Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/252/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Маріщенко Л.О.

секретар судового засідання: Малярчук Р.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Заєць Ю.А., довіреність № б/н від 07.05.18,

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дел-Альянс"

до Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення 129918,55 грн (згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог)

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення 128497,57 грн., з яких 113 382,36 грн. боргу за відвантажений товар, 3009,17 грн. 3% річних, 12106,04 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 06.04.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом ) сторін.

10.05.2018 позивачем надана суду довідка про заборгованість відповідача на день судового розгляду справи в межах заявлених позовних вимог відповідно до якої сума основного боргу становить 113 382,36 грн, 3% річних - 3 009,17 грн, інфляційних - 12 106,04 грн.

10.05.2018 судом було ухвалено розгляд даної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

21.05.2018 від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що в даному випадку відсутні належно оформлені заявки на поставку продукції, що виключає виникнення обов'язку покупця прийняти продукцію, а прийняття такої продукції філією виключає виникнення правової підстави з оплати продукції.

Також відповідач зазначає, що видаткові накладні, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, не містять необхідних реквізитів, а тому не є первинним документом, які в розумінні глави 5 ГПК України можуть бути допустимими доказами того, що відбулися господарські операції з поставки/передачі товару. Крім того, в матеріалах справи відсутні усі довіреності на отримання ТМЦ спірного товару, що не дає змогу встановити кому саме вручався такий товар. Акт звіряння взаємних розрахунків, наданого позивачем, не може вважатися доказом наявності або відсутності боргу саме по договорам, так як не містить посилання на них.

Крім того відповідач не погоджується з розрахунком позивача щодо нарахування 3% річних та інфляційних оскільки останнім невірно визначені періоди їх нарахування.

Відповідач у своєму відзиві звертає увагу суду на те, що позивач не звертався з вимогою щодо оплати товару, а тому позов є передчасним, а нарахування 3% річних та інфляційних є безпідставним.

Ураховуючи викладене, відповідач просить відмовити в задоволенні позову.

29.05.2018 позивач надав суду відповідь на відзив у якій позивач не погоджується з твердженнями відповідача викладеними у відзиві. Так позивач зазначає, що товар був отриманий відповідачем окремими партіями відповідно до підписаних сторонами видаткових накладних і обов'язок у відповідача щодо проведення розрахунку виник з моменту отримання товару.

Ухвалою суду від 29.05.2018 строк проведення підготовчого провадження продовжено.

21.06.2018 позивачем надано суду заяву про збільшення розміру позовних вимог відповідно до якої просить стягнути з відповідача 113 382,36 грн. боргу за отриманий товар, 3 061,36 грн 3% річних, 13 474,37 грн інфляційних.

31.07.2018 відповідач надав суду відзив на заяву про збільшення позовних вимог в якому не погоджується з наведеним позивачем розрахунком.

16.08.2018 відповідач надав суду додаткові пояснення в яких зазначив, що у заяві про збільшення позовних вимог позивач вказує про борг 29 162,06 грн, який виник в грудні 2016 року по видатковій накладній № 224 від 22.12.2016. Однак, як зазначає відповідач товар, який був отриманий по вказаній накладній на суму 30 000 грн оплачений платіжним дорученням № 1 від 22.12.2016.

17.08.2018 до суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог. Відповідно до даної заяви позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 128 524,44грн, з яких: 113 382,36грн основного боргу, З 032,25грн 3% річних та 12 109,83грн інфляції за весь час прострочення.

Розгляд справи здійснюється в межах заяви про зменшення позовних вимог.

09.10.2018 через діловодну службу позивачем подано додаткові обґрунтування до розрахунку зменшення позовних вимог від 28.09.2018 з додатками.

Ухвалою суду від 11.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в межах заяви про зменшення позовних вимог.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, причин неявки суду не повідомив, про час, місце та день розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення яке міститься в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з позовної заяви ТОВ "Дел-Альянс" на протязі 2017 року поставляв ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанії "Автомобільні дороги України" в особі його філії "Бердичівський райавтодор" товар - бензин та дизельне паливо.

Так, відповідачем був отриманий від позивача товар, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними № 5 від 09.01.2017 на суму 9 775,00 грн, № 13 від 13.01.2017 на суму 28 457,50 грн, № 20 від 26.01.2017 на суму 2 425,00 грн, № 27 від 31.01.2017 на суму 12 150,00 грн.

Надалі між сторонами були укладені договори купівлі-продажу № 5 від 09.02.2017 та № 6 від 21.03.2017, згідно яких продавець (позивач) зобов'язується передати у власність, а покупець (відповідач) належним чином прийняти і оплатити товар.

Строк поставки товару встановлюється покупцем з моменту підписання видаткових накладних. Продавець має право на дострокову поставку (п. 2.1 договорів).

Строк, порядок і форма розрахунків - шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця (п. 2.4 договорів).

Підписаний договір набирає чинності з дати підписання і діє до 31 грудня 2017р або повного його виконання (п. 5.5 договорів).

На виконання умов укладених договорів позивачем було відпущено відповідачу товар, що підтверджується видатковими накладними № 39 від 09.02.2017 на суму 10 000,00 грн, № 54 від 10.02.2017 на суму 40 642,00 грн, № 63 від 17.02.2017 на суму 14 634,00 грн, № 75 від 24.02.2017 на суму 2 938,00 грн, № 83 від 28.02.2017 на суму 5 983,80 грн, № 116 від 21.03.2017 на суму 30 000,00 грн, № 132 від 27.03.2017 на суму 5215,00 грн, а також довіреностями на отримання ТМЦ № 004 від 09.01.2017, № 008 від 19.01.2017, № 022 від 09.02.2017, № 031 від 24.02.2017, № 040 від 21.03.2017.

На оплату отриманого товару позивачем були виставлені відповідачу рахунки - фактури № СФ-0000005 від 09.01.2017 на суму 9 775,00 грн зі строком сплати до 10.01.2017, № СФ-0000015 від 13.01.2017 на суму 28 457,50 грн зі строком сплати до 13.01.2017, № СФ-0000024 від 26.01.2017 на суму 2 425,00 грн зі строком сплати до 26.01.2017, № СФ-0000029 від 31.01.2017 на суму 12 150,00 грн зі строком сплати до 31.01.2017, № СФ-0000040 від 09.02.2017 на суму 10 000,00 грн зі строком сплати до 09.02.2017, № СФ-0000055 від 10.02.2017 на суму 40 642,00 грн зі строком сплати до 20.02.2017, № СФ-0000064 від 17.02.2017 на суму 14 634,00 грн зі строком сплати до 18.02.2017, № СФ-0000076 від 24.02.2017 на суму 2 938,00 грн зі строком сплати до 24.02.2017, № Сф-0000086 від 28.02.2017 на суму 5 983,80 грн зі строком сплати до 28.02.2017, № СФ-0000098 від 03.03.2017 на суму 4 442,00 грн, № СФ-0000106 від 10.03.2017 на суму 12 421,00 грн зі строком сплати до 10.03.2017, № СФ-0000118 від 17 03.2017 на суму 18 352,00 грн зі строком сплати до 27.03.2017.

Однак, за отриманий товар відповідач розрахунок належним чином не провів.

З пояснень позивача вбачається, що згідно укладених договорів та видаткових накладних за 2017 рік , а також враховуючи наявний борг на початок року відповідно до акту звірки взаєморозрахунків, наявного в матеріалах справи, відповідачем було сплачено кошти в сумі 78 000грн, що погасило наявну заборгованість станом на 01.01.2017 року та частково заборгованість за 2017 рік. таким чином, згідно розрахунку позивача борг відповідача за товар становить 113 382,36 грн.

Суд не погоджується з даним розрахунком боргу позивача з огляду на наступне.

Предметом розгляду даної справи є заборгованість відповідача за отриманий товар протягом 2017 року. Наявність заборгованості та її розміру за 2016 в межах даної справи не досліджується.

Дослідивши здійснені відповідачем проплати за кожну партію товару відповідно до наданого суду звіту по рахунку позивача, з урахуванням вказаних призначень платежу, а також акту взаєморозрахунків між сторонами станом на 29.05.2017, судом встановлено, що на день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем за товар отриманий протягом 2017 року за вказаними вище видатковими накладними становить 104 220,03 грн., а саме відповідачем залишився не оплачений товар отриманий за видатковими накладними № 5 від 09.01.2017 на суму 1 775,00 грн, № 13 від 13.01.2017 на суму 18 457,50 грн, № 20 від 26.01.2017 на суму 2 425,00 грн, № 27 від 31.01.2017 на суму 12 150,00 грн, № 54 від 10.02.2017 на суму 40 642,00 грн, № 63 від 17.02.2017 на суму 14 634,00 грн, № 75 від 24.02.2017 на суму 2 938,00 грн, № 83 від 28.02.2017 на суму 5 983,80 грн, № 132 від 27.03.2017 на суму 5 215,00 грн.

Таким чином вимога про стягнення з відповідача заборгованості за отриманий товар підлягає частковому задоволенню у сумі 104 220,03 грн.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 692 ЦК України визначено, що покупець повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

У зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання по оплаті товару, позивачем заявлена також вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, розмір яких, згідно розрахунку позивача, становить 12 109,83 грн. та 3 032,25 грн. відповідно.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторів від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримання ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов'язання.

Однак, суд не погоджується з наведеним розрахунком позивача що до нарахування інфляційних та 3% річних, оскільки позивачем в своєму розрахунку не вірно зазначені суми боргу по кожній окремій видатковій накладній.

Згідно розрахунку проведеного судом, в межах періоду нарахування зазначеного позивачем, враховуючи дати часткових оплат заборгованості по кожній окремій видатковій накладній, розмір 3% річних становить 2 754,57 грн. та інфляційних - 11 043,83 грн..

Згідно зі ст.73 Господарського процесуального Кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 1 ст. 86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain).

Позивачем доведено суду обґрунтованість заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами у справі.

Відповідач доказів сплати боргу суду не надав.

Заперечення відповідача щодо факту отримання ним від відповідача товару спростовується наявними в матеріалах справи відповідними доказами, а саме видатковими накладними підписаними та скріпленими печатками сторін, довіреностями на отримання ТМЦ.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково у розмірі 104 220,30 грн боргу за отриманий товар, 2 754,57 грн 3% річних та 11 043,83 грн інфляційних.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того позивач просить суд повернути з державного бюджету сплачений ним судовий збір у розмірі 20,91 грн у зв'язку із поданням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог.

Таким чином, вказана сума судового збору підлягає поверненню позивачу.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" ( 10003, м. Житомир, вул. Перемоги, 75, ідентифікаційний код 32008278) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дел-Альянс" (13300, Житомирська область, м. Бердичів, вул. Європейська, 66, кв. 7, ідентифікаційний код 39253006) 104 220,30 грн основного боргу, 2 754,57 грн 3% річних, 11 043,83 грн інфляційних, 1 770,28 грн судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4.Повернути ухвалою суду Товариству з обмеженою відповідальністю "Дел-Альянс" (13300, Житомирська область, м. Бердичів, вул. Європейська, 66, кв. 7, ідентифікаційний код 39253006) з державного бюджету 20,91 грн сплаченого судового збору згідно платіжного доручення № 405 від 20.06.2018,оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 906/252/18.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 09.11.18

Суддя Маріщенко Л.О.

Віддрукувати:

1- в справу

2-3 - сторонам (рек. з повід.)