СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2018 р. Справа №922/1109/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Склярук О.І., суддя Слободін М.М.,

при секретарі Новіковій Ю.В.,

за участю представників:

позивача (стягувача) - адвокат Єфременко О.О., довіреність №14-120 від 08.06.2018 року, свідоцтво серія КС№6537/10 від 23.03.2018 року;

відповідача (боржника) - адвокат Сивак А.Ю., довіреність б/н від 10.01.2018 року, свідоцтво №1359 від 14.11.2005 року;

Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківська ТЕЦ-5», с.Подвірки, Харківська область, (вх.№09Х) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 25.07.2018 року у справі №922/1109/15,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до Публічного акціонерного товариства «Харківська ТЕЦ-5», с.Подвірки, Харківська область,

про стягнення 25324517,71 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 24.03.2015 року у справі №922/1109/15, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.05.2015 року, частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України», стягувач, позивач у справі). Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Харківська ТЕЦ-5» (далі - ПАТ «Харківська ТЕЦ-5», боржник, відповідач у справі) 15774156,44 грн. основного боргу, 621177,19 грн. 3% річних, 5487181,49 грн. збитків від інфляції, 63147,27 грн. судового збору. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 3341383,38 грн., 3% річних в сумі 1094,58 грн. та збитків від інфляції в розмірі 99524,64 грн. відмовлено.

10.06.2015 року Господарським судом Харківської області видано наказ №922/1109/15.

02.09.2015 року ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на кошти та майно боржника в межах суми боргу та оголошення заборони на його відчуження з метою забезпечення виконання наказу суду від 10.06.2015 року №922/1109/15.

Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВДВС) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№48618878 від 03.09.2015 року з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області від 10.06.2015 року про стягнення з ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» основного боргу в розмірі 15774156,44 грн., 3% річних - 621177,19 грн., збитків від інфляції - 5487181,49 грн. та судового збору - 63147,27 грн.

08.09.2015 року ВДВС винесено постанову про арешт майна боржника в межах суми боргу та оголошення заборони на його відчуження.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.03.2016 року у справі №922/1109/15, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.04.2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 02.08.2016 року, розстрочено виконання рішення суду від 24.03.2015 року у справі №922/1109/15 на загальну суму 21945662,39 грн. (з урахуванням витрат по сплаті судового збору) на три роки рівними частинами по 609601,74 грн. в місяць в період з березня 2016 року по лютий 2019 року.

Приватне акціонерне товариство «Харківська ТЕЦ-5» (далі - ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5»), змінено організаційно-правову форму з ПАТ «Харківська ТЕЦ-5», 01.09.2017 року звернулося до суду зі скаргою на бездіяльність ВДВС, в якій просило господарський суд визнати незаконною бездіяльність ВДВС та зобов'язати змінити назву боржника і закінчити виконавче провадження №48618878 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 10.06.2015 року №922/1109/15.

Скарга мотивована тим, що станом на 01.09.2017 року ВДВС не вчинено виконавчих дій щодо зміни назви боржника та закінчення виконавчого провадження на підставі п. 16 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідач (боржник) вказує, що до 30.11.2016 року ним сплачено на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в повному обсязі суму основної заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №2780/14-КП-32 від 13.02.2014 року, на яку стягувачем нараховано 5487181,49 грн. інфляційних втрат та 598928,18 грн. процентів річних, а отже, відповідні суми є списаними на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Також, платіжним дорученням ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5» №103 від 26.04.2017 року сплачено залишок процентів річних у сумі 22249,01 грн., а платіжним дорученням №102 від 26.04.2017р. сплачено 63147,27 грн. судового збору. У подальшому, 30.01.2017 року ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5» сплачено ПАТ «НАК «Нафтогаз України» залишок суми основного боргу, що підтверджується довідкою щодо взаємних розрахунків за період з 01.01.2014 року по 07.08.2017 року та реєстром платіжних доручень від 07.08.2017 року.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.11.2017 року у справі №922/1109/15 скаргу відповідача на бездіяльність ВДВС задоволено. Визнано незаконною бездіяльність та зобов'язано ВДВС змінити назву боржника з ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» на ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5» і закінчити виконавче провадження №48618878 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 10.06.2015 року №922/1109/15 на підставі п. 16 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 року у даній справі скасовано ухвалу Господарського суду Харківської області від 10.06.2015 року в частині зобов'язання ВДВС закінчити виконавче провадження №48618878 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 10.06.2015 року у справі №922/1109/15 на підставі п. 16 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та прийнято в цій частині нове рішення, яким у задоволенні скарги боржника в даній частині відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 04.05.2018 року по справі №922/1109/15 ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.11.2017 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 року скасовано в частині зобов'язань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження. Справу №922/1109/15 направлено на новий розгляд до Господарського суду Харківської області для розгляду скарги ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Верховний Суд у своїй постанові від 04.05.2018 року вказав, що при новому розгляді справи суду слід врахувати наведене, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, зокрема розміру списаних штрафних санкцій, розміру залишку штрафних санкцій та погашення відповідачем такого розміру, погашення основної заборгованості в розмірі 15774156,44 грн. та наявності або відсутності підстав для стягнення виконавчого збору і, в залежності від встановленого та відповідно з чинним законодавством, прийняти відповідне рішення.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.07.2018 року у справі №922/1109/15 (суддя Ольшанченко В.І., повний текст судового рішення складено 30.07.2018 року) відмовлено у задоволені скарги щодо зобов'язання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження.

Оскаржувана ухвала мотивована тим, що відповідна скарга на ВДВС є необґрунтованою, а викладені в ній факти недоведеними.

Приватне акціонерне товариство «Харківська ТЕЦ-5» з вказаною ухвалою господарського суду не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 25.07.2018 року та прийняти постанову про задоволення скарги ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5» в частині визнання незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із закінчення виконавчого провадження №48618878 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 10.06.2015 року.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5» не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання. Апелянт зазначає, що поштове відправлення №187 з ухвалою від 16.07.2018 року у справі №922/1109/15 було відправлено в адресу товариства 18.07.2018 року, надійшло 20.07.2018 року до обслуговуючого товариство відділення зв'язку №62371, проте, з незрозумілих причин, було надіслане до неналежного відділення №61399 і 23.07.2018 року повернуто відправнику у відділенні №61022. У повідомленні про вручення поштового відправлення №187 відсутній підпис уповноваженої особи ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5» про вручення. Довідка ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5» №01-17/1270 від 07.08.2018 року підтверджує, що ухвала від 16.07.2018 р. у справі №922/1109/15 не надходила та в канцелярії товариства не реєструвалася. Судом першої інстанції, після повернення ухвали від 16.06.2018 року з метою повідомлення боржника не використано інші засоби, визначені ч. 6 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, зокрема телефонограму, що призвело до істотного порушення процесуальних прав ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5». При цьому, боржник наголошує апеляційному суду, що ухвала від 16.07.2018 року про призначення розглядусправи на 25.07.2018 року була надіслана судом 02.08.2018 року та оприлюднена тільки 06.08.2018 року.

Скаржник наполягає на тому, що обставини погашення заборгованості, яка підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом господарського суду, мають безпосереднє значення для прийняття органом ДВС рішень, які визначають перебіг виконавчого провадження, факти розрахунків між сторонами, списання заборгованості, тощо мають бути предметом судового розгляду в порядку ст. 339 Господарського процесуального кодексу України на загальних підставах. У цьому зв'язку, на думку апелянта, є помилковою позиція суду першої інстанції відносно того, що для з'ясування обставин, які є підставою для винесення ВДВС постанови про закінчення виконавчого провадження згідно з п. 16 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», мають бути застосовані інші інструменти доведення їх, передбачені процесуальним законодавством. Крім того, як вказує скаржник, суд першої інстанції мав виконати процесуальний обов'язок із дослідження зазначених обставин з огляду на вказівки постанови Верховного Суду від 04.05.2018 року в силу прямого припису ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції порушив приписи ст. 86 Господарського процесуального кодексу України щодо оцінки доказів, оскільки, по-перше не надав оцінки вже наявним у справі раніше наданим боржником доказам погашення (списання) заборгованості, які Верховний Суд не мав можливості досліджувати в силу меж касаційного розгляду і належність, допустимість яких в ході нового розгляду справи не була спростована.

Боржник вказує на те, що місцевим господарським судом неправильно застосовано ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих органганазацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 року та п. 16 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Звертає увагу на те, що чинним законодавством не заборонено провадити часткове списання суми санкцій на суму боргу, який частково був погашений станом на 30.11.2016 року, а у підтвердження і обгрунтування такого списання до матеріалів надано розрахунок і докази погашення заборгованості.

Наголошує апелянт на тому, що на підставі п.6 ч.5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» 2194566,23 грн. виконавчого збору, стягнутого з ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» постановою від 21.03.2016 року не підлягають стягненню.

При цьому, ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5» звертає увагу суду апеляційної інстанції, що факт закінчення виконавчого провадження №48618878 на підставі п.16 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» не впливає на можливість визнання судом неправомірним зволікання з боку органу ДВС з таким закінченням за період з 30.08.2017 року (дата вручення заяви боржника про закінчення) до 23.11.2017 року.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 17.08.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Харківська ТЕЦ-5» на ухвалу Господарського суду Харківської області від 25.07.2018 року у справі №922/1109/15 та призначено розгляд справи в судове засідання. У подальшому, розгляд справи неодноразово відкладався, зокрема, ухвалою суду від 17.09.2018 року розгляд справи відкладено на 09.10.2018 року.

06.09.2018 року від позивача (стягувача) надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6931), в якому зазначає, що згоден з ухвалою господарського суду першої інстанції, вважає її обґрунтованою та законною, прийнятою при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У подальшому, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.10.2018 року прийнято справу №922/1109/15 до провадження та призначено її до розгляду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 31.10.2018 року у зв'язку з відпусткою судді Терещенко О.І. для розгляду справи №922/1109/15 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Склярук О.І., суддя Слободін М.М.

Ухвала суду від 09.10.2018 року про прийняття справи до провадження та призначення її до розгляду була направлена Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України рекомендованим листом 10.10.2018 року за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі і отримана ним 16.10.2018 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи. Однак, представник ВДВС у судове засідання не з'явився, про причини не з'явлення суд не повідомив.

У судовому засіданні 31.10.2018 року з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі та з метою повного та всебічного розгляду справи по суті, керуючись приписами ст. 216 Господарського процесуального кодексу України була оголошена перерва до 05.11.2018 року.

05.11.2018 року після перерви розгляд справи продовжено по суті і представник відповідача пояснив, що підтримує доводи та вимоги апеляційної скарги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позиції скаржника заперечував з підстав викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Щодо доводів скаржника про порушення норм процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Після надходження справи №922/1109/15 з Верховного Суду, Господарським судом Харківської області прийнято ухвалу від 16.07.2018 року, якою призначено розгляд скарги боржника в судове засідання на 25.07.2018 року.

При цьому, у вказаній ухвалі відсутні відомості про виклик в судове засідання представників учасників справи або про визнання їх явки обов'язковою.

Відповідно до Інструкції з діловодства в господарських судах перший, належним чином підписаний, примірник процесуального документа (ухвали, рішення, постанови) залишається у справі; на звороті у лівому нижньому куті цього примірника проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправку документа, що містить: вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена.

Відмітки на ухвалі суду від 16.07.2018 року оформлені відповідно до наведених вимог Інструкції, а тому зазначеним підтверджується належне надіслання копії ухвали сторонам судового процесу, зокрема боржнику 17.07.2018 року.

Відповідно до ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Стаття 242 Господарського процесуального кодексу України - вручення судового рішення передбачає, зокрема, що процесуальні документи направляються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Матеріали справи свідчать, що ухвала суду від 16.07.2018 року повернулась до суду. Таким чином, боржник ухвалу суду про призначення скарги до розгляду в судове засідання не отримував.

Однак, слід відзначити, що не отримання боржником ухвали суду обумовлено не неналежними діями суду, а фактом надання поштовим відділенням послуг. При цьому, судом першої інстанції вчинено необхідні дії з метою повідомлення боржника про час та місце судового засідання, а саме завчасно направлено ухвалу суду у відповідності до ч. 3 ст. 120 та ст. 242 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів також зазначає, що відомості щодо призначених до розгляду справ у суді відображаються на офіційному інтернет ресурсі (сайті) відповідного суду, доступ до якого є необмеженим. Враховуючи, що боржник був обізнаний про скасування Верховним Судом судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, він не був обмежений у праві самостійно здійснити дії направлені на отримання інформації по справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що не отримання відповідачем ухвали суду про призначення справи до розгляду, що сталося не з вини суду, не свідчить про порушення норм процесуального права.

Щодо суті спору колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 115 Господарського процесуального кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч. 1 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пункт 16 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі погашення, списання згідно із Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», її дочірньою компанією «Газ України», Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.

Так, 30.11.2016 року набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів ст. 1 вищевказаного Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі ст. 2 вказаного Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 ст. 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, (тобто до 30.11.2016 року), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Частина 3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії. Виконання цієї норми закону не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних, нарахованих на основну заборгованість, поставлено у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності цим Законом.

Списання неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на вже погашену заборгованість в силу прямого припису частини 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не обумовлено жодною іншою обставиною, крім набрання ним чинності та, зокрема не вимагає узгодження з постачальником природного газу чи підтвердження останнім.

Також, списання в порядку частини 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не вимагає реалізації процедури взаєморозрахунків або реструктуризації, передбачених статтями 4, 5 цього Закону, а отже по суті є окремим економічним заходом, спрямованим на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожиті енергоносії.

Колегія суддів відмічає, що при розгляді даної справи (скарги) необхідною обставиною дослідження є встановлення з чого саме складається основна заборгованість, чи відбулося її погашення та на яку заборгованість було нараховано інфляційні втрати та 3% річних, тобто правова природа сум, що були стягненні рішенням суду у даній справі і щодо яких видано наказ.

Дослідивши вказані обставини, колегія суддів встановила, що сума основного боргу - 15774156,44 грн. виникла у зв'язку із неналежним виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу №2780/14-КП-32 від 13.02.2014 року і складається із заборгованості за поставлений позивачем природний газ за грудень 2014 року.

Також у даній справі рішенням суду від 24.03.2015 року було стягнуто з відповідача 5487181,49 грн. інфляційних втрат, які були нараховані у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу №2780/14-КП-32 від 13.02.2014 року і відповідна сума втрат була нарахована на заборгованість січень-листопад 2014 року.

Крім того, відповідно до рішення Господарського суду Харківської області від 24.03.2015 року судом присуджено до стягнення з відповідача, зокрема, 3% річних у сумі 621177,19 грн., нарахованих, як на заборгованість січень-листопад 2014 року, так і на заборгованість за грудень 2014 року (15774156,44 грн., яку присуджено до стягнення з відповідача).

При досліджені доводів відповідача (боржника) та матеріалів справи встановлено, що основна заборгованість, на яку нараховано інфляційні втрати у розмірі 5487181,49 грн. та 3% річних у розмірі 594946,14 грн., станом на момент набуття чинності Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (30.11.2016 року) є погашеною. Таким чином, відповідні суми (5487181,49 грн. інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 594946,14 грн.) є списаними на підставі ч.3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Після прийняття рішення у даній справі у строк до 30.11.2016 року боржником з урахування ухвали суду від 22.03.2016 року про розстрочення виконання рішення здійснено погашення суми основного боргу у сумі 2438406,92 грн. (чотири платежі по 609601,73 грн. - 31.03.2015 року, 29.04.2016 року, 31.05.2016 року та 30.06.2016 року).

Отже, станом на момент набуття Законом сили, сума непогашеного основного боргу становила 13335749,52 грн. і погашалася вона вже після 30.11.2016 року.

Нарахування штрафних та фінансових санкцій можливе лише на несплачену суму заборгованості, а нарахування неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних на сплачену суму заборгованості суперечить приписам ч.3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11.04.2018 року по справі №15/5005/153/2012.

Вказане свідчить про можливість вважати частково списаною заборгованість 3% річних (з залишку 26231,05 грн. - 3% річних, що розраховані та стягнуті за рішенням суду виходячи з суми боргу 15774156,44 грн. та 15966857,76 грн.). Тобто, оплаті підлягає зменшений розмір 3% річних, оскільки станом на 30.11.2016 року боржником було частково погашено суму основного боргу.

Боржник зазначає, що різниця між сумами списаних по ч.3 ст. 7 Закону процентів річних і тими, що підлягають сплаті стягувачу по боргу грудня 2014 року становить 22249,01 грн. та були сплачені згідно платіжного доручення №103 від 26.04.2017 року.

Щодо вказаних тверджень, то колегія суддів їх відхиляє, оскільки наданий боржником розрахунок в обгрунтування вказаних тверджень є по-перше, невірним, по-друге, не обгрунтованим та не доведеним. Зокрема, з вказаного розрахунку вбачається, що його вчинено з використанням невірного розміру суми основного боргу, без урахування періоду розрахнку, вбачається включення платежів, що мали місце після набранням Законом сили. Також боржником не обгрунтовано і не доведено факту необхідності використання саме такої формули обрахунку заборгованості.

Колегія суддів відмічає, що Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд опосередковано вказав про невірність обрахунку 3% річних від суми 2423870,55 грн.

Як вже було зазначено вище, станом на 30.11.2016 року розмір непогашеної суми основного боргу становив 13335749,52 грн. і саме 3% річних з вказаної суми підлягають оплаті боржником. Натомість сума основного боргу 2438406,92 грн. станом на 30.11.2016 року була погашена і 3% річних на вказану суму коштів є списаними в силу приписів ч.3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Так, колегією суддів апеляційної інстанції проведено відповідний розрахунок 3% річних і встановлено, що він складає 4309,26 грн. Тобто, розмір 3% річних у сумі 4309,26 є списаним, а розмір 3% річних у сумі 21921,79 грн. підлягає сплаті боржником, оскільки нараховані на суму боргу, що станом на 30.11.2016 року не є погашеною.

Матеріали справи свідчать, що ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» платіжним дорученням №103 від 26.04.2017 року сплачено проценти річних в сумі 22249,01 грн. (фактично у більшому розмірі ніж підлягало оплаті). Крім того, іншим платіжним дорученням №102 від 26.04.2017 року боржником сплачено 63147,27 грн. судового збору.

Щодо вказівки Верховного Суду про не дослідження постанови ВДВС від 21.03.2016 року про стягнення виконавчого збору в розмірі 2194566,23 грн. і доводів апелянта про відсутність підстав для стягнення виконавчого збору в силу приписів п.6 ст. ч.4 27 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів зазначає, що такі вимоги не підлягають розгляду за правилами господарського судочинства, а можуть бути оскаржені до адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 12.09.2018 року по справі №906/530/17.

Колегією суддів апеляційної інстанції досліджено та встановлено, що боржником до 30.11.2016 року сплачено ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у повному обсязі суму основної заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №2780/14-КП-32 від 13.02.2014 року, на яку стягувачем нараховано 5487181,49 грн. інфляційних втрат та 599255,40 грн. 3% річних, а отже, відповідні суми є списаними на підставі ч. З ст. 7 Закону від 03.11.2016 року. Також, платіжним дорученням ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» №103 від 26.04.2017 року сплачено залишок процентів річних в сумі 22249,01 грн. (належний розмір 21921,79 грн.), а платіжним дорученням №102 від 26.04.2017 року сплачено 63147,27 грн. судового збору.

Відповідно до п.16 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі погашення, списання згідно із Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», її дочірньою компанією «Газ України», Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.

Частиною 2 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Боржник звернувся до державного виконавця з заявою про закінчення виконавчого провадження 30.08.2017 року (дата отримання заяви), однак державним виконавцем жодних дій вчинено не було, що стало підставою для звернення з відповідною скаргою на бездіяльність державного виконавця до суду.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. 73 та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання умов договору поставки №15 від 28.05.2013 року і повернення грошових коштів.

Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що з боку державного виконавця має місце неправомірна бездіяльність по не вчиненню дій по закінченню виконавчого провадження у зв'язку із списанням заборгованості та погашенням її.

Місцевий господарський суд, приймаючи оскаржувану ухвалу на вищевказані обставини уваги не звернув, а також розглянув справу без урахування вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 04.05.2018 року. Таким чином, з огляду на вимоги апеляційної скарги, вона підлягає задоволенню, а ухвалу суду першої інстанції скасуванню у зв'язку з неповним з'ясуванням обставини, які мають значення для справи та у зв'язку з невідповідністю висновків викладених в оскаржуваному судовому рішенні обставинам справи, в частині відмови в задоволені скарги про визнання незаконною бездіяльності органу ДВС з прийняттям нового судового рішення про задоволення в цій частині скарги.

Керуючись статтями 120, 129, 240, 242, 269, 270, 271, п.2, ч.1 ст.275, п.1, 3 ст. 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківська ТЕЦ-5» задовольнити .

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 25.07.2018 року у справі №922/1109/15 скасувати в частині відмови в задоволені скарги про визнання незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким скаргу задовольнити та визнати незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

В решті ухвалу Господарського суду Харківської області від 25.07.2018 року у справі №922/1109/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2018 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя О.І. Склярук

Суддя М.М. Слободін