ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2018 р. Справа№ 910/23120/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Разіної Т.І.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 15.11.2018.

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 (повний текст складено 26.04.2018)

у справі №910/23120/17 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Державного підприємства «Спецагро»

до Міністерства аграрної політики та продовольства України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Публічне акціонерне товариство «Київенерго»

про стягнення 301 607,92 грн.

В С Т А Н О В И В :

Державне підприємство «Спецагро» (далі, позивач або ДП «Спецагро») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України (далі, відповідач або Мінагрополітики) про стягнення 301 607,92 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, як поручитель за договорами поруки від 18.12.2014 та 01.12.2015, сплатив заборгованість відповідача перед Публічним акціонерним товариством «Київенерго» за спожиту електричну енергію і таким чином набув право вимагати від відповідача повернути сплачені позивачем грошові кошти. Тому позивач звернувся до відповідача з вимогою про виконання останнім обов'язку боржника за вказаними договорами поруки, проте відповідач свого обов'язку не виконав та грошові кошти позивачу не сплатив. Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 301 607,92 грн., з яких: 245 289,78 грн. - основний борг, 46 537,79 грн. - інфляційна складова боргу, 9 780,35 грн. - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (далі, третя особа або ПАТ «Київенерго»).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 у справі №910/23120/17 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь Державного підприємства «Спецагро» основний борг у розмірі 148 796,89 грн. (сто сорок вісім тисяч сімсот дев'яносто шість грн. 89 коп.), 3% річних у розмірі 317,98 грн. (триста сімнадцять грн. 98 коп.), інфляційну складову боргу у розмірі 1 339,17 грн. (одна тисяча триста тридцять дев'ять грн. 17 коп.) та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 256,81 грн. (дві тисячі двісті п'ятдесят шість грн. 81 коп.).

Рішення суду мотивоване тим, що після сплати заборгованості відповідача перед ПАТ «Київенерго» позивач, як поручитель за договорами поруки від 18.12.2014 та 01.12.2015, набув права вимагати від відповідача повернення йому грошових коштів в загальному розмірі 148 796,89 грн. Водночас, грошові кошти в розмірі 96 492,89 грн. були сплачені позивачем понад визначений вказаними договорами поруки обсяг відповідальності поручителя, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для їх стягнення з відповідача та відмовив позивачу у задоволенні цієї частини позовних вимог. Також суд здійснив перерахунок заявлених до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційної складової боргу за період з 13.11.2017 по 08.12.2017, встановивши, що розмір 3% річних становить 317,98 грн., а розмір інфляційної складової боргу - 1 339,17 грн., які підлягають стягненню. У стягненні частини 3% річних в розмірі 9 462,37 грн. та інфляційної складової боргу в розмірі 45 198,62 грн. судом відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство аграрної політики та продовольства України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не відповідає вимогам діючих норм права щодо законності і обґрунтованості його прийняття, повноти та об'єктивності аналізу фактичних обставин і зібраних у справі доказів.

Скаржник наголошує, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів отримання від ПАТ «Київенерго» письмової вимоги, а саме, письмового документу щодо невиконання Мінагрополітики зобов'язань за договорами про постачання електричної енергії від 04.07.2014 та від 08.05.2015. Також, позивачем не надано суду доказів поінформування Мінагрополітики про виконання позивачем у строк, встановлений договорами поруки 18.12.2014 та 01.12.2015, забезпеченого порукою зобов'язання. Викладене, на думку відповідача, свідчить про безпідставність сплати позивачем грошових коштів на користь ПАТ «Київенерго» в розмірі, визначеному договорами поруки.

Крім того, відповідач наголосив, що позивач не надав належного розрахунку розміру заявлених до стягнення інфляційних втрат.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційна скарга Міністерства аграрної політики та продовольства України у справі №910/23120/17 передана на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Чорної Л.В., суддів Разіної Т.І., Яковлєва М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №910/23120/17; надано учасниками справи строк на подання відзивів на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 07.08.2018.

Розпорядженням №09.1-08/2177/18 від 06.08.2018 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/23120/17 у зв'язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. у відпустці.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу суддів від 06.08.2018 сформовано новий склад колегії суддів, головуючий суддя Чорна Л.В. судді: Разіна Т.І., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2018 апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 прийнято до провадження у визначеному складі суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2018 розгляд справи відкладено на 28.08.2018.

23.08.2018 від третьої особи через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності її представника за наявними матеріалами справи.

У зв'язку з перебуванням судді Разіної Т.І., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, з 27.08.2018 по 31.08.2018 у відпустці, та судді Шаптали Є.Ю., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, з 27.08.2018 по 14.09.2018 у відпустці, розпорядженням №09.1-08/2460/18 від 27.08.2018 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/23120/17.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу суддів від 27.08.2018 сформовано новий склад колегії суддів для розгляду справи: головуючий суддя Чорна Л.В. судді: Яковлєв М.Л.,Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2018 прийнято апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 у справі №910/23120/17 до провадження у визначеному складі суду; розгляд апеляційної скарги призначено на 22.10.2018.

28.08.2018 скаржник подав через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду клопотання про долучення до матеріалів справи копії журналу реєстрації вихідної кореспонденції, копій вимог від 08.12.2015 №803/54-13 з додатками до них.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» №454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене, Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 статті 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Згідно частини 7 статті 31 Господарського процесуального кодексу України справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018 справу №910/23120/17 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2018 справу №910/23120/17 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Разіної Т.І., Тищенко А.І.

Враховуючи вищевикладене, з метою здійснення подальшого розгляду апеляційної скарги визначеним складом суду, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2018 прийнято апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 у справі №910/23120/17 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Разіна Т.І., Тищенко А.І.; призначено до розгляду апеляційну скаргу на 15.11.2018.

У судове засідання 15.11.2018 з'явився представник відповідача.

Повноважний представник позивача та представник третьої особи у судове засідання не з'явились, відзивів на апеляційну скаргу суду не надали.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення позивача та третьої особи про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштових відправлень, та з огляду на відсутність передбачених статтею 202 Господарського процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників позивача та третьої особи.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, у позові відмовити повністю.

У відповідності до вимог частини 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 18.12.2014 між ПАТ «Київенерго» (кредитор), Міністерством аграрної політики та продовольства України (боржник) та ДП «Спецагро» (поручитель) був укладений трьохсторонній договір поруки (далі, Договір поруки від 18.12.2014), згідно з умовами якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов'язання щодо оплати спожитої ним електричної енергії, яке виникло з договору на постачання електричної енергії №33465 від 04.07.2014 (основний договір), укладеного між кредитором та боржником.

Пунктом 3.1. Договору поруки від 18.12.2014 визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов'язання щодо оплати спожитої електричної енергії сумою 18 097,50 грн.

Відповідно до пункту 5.1. Договору поруки від 18.12.2014 у разі порушення боржником зобов'язання за основним договором поручитель зобов'язується виконати за боржника зобов'язання останнього у 5-тиденний термін з дня отримання вимоги від кредитора.

Згідно пункту 5.2. Договору поруки від 18.12.2014 після виконання поручителем зобов'язання боржника за основним договором до поручителя, що виконав таке зобов'язання, переходять усі права кредитора за основним договором.

У поручителя, що виконав вимоги зобов'язання, виникає право вимоги до боржника у повному обсязі виконаного поручителем зобов'язання на користь кредитора, а боржник зобов'язаний виконати зобов'язання перед поручителем протягом 10 днів з дня одержання боржником від поручителя повідомлення про платіж (пункт 5.4. Договору поруки від 18.12.2014).

На виконання взятих на себе зобов'язань поручителя згідно Договору поруки від 18.12.2014, позивач сплатив на користь кредитора - ПАТ «Київенерго» грошові кошти в розмірі 18 097,50 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1942 від 30.12.2014.

Також, 01.12.2015 між ПАТ «Київенерго» (кредитор), Міністерством аграрної політики та продовольства України (боржник) та ДП «Спецагро» (поручитель) був укладений трьохсторонній договір поруки (далі, Договір поруки від 01.12.2015), згідно з умовами якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов'язання щодо оплати спожитої ним електричної енергії, яке виникло з договору на постачання електричної енергії №33465-Т115 від 08.05.2015 (основний договір), укладеного між кредитором та боржником.

Пунктом 3.1. Договору поруки від 01.12.2015 визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов'язання щодо оплати спожитої електричної енергії сумою 130 699,39 грн.

Відповідно до пункту 5.1. Договору поруки від 01.12.2015 у разі порушення боржником зобов'язання за основним договором поручитель зобов'язується виконати за боржника зобов'язання останнього у 5-ти денний термін з дня отримання вимоги від кредитора.

Згідно пункту 5.2. Договору поруки від 01.12.2015 після виконання поручителем зобов'язання боржника за основним договором до поручителя, що виконав таке зобов'язання, переходять усі права кредитора за основним договором.

У поручителя, що виконав вимоги зобов'язання, виникає право вимоги до боржника у повному обсязі виконаного поручителем зобов'язання на користь кредитора, а боржник зобов'язаний виконати зобов'язання перед поручителем протягом 10 днів з дня одержання боржником від поручителя повідомлення про платіж (пункту 5.4. Договору поруки від 01.12.2015).

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання взятих на себе зобов'язань поручителя за Договором поруки від 01.12.2015, позивач сплатив на користь кредитора - ПАТ «Київенерго» грошові кошти в розмірі 130 699,39 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3529 від 01.12.2015.

Судом також встановлено, що відповідач звертався до позивача з листом №37-19-13/20930 від 24.12.2015, в якому просив оплатити за Міністерство заборгованість з оплати електроенергії, спожитої останнім у грудні 2015 року, згідно з договором поруки в сумі 96 492,89 грн. При цьому, з вказаного листа вбачається, що відповідач не зазначив на підставі якого саме договору поруки він просить позивача виконати за Міністерство зобов'язання з оплати спожитої останнім електричної енергії, а також не зазначив підстави виникнення такого основного зобов'язання.

Як вірно встановив суд першої інстанції, позивач також сплатив на користь кредитора - ПАТ «Київенерго» грошові кошти в загальному розмірі 96 492,89 грн., з яких:

- 875,39 грн. за платіжним дорученням №3534 від 02.12.2015 з призначенням платежу: оплата за реактивну електроенергію за Мінагрополітики України згідно договору поруки від 01.12.2015 до договору №33465-Т115 від 08.05.2015;

- 636,89 грн. за платіжним дорученням № 3628 від 25.12.2015 з призначенням платежу: оплата згідно листа №37-19-13/20930 від 24.12.2015 за реактивну електроенергію за Мінагрополітики України згідно договору поруки до договору № 33465-Т115 від 08.05.2015;

- 94 980,61 грн. за платіжним дорученням №3627 від 25.12.2015 з призначенням платежу: оплата згідно листа №37-19-13/20930 від 24.12.2015 за реактивну електроенергію за Мінагрополітики України згідно договору поруки до договору № 33465-Т115 від 08.05.2015.

З огляду на вищевикладене, всього позивач сплатив на користь кредитора відповідача грошові кошти в сумі 245 289,78 грн. З них грошові кошти в загальному розмірі 148 796,89 грн. (18 097,50 грн. + 130 699,39 грн.) були сплачені позивачем в рахунок погашення заборгованості відповідача на виконання умов договорів поруки від 18.12.2014 та 01.12.2015 і в межах обумовленого сторонами розміру відповідальності поручителя.

Водночас, грошові кошти в загальному розмірі 96 492,89 грн. сплачені позивачем на підставі листа відповідача №37-19-13/20930 від 24.12.2015.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач наголосив, що після сплати заборгованості відповідача перед ПАТ «Київенерго» за основними договорами він набув права вимагати від відповідача повернення йому грошових коштів в загальному розмірі 245 289,78 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ДП «Спецагро» з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Частинами 1, 2 статті 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини 2 статті 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Судом встановлено, що позивач на підставі договорів поруки від 18.12.2014 та від 01.12.2015 виконав перед ПАТ «Київенерго» грошові зобов'язання відповідача за основними договорами на суму 148 796,89 грн. (18 097,50 грн. + 130 699,39 грн.), що підтверджується платіжними дорученнями №1942 від 30.12.2014 та №3529 від 01.12.2015, наявними у матеріалах справи, та зазначені кошти були зараховані ПАТ «Київенерго» як відповідні оплати за вказаними основними договорами, про що зазначила третя особа у поясненнях від 14.03.2018.

Таким чином, враховуючи положення частини 2 статті 556 Цивільного кодексу України та пунктів 5.2. договорів поруки, виконавши перед ПАТ «Київенерго» грошове зобов'язання відповідача, позивач набув прав кредитора по відношенню до відповідача.

Посилання скаржника на безпідставність сплати позивачем грошових коштів на користь ПАТ «Київенерго», оскільки останнім письмова вимога позивачу щодо невиконання Мінагрополітики зобов'язань за основними договорами не направлялась оцінюються судом критично, оскільки відповідачем факт наявності у нього заборгованості перед ПАТ «Київенерго» за договорами на постачання електричної енергії №33465 від 04.07.2014 та №33465-Т115 від 08.05.2015 у розмірі, який було сплачено поручителем, не спростований, а відтак не доведено безпідставності такого погашення позивачем.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що згідно з приписами частин 1, 2 статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Отже порука, як правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, обов'язково вчиняється у письмовій формі, а недодержання визначеної законодавством форми такого правочину має наслідком його нікчемність.

Зважаючи на правову природу поруки, яка полягає у тому, що поручитель приймає перед кредитором на себе обов'язок за певних умов виконати зобов'язання боржника, а кредитор погоджується прийняти таке забезпечення виконання зобов'язання, лист №37-19-13/20930 від 24.12.2015, складений відповідачем - боржником у зобов'язанні, в якому до того ж не визначено основне зобов'язання, виконання якого забезпечується порукою, та підстави виникнення такого основного зобов'язання, не може розцінюватись, як правочин, спрямований за забезпечення виконання зобов'язання, укладений з додержанням обов'язкової письмової форми.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження внесення сторонами змін у договори поруки від 18.12.2014 та 01.12.2015 в частині збільшення розміру відповідальності позивача, як поручителя. Відтак, правові підстави для стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 96 492,89 грн., сплачених позивачем понад встановлений вказаними договорами поруки обсяг відповідальності поручителя на підставі листа №37-19-13/20930 від 24.12.201, відсутні.

З огляду на зазначене, вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу є обґрунтованою та правомірною в частині, що становить 148 796,89 грн. Позовні вимоги у частині, що стосується стягнення з відповідача 96 492,89 грн. є безпідставними.

Стосовно строку виконання відповідачем грошових зобов'язань у спірних правовідносинах, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з положеннями пунктів 5.4. договорів поруки від 18.12.2014 та 01.12.2015 боржник зобов'язаний виконати зобов'язання перед поручителем протягом 10 днів з дня одержання боржником від поручителя повідомлення про платіж.

Судом встановлено, що позивач направляв відповідачу вимогу №420/54-13 від 02.11.2017, в якій повідомив останнього про здійснення позивачем платежу на користь кредитора в загальному розмірі 245 289,78 грн. (148 796,89 грн. + 96 492,89 грн.) та просив відповідача сплатити грошові кошти у вказаному розмірі протягом 10 днів з дня отримання цієї вимоги.

Судом також встановлено, що відповідач отримав вищевказану вимогу 02.11.2017, про що свідчить відмітка відповідача про отримання вхідної кореспонденції на ній.

Належних та допустимих доказів на підтвердження надсилання відповідачу інших вимог позивачем суду не надано. Надана до суду апеляційної інстанції копія журналу реєстрації поштової кореспонденції про направлення відповідачу вимог від 08.12.2015 №803/54-13 є внутрішнім документом позивача та за відсутності відповідних поштових чеків про відправлення зазначених вимог не може прийматись судом до уваги як належний доказ. Крім того, позивачем не обґрунтована у відповідності до положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України неможливість подання вказаного доказу до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що останнім днем строку виконання відповідачем його грошового зобов'язання перед позивачем було 12.11.2017.

З огляду на зазначене, строк виконання зобов'язання зі сплати позивачу 148 796,89 грн. станом на дату подання позовної заяви у даній справі є таким, що настав.

Посилання скаржника у апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано суду доказів поінформування Мінагрополітики про виконання позивачем у строк, встановлений договорами поруки 18.12.2014 та 01.12.2015, забезпеченого порукою зобов'язання, є безпідставними та спростовуються вищевстановленими обставинами справи.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційну складову боргу в сумі 46 537,79 грн. та 3% річних в сумі 9 780,35 грн.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на те, що строк виконання відповідачем його грошового зобов'язання перед позивачем настав 12.11.2017, порушення строку виконання вказаного зобов'язання почалося з 13.11.2017.

Отже, як вірно встановив суд першої інстанції, правомірним є нарахування 3% річних та інфляційної складової боргу протягом іншого (меншого) строку ніж той, що визначений позивачем у його розрахунку, наведеному у позовній заяві, а саме протягом строку з 13.11.2017 по 08.12.2017. Розмір 3% річних згідно арифметично вірного перерахунку, здійсненого судом першої інстанції, становить 317,98 грн., а розмір інфляційної складової боргу - 1 339,17 грн., які і підлягають стягненню з відповідача.

Посилання скаржника на безпідставність стягнення позивачем з відповідача інфляційних втрат не знайшли свого підтвердження під час здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення суду. Власного контррозрахунку заявлених до стягнення сум відповідачем суду не надано.

Сплату вказаної суми заборгованості відповідачем не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

З огляду на встановлені обставини справи, судом першої інстанції обґрунтовано задоволені позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 148 796,89 грн., 3% річних у розмірі 317,98 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 339,17 грн. В іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги Мінагрополітики, оскільки останні не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість позовних вимог у розмірі, встановленому судом першої інстанції, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення місцевого господарського суду.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Міністерства аграрної політики та продовольства України є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 у справі №910/23120/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 у справі №910/23120/17 залишити без змін.

Матеріали справи №910/23120/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 20.11.2018.

Головуючий суддя Ю.Б.Михальська

Судді Т.І. Разіна

А.І. Тищенко