РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.11.2018Справа №910/8593/18

Господарський суд міста Києва у складі: судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Коваленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/8593/18

За позовомПриватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»
доДочірнього підприємства «Управління баштових кранів Товариства з обмеженою відповідальністю «УБК Будмеханізація»
простягнення 1616602,87 грн.

Представники учасників справи:

від позивача:Клименко О.А. (дов. №00127/14-17 від 26.12.2017);
від відповідача:Шпак В.І. (дов. №31 від 06.08.2018)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства «Управління баштових кранів Товариства з обмеженою відповідальністю «УБК Будмеханізація» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 1616602,87 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору купівлі-продажу на умовах товарного кредиту №51-ТК від 08.04.2008 в частині повної та своєчасної сплати вартості баштового крану «JASO» J110N (заводський №0241).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2018 відкрито провадження у справі №910/8593/18 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

В судовому засіданні 14.08.2018 суд, у відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 11.09.2018 та зобов'язання позивача надати суду детальний нормативно обґрунтований розрахунок пені з зазначенням періоду нарахування «з - по», про що свідчить протокол судового засідання від 14.08.2018.

20.08.2018 відповідач, через відділ діловодства суду, подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, а пеня нарахована в порушення ч. 6 ст. 232 ГК України більш ніж за шість місяців.

31.08.2018 до загального відділу діловодства суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1616602,87 грн., з якої: 1052262,23 грн. - основна заборгованість, 96935,72 грн. - проценти за користування товарним кредитом, 421062,33 грн. - пеня за прострочення основного боргу та 46342,58 грн. - пеня за прострочення оплати процентів.

В судовому засіданні 11.09.2018, судом прийнято заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог; продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів; встановлено відповідачу строк для надання заперечень на заяву про збільшення розміру позовних вимог, а позивачу строк для подання відповіді на відзив на позов та доказів направлення відповіді на відзив відповідачу та відкладено підготовче засідання на 25.09.2018, про що постановлена ухвала, яка, у відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, занесена до протоколу судового засідання.

18.09.2018 до загального відділу діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій зазначає, що заявлені в заяві про збільшення розміру позовних вимог суми заборгованості не відповідають дійсності, оскільки розрахунок, здійснений позивачем, не відповідає положенням ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та ст. 258 Цивільного кодексу України, з огляду на що просить застосувати строк позовної давності в частині стягнення основної заборгованості та пені.

В судовому засіданні 25.09.2018, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд у відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 16.10.2018.

В судовому засіданні 16.10.2018, судом у відповідності до вимог ст. 216 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву в розгляді справи по суті на 06.11.2018.

В судовому засіданні 06.11.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог, в той же час відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на заяву про збільшення розміру позовних вимог.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 06.11.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

02.04.2008 між Акціонерним товариством холдингова компанія «Київміськбуд» (після зміни організаційно-правової форми - Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд») (продавець) та Дочірнім підприємством «Управління баштових кранів» Відкритого акціонерного товариства «Будмеханізація» (після зміни організаційно-правової форми - Дочірнє підприємство «Управління баштових кранів Товариства з обмеженою відповідальністю «УБК Будмеханізація») (покупець) було укладено договір купівлі-продажу на умовах товарного кредиту №51-ТК (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого продавець передає у власність покупця, а покупець приймає і оплачує на умовах товарного кредиту один баштовий «JASO» кран J110N (заводський №0241) (надалі - обладнання) у відповідності до специфікації в додатку №1, який є невід'ємною частиною цього договору.

Загальна вартість обладнання складає 3826407,74 грн., в тому числі ПДВ. Покупець сплачує продавцю процент за товарний кредит згідно додатку №2 до цього договору (п. 1.2 Договору).

Пунктами 2.1, 2.2 Договору визначено, що умови оплати встановлені у додатку №2, який є невід'ємною частиною цього договору. Оплата проводиться по безготівковому розрахунку на банківський рахунок продавця.

Якщо повна оплата вартості обладнання буде проведена покупцем раніше строків, передбачених в додатку №2, проценти за товарний кредит, які покупець повинен сплатити відповідно до додатку №2, розраховуються за період, що пройшов, до моменту отримання такого платежу продавцем (п. 2.3 Договору).

Відповідно до п. 2.4 Договору за згодою сторін покупець може провести залік взаємних заборгованостей для розрахунків з продавцем.

Згідно із п. 6.1.1 Договору продавець зобов'язаний поставити обладнання у відповідності з даним договором, в той же час покупець у відповідності до п. 6.2.3 Договору зобов'язаний вчасно сплачувати платежі згідно п. 2.3 цього договору, вносити всі реєстраційні збори, сплачувати податки, а також нести інші витрати з обслуговування обладнання, його зберігання та експлуатації.

Пунктом 11.1 визначено, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.07.2018р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором або розривається достроково на підставі положень розділу 9 цього договору.

Одночасно з підписанням Договору, сторонами підписано Специфікацію до вказаного Договору, в якій визначено найменування товару, його технічну характеристику та комплектацію, ціну за одиницю, кількість та вартість з ПДВ, а також графік платежів за договором товарного кредиту.

Як свідчать матеріали справи та не заперечувалось сторонами, позивач на виконання умов договору та Специфікації передав, а відповідач прийняв обладнання, а саме баштовий кран «JASO» J110N (заводський №0241).

Згідно із графіком платежів (додаток №2 до договору), остаточну оплату вартості обладнання, яка складає 3826407,74 грн. покупець зобов'язаний здійснити 28.06.2018.

04.07.2014 між позивачем та відповідачем було підписано Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог №№1, 2 відповідно до яких зобов'язання відповідача перед позивачем з оплати вартості обладнання, відсотків за товарний кредит та пені у загальному розмірі 1191830,55 грн. припинені згідно ст. 601 Цивільного кодексу України шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

При цьому, як зазначає позивач станом на 28.06.2018 у відповідача існує заборгованість з оплати вартості переданого обладнання за Договором купівлі-продажу на умовах товарного кредиту №51-ТК від 08.04.2008 у розмірі 1052262,23 грн., яка виникла за період з 28.10.2015 по 28.06.2018.

У зв'язку із наявністю заборгованості, позивачем 16.05.2018 на адресу відповідача направлено претензію №01815/0/2-18 від 16.05.2018 з вимогою протягом семи днів з моменту її отримання погасити існуючу заборгованість.

Вказана претензія отримана відповідачем 30.05.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №053 616), проте залишена відповідачем без відповіді та виконання.

Отже, спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов'язання з повної та своєчасної оплати вартості баштового крану «JASO» J110N (заводський №0241) за Договором купівлі-продажу на умовах товарного кредиту №51-ТК від 08.04.2008.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає Договір №51-ТК від 08.04.2008 як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Пунктами 2.1, 2.2 Договору визначено, що умови оплати встановлені у додатку №2, який є невід'ємною частиною цього договору. Оплата проводиться по безготівковому розрахунку на банківський рахунок продавця.

Одночасно з підписанням Договору, сторонами погоджено та підписано без заперечень графік платежів за договором товарного кредиту, яким визначено строки та суми кожного чергового платежу.

Однак, відповідач, у погоджений сторонами строк, сплату чергових платежів, за отримане від позивача обладнання, не здійснював, внаслідок чого за ним за період з 28.10.2015 по 28.06.2018 утворилась заборгованість у розмірі 1052262,23 грн.

За приписами частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт передачі позивачем відповідачу узгодженого обладнання та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманого товару підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості з оплати вартості переданого обладнання у розмірі 1052262,23 грн.

Згідно зі ст. 694 Цивільного кодексу України, договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі невиконання продавцем обов'язку щодо передання товару, проданого в кредит, застосовуються положення статті 665 цього Кодексу. Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов'язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем. З моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар.

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як визначено в п. 1.1 Договору, продавець передає у власність покупця, а покупець приймає і оплачує на умовах товарного кредиту один баштовий «JASO» кран J110N (заводський №0241) (надалі - обладнання) у відповідності до специфікації в додатку №1, який є невід'ємною частиною цього договору.

Умови здійснення розрахунків між сторонами та розмір платежу (% за товарний кредит), узгоджено сторонами в додатку №2, який підписаний без зауважень.

Право передбачити в договорі обов'язок сплати відсотків за користування товарним кредитом надано сторонам вищевказаними нормами ЦК України, та узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вказує позивач і встановлено судом, відповідач порушив взяті на себе зобов'язання та всупереч умовам укладеного між сторонами Договору №51-ТК від 08.04.2008 не сплатив відсотки за користування товарним кредитом своєчасно та в повному обсязі, у зв'язку з чим у нього у період з 25.05.2015 по 28.06.2018 виникла заборгованість перед позивачем в сумі 96935,72 грн. за користування товарним кредитом.

Відтак, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо своєчасної оплати процентів за товарний кредит, право на які передбачене діючим законодавством України та умовами договору №51-ТК від 08.04.2008, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача відсотків за користування товарним кредитом є правомірними та обґрунтованими.

В той же час, 18.09.2018 до загального відділу діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій зазначає, що розрахунок, здійснений позивачем, не відповідає положенням ст. 258 Цивільного кодексу України, з огляду на що просить застосувати строк позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України)

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з указаним позовом 29.06.2018 (відбиток штемпеля поштового зв'язку на конверті), тоді як прострочення відповідача та відповідно право позивача на стягнення у примусовому порядку відсотків за користування товарним кредитом за травень 2015 року у розмірі 2550,94 грн. виникло 29.05.2015, за червень 2015 року у розмірі 2550,94 грн. з урахуванням ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, виникло 30.06.2015, оскільки 28-е число в червні 2015 року припадає на вихідний день.

З наведеного вбачається, що позивач звернувся до суду в частині стягнення процентів за травень-червень 2015 вже після спливу трирічного загального строку позовної давності, а тому до вказаних позовних вимог слід застосувати строки позовної давності за заявою відповідача.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати відсотків за користування товарним кредитом за період травень-червень 2015 року в розмірі 5101,88 грн. задоволенню не підлягають у зв'язку із застосуванням загальних строків позовної давності за заявою відповідача.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування товарним кредитом підлягають частковому задоволенню у розмірі 91833,84 грн., які виникли в період з липня 2015 по червень 2018 та, враховуючи встановлені в графіку платежів (додаток №2 до договору) дати їх сплати - 28-ме число поточного місяця, заявлені в межах строку позовної давності.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені за прострочення оплати вартості переданого обладнання в сумі 421062,33 грн. за період з 28.10.2015 по 28.06.2018 та пені за прострочення сплати відсотків за користування товарним кредитом в сумі 46342,58 грн. за період з 28.05.2015 по 28.06.2018.

Судом встановлено, що відповідач у встановлені строки своїх обов'язків по перерахуванню коштів за графіком не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), а відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Так, стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 7.2 Договору сторони встановили, що при простроченні платежів, передбачених додатком №2 до даного договору, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Отже, оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, позивач правомірно нарахував пеню у відповідності до п. 7.2 договору.

В той же час, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, за розрахунком суду, оскільки позивачем розрахунок пені здійснено з 28-го числа кожного місяця, що є неправомірним, так як згідно Додатку №2 до договору визначено, що 28-ме число є останнім днем коли відповідач повинен був виконати своє грошове зобов'язання, а тому нарахування пені здійснюється з 29-го числа кожного місяця, дати коли відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання.

Крім цього, розрахунок пені за прострочення виконання грошового зобов'язання за листопад 2015, лютий, травень, серпень 2016 та травень, жовтень 2017, січень, квітень 2018 здійснений без врахування вимог ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, яка визначає, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Разом з цим, положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначають, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, згідно із ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідачем у запереченнях на заяву про збільшення розміру позовних вимог було заявлено про застосування строків позовної давності до вимог позивача щодо стягнення пені.

Згідно із ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як зазначено вище, позовна заява подана до суду 29.06.2018, а відтак підстави для стягнення пені за період з 29.10.2015 по 29.06.2017 відсутні.

Таким чином, здійснивши розрахунок заявленої до стягнення пені, з урахуванням вище викладеного, судом встановлено, що її розмір становить 49807,25 грн., з якої 46117,81 грн. - пеня за прострочення оплати вартості переданого обладнання та 3689,44 грн. - пеня за прострочення сплати відсотків за користування товарним кредитом. В іншій частині (374944,52 грн. - пеня за прострочення оплати вартості переданого обладнання та 42653,14 грн. - пеня за прострочення сплати відсотків за користування товарним кредитом) пеня нарахована безпідставно, а тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, а доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву спростовуються вищевикладеним.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що заборгованість відсутня, оскільки додаткова угода №1 та угоди №№1, 2 про зарахування зустрічних однорідних вимог є новацією в розумінні ст. 604 ЦК України, у зв'язку з якою зобов'язання за договором №51-ТК від 08.04.2008 припинені.

Так, згідно зі статтею 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Разом з цим згідно з частиною 4 зазначеної статті новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Отже, особливим видом припинення зобов'язання за домовленістю сторін є новація. Новація - це угода про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж самими сторонами. Юридичною підставою для зобов'язання, що виникає при новації, є домовленість сторін попередньої угоди про припинення первісного зобов'язання та про виникнення нового, яке за своїм змістом відрізняється від попереднього.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №921/412/17-г/7.

Однак, укладені між сторонами у справі додаткова угода №1 та угоди №№1, 2 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.07.2014 не є новацією в розумінні статті 604 Цивільного кодексу України, оскільки за їх умовами зобов'язання відповідача оплатити поставлене обладнання (кінцевий строк оплати якого за графіком встановлено 28.06.2018) не було замінено на будь-яке інше зобов'язання, в той час як зміна порядку виконання зобов'язання або зміна строку його виконання, чи встановлення порядку погашення заборгованості не може вважатися новацією в розумінні статті 604 Цивільного кодексу України.

Вказаними угодами сторони лише визначили, яка заборгованість існує за графіком, станом на липень 2014 року та використали своє право, визначене ст. 601 ЦК України, на зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме заборгованості за договором купівлі-продажу на умовах товарного кредиту №51-ТК від 08.04.2008, яка існувала станом на 2014 рік, що жодним чином не свідчить про припинення зобов'язання відповідача щодо сплати подальших чергових платежів, встановлених в графіку.

Приймаючи все вищевикладене в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з Дочірнього підприємства «Управління баштових кранів Товариства з обмеженою відповідальністю «УБК Будмеханізація» на користь Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» заборгованості зі сплати вартості переданого обладнання у розмірі 1052262,23 грн., заборгованості зі сплати відсотків за користування товарним кредитом у розмірі 91833,84 грн., пені за прострочення сплати вартості переданого обладнання та відсотків за користування товарним кредитом у загальному розмірі 49807,25 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» до Дочірнього підприємства «Управління баштових кранів Товариства з обмеженою відповідальністю «УБК Будмеханізація» про стягнення 1616602,87 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Управління баштових кранів Товариства з обмеженою відповідальністю «УБК Будмеханізація» (04209, м. Київ, вул. Лебединська, 4; ідентифікаційний код 04012856) на користь Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (01010, м. Київ, вул. Омельяновича-Павленка, 4/6; ідентифікаційний код 23527052) основний борг у розмірі 1052262 (один мільйон п'ятдесят дві тисячі двісті шістдесят дві) грн. 23 коп., заборгованість зі сплати відсотків за користування товарним кредитом у розмірі 91833 (дев'яносто одна тисяча вісімсот тридцять три) грн. 84 коп., пеню у розмірі 49807 (сорок дев'ять тисяч вісімсот сім) грн. 25 коп. та 17908 (сімнадцять тисяч дев'ятсот вісім) грн. 55 коп. судового збору.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано - 20.11.2018.

Суддя Т.В. Васильченко