УХВАЛА

06 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 915/990/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. - головуючого, Жукова С.В., Катеринчук Л.Й.,

учасники справи:

ініціюючий кредитор - Державна податкова інспекція у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області,

боржник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Таргет ЛТД",

арбітражний керуючий, ліквідатор - Бєлоусов Ігор Валентинович,

розглянувши матеріали касаційної скарги арбітражного керуючого, ліквідатора Бєлоусова Ігоря Валентиновича,

на окрему ухвалу господарського суду Миколаївської області

від 21.05.2018

у складі судді: Ржепецький В.О.,

та постанову Одеського апеляційного господарського суду

від 10.09.2018

у складі колегії суддів: Лавриненко Л.В., (головуючий), Аленін О.Ю., Богатир К.В.,

за заявою Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Таргет ЛТД"

про визнання банкрутом,

ВСТАНОВИВ:

Арбітражний керуючий, ліквідатор - Бєлоусов І.В. (далі - заявник) 26.09.2018 через Одеський апеляційний господарський суд, звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду на окрему ухвалу господарського суду Одеської області від 21.05.2018 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 915/990/16.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 915/990/16 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Жуков С.В., суддя - Катеринчук Л.Й., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.10.2018.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про відмову у прийнятті касаційної скарги арбітражного керуючого, ліквідатора Бєлоусова І.В. з наступних підстав.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Основного Закону серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходів щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, для запобігання будь-яким зловживанням системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції маються передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: Levages Prestations Sevices v. France від 23.10.1996; Brualla Gomes de la Torre v. Spain від 19.12.1997).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з […] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів […]".

При цьому, як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг (пункт 27). Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28.05.1985 у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства").

Пунктом 2 частини 1 статті 287 ГПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати касаційну скаргу на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 13, 14, 21, 25, 26, 28, 30 частини 1 статті 255 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

У даному випадку предметом касаційного оскарження є постанова Одеського апеляційного господарського суду від 10.09.2018, якою апеляційну скаргу арбітражного керуючого Бєлоусова І.В. залишено без задоволення, окрему ухвалу господарського суду Миколаївської області від 21.05.2018 про визнання неналежним виконання арбітражним керуючим Бєлоусовим І.В. своїх обов'язків під час виконання повноважень ліквідатора ТОВ "Таргет ЛТД", залишено без змін.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 287 ГПК України можливість оскарження даної ухвали у касаційному порядку не передбачено.

Крім того, у разі прийняття до касаційного провадження касаційної скарги арбітражного керуючого, ліквідатора Бєлоусова Ігоря Валентиновича на окрему ухвалу господарського суду Миколаївської області від 21.05.2018 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 915/990/16, суд касаційної інстанції буде діяти не як "суд встановлений законом" в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, що в сукупності з положеннями норм статті 287 ГПК України, виключає можливість касаційного перегляду.

У зв'язку з чим, касаційна скарга не підлягає розгляду в порядку касаційного провадження, тому в її прийняті слід відмовити з підстав передбачених пунктом 1 частиною 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 235, 286, 293 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою арбітражного керуючого, ліквідатора Бєлоусова Ігоря Валентиновича на окрему ухвалу господарського суду Миколаївської області від 21.05.2018 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 915/990/16.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді С.В. Жуков

Л.Й. Катеринчук