного комісара. У зв`язку з цим до Вижницького районного суду Чернівецької області, представником МТСБУ було поданого позов до ОСОБА_1 , де як третя особа залучалась Військова частина НОМЕР_1 . 02 березня 2018 року Вижницьким районним судом Чернівецької області було розглянуто дану справу та винесено рішення, яким було відмовлено у задоволенні позову МТСБУ до ОСОБА_1 , внаслідок подання позову до неналежного відповідача.

03 квітня 2018 року МТСБУ звернулось до відповідача з листом про компенсацію в добровільному порядку витрат, понесених у зв`язку з проведенням регламентної виплати потерпілому, а також витрат понесених МТСБУ для встановлення розміру збитку та збору документів. На даний час в добровільному порядку відповідачем не компенсовано витрати МТСБУ.

Оскільки МТСБУ відповідно до Закону здійснило регламентну виплату за водія транспортного засобу, який спричинив ДТП і не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та оскільки ОСОБА_3 на момент дорожньо-транспортної пригоди був військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони, призваний 10.04.2013 призовною комісією Вижницького району на строкову службу, звільнений (демобілізований) в запас 07.04.2017, потрапив в ДТП на автомобілі, що належить військовій частині під час виконання службових обов`язків, позивач просить стягнути зазначене відшкодування з відповідача.

Відповідач у відзиві № 1127 від 18.08.2018 на позов заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні, у зв`язку із пропуском позовної давності. Посилаючись на ст. 13.1, 38.2.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначає, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій. Крім того, посилаючись на ст. 256 та 257 ЦК України вказує, що виплата потерпілій особі у розмірі 19239,00 грн., а також розмірі 996, 00 грн. за послуги аварійного комісара, були здійснені 17 грудня 2014 року, відповідач вважає, що строк позовної давності сплив 17 грудня 2017 року, лист про компенсацію в добровільному порядку витрат, понесених МТСБУ був відправлений 03 квітня 2018 року.

Позивач у відповіді на відзив б/н від 25.11.2018 (вх. № 9649/18 від 02.08.2018) заперечує проти доводів зазначених у відзиві та вважає, що подання до Вижницького районного суду Чернівецької області МТСБУ позову до ОСОБА_1 було підставою для переривання перебігу строку позовної давності.

08 листопада 2018 року в судове засідання з`явились повноважні представники відповідача.

08 листопада 2018 року позивач та третя особа в судове засідання своїх представників не направили, про причини нез`явлення суд не повідомили, хоча про час та місце його проведення повідомлені належним чином.

08.11.2018 за результатами розгляду справи, суд на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представників відповідача, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

Як встановлено постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.08.2014 по справі №490/7512/14-п, 06.06.2014 біля 12:15 год. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «КРАЗ 6322», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по вул. Пушкінська та при буксируванні із застосуванням жорсткого зчеплення транспортного засобу марки "ЗІЛ 131", реєстраційний номер НОМЕР_4 при виході із парку не простежив за справністю зчеплювального пристрою, внаслідок чого на перехресті пр. Леніна відбулося від`єднання пристрою, внаслідок чого транспортний засіб "ЗІЛ 131" реєстраційний номер НОМЕР_4 продовжив самовільний рух та допустив наїзд на стоячий автомобіль марки "Ford Transit Connect", реєстраційний номер НОМЕР_3 , водій якого, гр. ОСОБА_2 , знаходився всередині. Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Також цією ж постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в доход держави в розмірі 340 гривень.

З копії висновку №78/07/2014 оцінки вартості (розміру) збитків, завданих транспортному засобу марки «Ford Transit Connect», реєстраційний номер НОМЕР_3 від 15.07.2014 року вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Ford Transit Connect», реєстраційний номер НОМЕР_3 становить 23086,80 грн.

ОСОБА_2 звернувся до МТСБУ із заявою від 18 липня 2014 року про відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 06.06.2014 в м. Миколаєві.

МТСБУ сплатив потерпілому 19239,00 грн., згідно платіжного доручення № 1/23746 від 17 грудня 2014 року.

Також МТСБУ здійснено виплату в розмірі 996,00 грн. за послуги аварійного комісара, згідно платіжного доручення № 7172 від 28.08.2014.

З військового квитка Серія НОМЕР_5 вбачається, що ОСОБА_1 призвано на військову службу 10.04.2013, який 30.10.2014 переведений на військову службу за контрактом Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 37-ПМ на посаду водія-кранівника. Звільнений в запас 07.04.2017.

Як зазначає позивач, до Вижницького районного суду Чернівецької області, представником МТСБУ було подано позов до ОСОБА_1 , в якому як третя особа залучалась військова частина НОМЕР_1 .

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 02.03.2018 по справі № 713/1894/17 у задоволенні позову Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою в сумі 20235,00 грн., судового збору в сумі 1600 гривень 00 коп., витрат на правову допомогу в сумі 2000 гривень відмовлено.

Як на підставу відмови у задоволенні позову суд зазначив, що позовну заяву подано до неналежного відповідача.

Як вбачається з інформації позивача, яка підтверджена представником відповідача у судовому засіданні автомобіль КРАЗ державний номер НОМЕР_6 належить на праві власності юридичній особі Військовій частині № НОМЕР_1 Збройних сил України.

Позивач оформив та направив на адресу відповідача претензію б/н від 03.05.2018, в якій позивач запропонував добровільно погасити заборгованість в розмірі 20235,00 грн.

Оскільки позивачем здійснено страхове відшкодування відповідно до положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", бюро звернулось позовом до відповідача про стягнення в порядку регресу, сплаченого страхового відшкодування в розмірі 20235,00грн.

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача про стягнення з відповідача в порядку регресу виплаченої потерпілій особі регламентної виплати.

Підставою постанова Центрального суду м. Миколаєва від 20.08.2014 у справі № 490/7512/14-п, застосування статей 1166, 1172, 1187, 1191 Цивільного кодексу України та статей 22, 38, 41 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Отже, спірні відносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями чинного законодавства про страхування.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, виходячи з наступних підстав:

Статтею 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі-Закон) передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно положень статті 29 вказаного Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленого законодавством.
Відповідно до пунктів 34.1, 34.2 статті 34 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбаченихстаттею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Приписами пп. а) ч.1 п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Як досліджено вище, позивач на підставі п. 41.1 ст. 41 вищезазначеного Закону здійснив виплату страхового відшкодування потерпілій особі у сумі 19239,00 грн. та 996,00 грн. за послуги аварійного комісара.

За змістом ст. 40 Закону МТСБУ є гарантом відшкодування шкоди: на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", заподіяної власниками та/або користувачами транспортних засобів, якщо такі власники та/або користувачі надали іноземним компетентним органам страховий сертифікат "Зелена картка", виданий від імені страховиків - членів МТСБУ; на території України, заподіяної водіями - нерезидентами, на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", за інших обставин, визначених чинним законодавством про цивільно-правову відповідальність.

Згідно з пп. 38.2.1 п. 38.2 статті 38 Закону МТСБУ, після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до пп. 13.1 ст. 13 Закону учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе особа, яка її завдала. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відповідальність покладається на особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, навіть якщо ця особа безпосередньо не здійснювала експлуатації цього джерела.

За приписами ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Враховуючи норми вищезазначених норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що МТСБУ, в контексті правовідносин, які склались в даній справі, наділений правом подати регресний позов до власника чи водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

В даному випадку позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, в порядку регресу звернувся до відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , як до особи, з якою під час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом КРАЗ, державний номер НОМЕР_2 .

Суд звертає увагу, що якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відповідальність покладається на особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, тобто першочерговим у визначені особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду є власник такого джерела.

Відповідно до п.1.6 ст.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні, зокрема, власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Частинами 1, 2 ст. 3 ЗУ "Про правовий режим майна у Збройних силах України" визначено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 ГПК України).

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, оскільки позивачем підтверджено, що автомобіль КРАЗ, державний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 , під час скоєння ДТП, внаслідок якої було завдано шкоди автомобілю Ford Transit Connect державний номер НОМЕР_3 , належить відповідачу, суд дійшов висновку, що позивач відповідно до норм пп. 38.2.1 п. 38.2 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" правомірно та обґрунтовано звернувся до суду до юридичної особи (відповідача), яка має відповідати перед позивачем за зобов`язаннями.

Разом із тим, розглянувши та проаналізувавши заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтями 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 цього Кодексу).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З матеріалів справи, зокрема, постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.08.2014 у справі про адміністративне правопорушення (справа № 490/7512/14-п) ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. При цьому, у вступній частині постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.08.2014 містяться відомості про перебування ОСОБА_1 на час вчинення ДТП на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .

Визначаючи початок перебігу позовної давності в даній справі (відповідно до ч.6 ст. 261 ЦК України), слід враховувати, коли про порушене право дізнався позивач. З огляду на викладене, враховуючи, що постанова Центрального районного суду м. Миколаєва у справі про адміністративне правопорушення (справа № 490/7512/14-п) датована 20.08.2014, враховуючи також звернення позивача з позовом до ОСОБА_1 у Вижницький районний суд Чернівецької області, суд вважає, що позивачем не доведено жодними належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами, як це передбачено ст.ст. 76-79 ГПК України, факту того, що позивач довідався або міг довідатись про порушення прав та законних інтересів безпосередньо в межах строку протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку позову до суду (позовна давність).

Крім того, виплата потерпілій особі у розмірі 19239,00 грн., а також 996,00 грн. за послуги аварійного комісара були здійснені позивачем 17.12.2014, а позивач із позовом до господарського суду звернувся 11.06.2018, тобто з пропущенням строку позовної давності, як то передбачено ст. 257 ЦК України.

Посилання позивача на переривання строку позовної давності у зв`язку із його зверненням з позовом до Вижницького районного суду Чернівецької області, суд вважає не обґрунтованими, оскільки статтею 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Так, позивач звертаючись із позовом до Вижницького районного суду Чернівецької області зазначив відповідачем ОСОБА_1 при цьому, зазначення третьою особою військової частини № НОМЕР_1 , не є пред`явленням особою позову до боржника в розумінні приписів ч. 2 ст. 264 ЦК України.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яку відповідно до Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія ЮКОС" проти Росії).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом відповідно до ст. 267 ЦК України, та як наслідок, у задоволенні позову належить відмовити з мотивів пропуску строку позовної давності.

Судовий збір, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 86, 123, 129, 201, 219, 220, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку, визначеному статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:
позивач: Моторно (транспортне) страхове бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8; адреса для листування: 79060, м. Львів, вул. Ак. Підстригача, 6; ідентифікаційний код 21647131);

відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_7 );

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ).

Повне рішення складено та підписано 13 листопада 2018 року.

Суддя О.Г. Смородінова