ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2018 р. Справа№ 910/8397/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі: Петрик М.О.

за участю представників сторін:

від ВДВС: Нещадим І. С.;

від позивача (за первісним позовом): Гончарук М. П.;

від відповідача (за первісним позовом) Цибізова О. О.;

від третьої особи 1: Перепелицін К. М.;

від третьої особи 2: не з'явились;

від третьої особи 3: не з'явились;

від прокуратури: Морозов В. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київський метрополітен"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 р. (повний текст складено 27.08.2018 р.)

за скаргою Комунального підприємства "Київський метрополітен" на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

у справі № 910/8397/16 (суддя - Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Австо-Угорська Лізингова Компанія"

до Комунального підприємства "Київський метрополітен"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1. Київської міської ради

2. Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

3. Київської міської державної адміністрації

за участю Прокуратури міста Києва

про стягнення 2 705 379 935, 83 грн., розірвання договору та витребування майна

та за зустрічним позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Австо-Угорська Лізингова Компанія"

про визнання недійсним пункту договору

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог скарги

22.06.2018 р. Комунальне підприємство «Київський метрополітен» подало до Господарського суду міста Києва скаргу на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Скарга обґрунтована тим, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 07.06.2018 р. була прийнята постанова ВП № 55700556 про арешт коштів боржника, якою було постановлено накласти арешт на кошти в межах суми 1 833 404 183,64 грн., що перебувають у всіх касах КП «Київський метрополітен» та надходять до них; арешт поширюються також на кошти, що надходять до всіх кас КП «Київський метрополітен» після прийняття зазначеної постанови; у разі надходження коштів до кас боржника слід зупинити видаткові операції з кас боржника на суму 1 833 404 183,64 грн.; кошти, що знаходяться (надходять) до всіх кас КП «Київський метрополітен» зараховувати на депозитний рахунок Міністерства юстиції України; у разі неможливості зарахування коштів на депозитний рахунок Міністерства юстиції України, вносити кошти до ПАТ «Укрсиббанк» на розрахунковий рахунок КП «Київський метрополітен»; зазначені дії здійснювати до повного виконання рішення суду, про що повідомляти державного виконавця.

Скаржник зазначає, що вказана постанова є неправомірною та такою, що порушує права боржника та не відповідає вимогам законодавства, а дії державного виконавця щодо постановлення даної постанови є безпідставними та необґрунтованими.

Зокрема, у поданій скарзі зазначається, що арешт на грошові кошти може накладатися виключно на підставі постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника, а не на підставі постанови про арешт коштів боржника; згідно діючого законодавства повноважень з зупинення видаткових операцій державному виконавцю не надано.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва у справі № 910/8397/16 від 22.08.2018 р. в задоволенні скарги Комунального підприємства "Київський метрополітен" на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що існують два шляхи арешту майна боржника: шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника, або шляхом винесення постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Оскільки арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, він є способом накопичення коштів на заблокованих рахунках боржника для подальшого примусового списання коштів з таких рахунків, або фізичного їх вилучення у випадку накладення арешту на каси. Тобто, винесення оскаржуваної постанови про арешт коштів боржника від 07.06.2018 р. в межах виконавчого провадження ВП№55700556 є правомірним та таким, що здійснено у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з вказаною ухвалою, Комунальне підприємство "Київський метрополітен" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 р. та прийняти нове рішення, яким визнати постанову про арешт коштів боржника від 07.06.2018 р. ВП №55700556 прийняту державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України такою, що суперечить нормам діючого законодавства та неправомірною; зобов'язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України скасувати Постанову про арешт коштів боржника від 07.06.2018 р. ВП №55700556.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що арешт на готівкові грошові кошти здійснюється на підставі постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника в порядку, визначеному Інструкцією, а не постанови про арешт коштів. Також апелянт зазначив, що до повноважень державного виконавця не входить накладення арешту на кошти, що надходять до кас, як це передбачено у попередньому Законі України «Про виконавче провадження». Крім того, апелянт зазначав, що згідно діючого законодавства повноважень з зупинення видаткових операцій державному виконавцю не надано.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2018 р., справу № 910/8397/16 було передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Гаврилюк О.М., Сулім В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2018 р. колегією суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Гаврилюк О.М., Сулім В.В. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Київський метрополітен" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 р. у справі № 910/8397/16.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" № 454/2017 від 29.12.2017 р. ліквідовано Київський апеляційний господарський суд.

Згідно ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 р. в газеті "Голос України" № 185(6940) опубліковано повідомлення про початок роботи Північного апеляційного господарського суду з 03.10.2018 р.

Частиною 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Актом прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 р. справу № 910/8397/16 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/8397/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча суддя; судді - Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2018 р. апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київський метрополітен" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча) судді: Пономаренко Є. Ю., Руденко М. А.

Позиції учасників справи

21.09.2018 р. через відділ документального забезпечення суду від скаржника надійшли додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги.

У даних поясненнях КП "Київський метрополітен" зазначало, що проаналізувавши пункт 3 оскаржуваної постанови від 07.06.2018 р. ВП № 55700556 можна зробити висновок, що державним виконавцем було визначено можливість продажу засобів оплати проїзду та заборонено боржнику здійснювати таку видаткову операцію як надання решти (здачі) пасажирам при придбанні останніми проїзних засобів, що суперечить нормам Законодавства України.

Представники третіх осіб 2, 3 у судове засідання 12.11.2018 року не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час і місце розгляду справи представники сторін були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні 12.11.2018 р. представник боржника апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та задовольнити подану скаргу на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Представники третьої особи 1 та прокуратури у судовому засіданні 12.11.2018 р. апеляційну скаргу боржника просили задовольнити.

Представники ВДВС та стягувача проти апеляційної скарги заперечували, ухвалу суду першої інстанції просили залишити без змін.

Заявлені у справі клопотання учасників справи та результати їх розгляду.

08.10.2018 р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Австо-Угорська Лізингова Компанія" було подано клопотання про зміну найменування позивача, в якому останній повідомляє суд, що 21.09.2018 загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Укррослізинг" було вирішено змінити найменування Товариства з обмеженою відповідальністю "Укррослізинг" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Австо-Угорська Лізингова Компанія".

До зазначеного клопотання доданого відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що 27.09.2018 р. було внесено запис про зміну найменування стягувача, а саме на Товариство з обмеженою відповідальністю "Австо-Угорська Лізингова Компанія".

Колегія суддів відзначає, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів, порядок проведення якої викладено у статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Таким чином, вірним найменуванням позивача (за первісним позовом) у даній справі є Товариство з обмеженою відповідальністю "Австо-Угорська Лізингова Компанія".

04.10.2018 р. Комунальним підприємством «Київський метрополітен» було подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії листа боржника від 10.09.2018 р. та листа ВПВР ДДВС МЮ України від 18.09.2018 р. № 29047-33-18/20.1/8.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

В обґрунтування неможливості подачі вказаних доказів до суду першої інстанції з причин, які об'єктивно не залежали від нього, відповідач вказав, що питання виконання зобов'язань, що постановлені в оспорюваній постанові, а саме здійснення послідовних дій боржником на виконання постанови, прямо стосуються предмета розгляду апеляційної скарги, та оскільки вказана відповідь ВПВР ДДВС МЮ України від 18.09.2018 р. № 29047-33-18/20.1/8 була отримана вже після відкриття апеляційного провадження у справі № 910/8397/16, а тому відповідно скаржник не міг раніше надати даний документ з об'єктивних причин до суду в якості аргументу своєї позиції.

Враховуючи наведене обґрунтування, колегія суддів задовольняє клопотання апелянта про приєднання до матеріалів справи листів боржника від 10.09.2018 р. та листа ВПВР ДДВС МЮ України від 18.09.2018 р. № 29047-33-18/20.1/8.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укррослізинг», яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю "Австо-Угорська Лізингова Компанія", звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «Київський метрополітен» про стягнення заборгованості зі сплати прострочених лізингових платежів у сумі 1 959 466 447,88 грн., розірвання договору № 16-Упр-09 на фінансові лізингові послуги (вагону метрополітену) від 16.07.09 та витребування предмету лізингу - 100 вагонів згідно з переліком.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 28.09.2016 у справі № 910/8397/16 позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з Комунального підприємства «Київський метрополітен» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укррослізинг» заборгованість з оплати частини вартості предмета лізингу у розмірі 396 828 349 грн. 71 коп., заборгованість з оплати відсотків за користування предметом лізингу у розмірі 116 766 204 грн. 27 коп., інфляційні у розмірі 235 028 314 грн. 75 коп., 3% річних у розмірі 25 332 102 грн. 90 коп. та судовий збір у розмірі 55 489 грн. 35 коп. В іншій частині у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Укррослізинг» відмовлено. В задоволенні зустрічного позову Комунального підприємства «Київський метрополітен» відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2016 у справі № 910/8397/16 змінено, викладено резолютивну частину рішення у наступній редакції:

«Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити частково. Стягнути з Комунального підприємства «Київський метрополітен» (03056, м. Київ, просп. Перемоги, 35; ідентифікаційний код 03328913) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укррослізинг» (01004, м. Київ, вул. Дарвіна, 10, прим. 13; ідентифікаційний код 36258787) заборгованість з оплати вартості частини предмету лізингу у розмірі 365 972 194 (триста шістдесят п'ять мільйонів дев'ятсот сімдесят дві тисячі сто дев'яносто чотири) грн. 84 грн., заборгованість з оплати відсотків за користування предметом лізингу у розмірі 112 303 827 (сто дванадцять мільйонів триста три тисячі вісімсот двадцять сім) грн. 30 коп., інфляційні втрати у розмірі 229 098 329 (двісті двадцять дев'ять мільйонів дев'яносто вісім тисяч триста двадцять дев'ять) грн. 81 коп., пеню за неналежне виконання зобов'язання в розмірі 42 027 946 (сорок два мільйони двадцять сім тисяч дев'ятсот сорок шість) грн. 73 коп., коефіцієнт коригування у розмірі 1 191 237 276 (один мільярд сто дев'яносто один мільйон двісті тридцять сім тисяч двісті сімдесят шість) грн. 82 коп., 3 % річних у сумі 25 332 102 (двадцять п'ять мільйонів триста тридцять дві тисячі сто дві) грн. 90 коп., 123 813,30 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 144 461,80 грн. по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. В іншій частині первісного позову відмовити. В задоволенні зустрічного позову Комунального підприємства «Київський метрополітен» відмовити повністю.».

06.02.2017 р. на виконання вказаного рішення господарським судом міста Києва було видано відповідні накази.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.04.2017 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 р. в частині задоволення позову про стягнення пені в розмірі 42 027 946, 73 грн. скасовано та в цій частині прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено; в іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 у справі № 910/8397/17 залишено без змін.

16.03.2017 р. головним державним виконавцем ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №53587903 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 р. у справі №910/8397/16.

В подальшому, виконавчий документу був повернутий стягувачу у зв'язку з його заявою, проте 02.02.2018 р. державним виконавцем було повторно відкрито виконавче провадження ВП№55700556 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 р. у справі №910/8397/16.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 05.02.2018 р. ВП№ 55700556 було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунку(ах): № 0350 в ПАТ «Промінвестбанк» та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.

07.06.2018 р. в межах виконавчого провадження ВП № 55700556 державним виконавцем було прийнято постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на кошти в межах суми 1 833 404 183,64 грн., що перебувають у всіх касах КП «Київський метрополітен» та надходять до них.

Також вказаною постановою було визначено, що:

- арешт поширюються також на кошти, що надходять до всіх кас КП «Київський метрополітен» після прийняття зазначеної постанови;

- у разі надходження коштів до кас боржника слід зупинити видаткові операції з кас боржника на суму 1 833 404 183,64 грн.;

- кошти, що знаходяться (надходять) до всіх кас КП «Київський метрополітен» зараховувати на депозитний рахунок Міністерства юстиції України;

- у разі неможливості зарахування коштів на депозитний рахунок Міністерства юстиції України, вносити кошти до ПАТ «Укрсиббанк» на розрахунковий рахунок КП «Київський метрополітен»;

- зазначені дії здійснювати до повного виконання рішення суду, про що повідомляти державного виконавця.

Боржник, подаючи скаргу на дії державного виконавця, зазначає, що вказана постанова є неправомірною та такою, що порушує права боржника та не відповідає вимогам законодавства, а дії державного виконавця щодо постановлення даної постанови є безпідставними та необґрунтованими.

Зокрема, у поданій скарзі зазначається, що арешт на грошові кошти може накладатися виключно на підставі постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника, а не на підставі постанови про арешт коштів боржника; згідно діючого законодавства повноважень з зупинення видаткових операцій державному виконавцю не надано.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні скарги, вказав, що існують два шляхи арешту майна боржника: шляхом прийняття постанови про арешт майна (коштів) боржника, або шляхом прийняття постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Оскільки арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, він є способом накопичення коштів на заблокованих рахунках боржника для подальшого примусового списання коштів з таких рахунків, або фізичного їх вилучення у випадку накладення арешту на каси. Тобто, прийняття оскаржуваної постанови про арешт коштів боржника від 07.06.2018 в межах виконавчого провадження ВП№55700556 є правомірним та таким, що здійснено у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно ст. 129-1 Конституції України та ст. 326 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (стаття 327 ГПК України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження", який є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби, та регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа:

1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом;

4) в інших передбачених законом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п'ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що існують два шляхи арешту майна боржника: шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника, або шляхом винесення постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Оскільки арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, він є способом накопичення коштів на заблокованих рахунках боржника для подальшого примусового списання коштів з таких рахунків, або фізичного їх вилучення у випадку накладення арешту на каси.

Право державного виконавця накласти арешт саме на грошові кошти, що перебувають в касах боржника передбачене приписами п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

За змістом ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов'язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача.

Тобто, прийняття оскаржуваної постанови від 07.06.2018 р. в частині арешту коштів боржника у межах суми 1 833 404 183,64 грн., що перебувають у всіх касах КП «Київський метрополітен» та надходять до них в межах виконавчого провадження ВП №55700556 є правомірним та таким, що здійснено у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Твердження скаржника, що арешт грошових коштів, які знаходяться в касах боржника згідно вказаної постанови суперечить приписам Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 р., в цій частині судом першої інстанції правомірно не було відхилено, оскільки в даній Інструкції міститься порядок дій виконавця щодо вилучення готівки з кас боржника, в той час як накладення арешту на такі кошти в касах передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Норми Інструкції врегульовуються порядок виконавчих дій та прийняття процесуальних документів державним виконавцем саме щодо вилучення готівки в касах та не є тотожними з виконавчими діями щодо накладення арешту на кошти, які перебувають у касах.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний:

1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Відтак, на підставі приписів Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, виносячи постанову про арешт коштів, які перебувають у касах боржника, були вжиті заходи щодо виконання рішення суду у даній справі, яке більше року вже не виконується боржником у добровільному порядку.

Стосовно доводів апелянта щодо незаконності оскаржуваної постанови в частині зупинення видаткових операцій з кас боржника на суму 1 833 404 183,64 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Визначення терміну видаткових операцій міститься в статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», відповідно до якого видаткова фінансова операція - фінансова операція, яка призводить до зменшення активів на рахунку клієнта - власника активів.

Частиною першою статті 59 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом.

В частині другій статті 59 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначено, що зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, а також в інших випадках, передбачених договором, Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", іншими законами та/або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, кореспондентському рахунку. Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми або коли інше передбачено договором, законом чи умовами такого обтяження.

Тобто, вказаними вище нормами передбачено зупинення видаткових операцій можливе у випадку, зокрема, накладення арешту державним виконавцем на кошти боржника у встановленій сумі.

Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Колегія суддів відзначає, що державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції при прийнятті оскаржуваної постанови, зокрема, в частині зупинення видаткових операцій з кас, були вжиті заходи, які сприяють принципам обов'язковості виконання рішень та співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, які встановлені п.п. 2, 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилання апелянта на те, що оскаржуваною постановою було визначено можливість продажу засобів оплати проїзду та заборонено боржнику здійснювати таку видаткову операцію як надання решти (здачі) пасажирам при придбанні останніми проїзних документів, колегією суддів відхиляється, оскільки видача решти (здачі) пасажирам при придбанні останніми проїзних документів не є видатковою операцією в розумінні законодавства України, оскільки у даному випадку не відбувається зменшення активів на рахунку КП «Київський метрополітен».

Стосовно листа ВПВР ДДВС МЮ України від 18.09.2018 р. № 29047-33-18/20.1/8, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів, долучених апелянтом у суді апеляційної інстанції, останній листом № 12/04-587 від 10.09.2018 р. просив державного виконавця роз'яснити деякі питання щодо правильного виконання про арешт коштів боржника у ВП № 55700556 від 07.06.2018 р., зокрема, чи може КП «Київський метрополітен» реалізовувати з кас підприємства засоби оплати проїзду, а саме жетони, картки та інше, та чи може боржник надавати решту.

Листом ВПВР ДДВС МЮ України від 18.09.2018 р. № 29047-33-18/20.1/8 було зазначено зокрема, що оскаржуваною постановою було накладено арешт виключно на кошти, що надходять до всіх кас КП «Київський метрополітен» та державним виконавцем не здійснювався арешт жетонів, проїзних квитків, карток.

Крім того, колегія суддів вважає за можливе відзначити, що відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного банку України від 29.12.2017 р. № 148, готівка - грошові знаки національної валюти України (банкноти і монети, у тому числі розмінні, обігові, пам'ятні монети, які є платіжними засобами).

Стосовно твердження скаржника щодо необхідності прийняття позитивного рішення судом в межах даної скарги, оскільки КП «Київський метрополітен» в день надає послуги з перевезення пасажирів понад півтора мільйону осіб, а накладення арешту на кошти в касах боржника дестабілізує нормальну господарську діяльність підприємства, колегія суддів відзначає, що Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997 зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

У відповідності до ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., ратифікованої Законом України №475/97 від 17.07.1997 р., передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому, практика Європейського суду з прав людини однозначно свідчить про те, що невід'ємною умовою забезпечення права на суд є виконання судового рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) зазначено, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у пар. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

За результатами розгляду господарськими судами скарги на дії ДВС виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Відповідно до ст. 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, дійшла до висновку, що дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо прийняття постанови про арешт коштів від 07.06.2018 р. в межах ВП №55700556 є правомірними та такими, що відповідають приписам Закону України «Про виконавче провадження».

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо прийняття постанови про арешт коштів від 07.06.2018 р. в межах ВП №55700556 є правомірними та такими, що відповідають приписам Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що скарга на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому ухвала господарського суду міста Києва від 22.08.2018 року у справі № 910/8397/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київський метрополітен" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 року у справі № 910/8397/16 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 року у справі № 910/8397/16 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/8397/16 повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено 14.11.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко