ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.11.2018р. Справа №905/1655/18

за позовом Приватного акціонерного товариства «Комсомольське рудоуправління», м.Маріуполь

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток-Белаз-Сервіс», м.Маріуполь

про визнання недійсним третейського застереження

Суддя Г.В. Левшина

при секретарі судового засідання Хохуля М.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Комсомольське рудоуправління», м.Маріуполь, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток-Белаз-Сервіс», м.Маріуполь, про визнання недійсним третейського застереження, викладеного у п.7.2 договору поставки №176 від 18.04.2016р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що п.7.2 договору поставки №176 від 18.04.2016р., в якому міститься третейське застереження щодо беззаперечного вирішення спору в Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група», рішення якого є остаточним та обов'язковим, в силу приписів ст.ст.55, 64 Конституції України, ст.203 Цивільного кодексу України та ст.5 Закону України «Про третейські суди» є недійсним. Одночасно, позивач зазначає, що третейські суди не входять до системи судів загальної юрисдикції, не здійснюють правосуддя та їх рішення не є актами правосуддя. Крім того, позивач стверджує, що спеціальний закон встановлює можливість (право), а не обов'язковість передачі спору на розгляд третейського суду у випадку наявності третейської угоди.

Відповідач 21.09.2018р. надав відзив на позовну заяву від 17.09.2018р. №17/19-3, в якому проти позовних вимог заперечує, посилаючись на ті обставини, що:

- третейська угода сторін жодною мірою не обмежує визначену ст.12 Конституції України юрисдикцію судів;

- третейське застереження опосередковує забезпечення сторонам можливість реалізації ними узгодженого права захищати свої права та інтереси у правовідносинах в межах договору, гарантованого ч.5 ст.55 Конституції України, що узгоджується із правовою позицією, висловленою в абз.1 п.5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішення третейських судів від 24.02.2004р. №3-рп/2004;

- діючим законодавством, передбачаючи можливість сторін на підставі укладеної між ними третейської угоди (застереження) передати певний спір на розгляд третейського суду, запроваджено додаткові до судових механізми захисту цивільних прав, а не обмежене власне судову компетенцію на користь позасудової (третейської), надаючи право вибору способу захисту, чиї права порушені, у відповідності до положень ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України;

- третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суду здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування;

- здійснення третейським судами функції захисту, передбаченої в абз.7 ст.2, ст.3 Закону України «Про третейські суди», є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносин у межах права, визначеного ч.5 ст.55 Конституції України;

- третейська угода була погоджена сторонами у вигляді третейського застереження на стадії укладання господарського договору, договір №176 від 18.04.2016р. підписано та скріплено печатками обох підприємств, жодних заперечень з боку позивача щодо включення у договір третейської угоди не надавалось, проект договору поставки був наданий стороною позивача та підписаний відповідачем без протоколу розбіжностей чи будь-яких інших застережень;

- позивачем не доведено наявності підстав для визнання спірного пункту договору недійсним, також, не доведено незаконності змісту правочину, недотримання форм або невідповідність волі та волевиявлення;

- подання вказаного позову позивачем є затягуванням процесу розгляду справи третейським судом №14/23К-18 про стягнення з відповідача 600048,99 грн. за порушення умов договору поставки №176 від 18.04.2016р. для відтермінування виконання зобов'язань позивача перед відповідачем за договором поставки №176 від 18.04.2016р.

27.09.2018р. до суду від позивача надійшла заява про продовження процесуальних строків, необхідних для надання позивачу відповіді на відзив, встановивши його з моменту отримання позивачем процесуальних документів.

01.10.2018р. позивачем надано суду відповідь на відзив від 26.09.2018р., в яких останній зазначив, що:

- передбачивши в договорі поставки №176 від 18.04.2016р. третейське застереження, сторони не втрачають свого права на розгляд і вирішення спору саме господарським судом;

- право на звернення до суду і заборону позбавлення права на розгляд справи в суді, до підсудності якого вони віднесені процесуальним законом, визначено ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.7, ч.1 ст.8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а тому позивач за будь-яких умов має право на звернення до господарського суду, а нормами законодавства забороняється позбавити сторону права на розгляд його справи в суді;

- третейське застереження не містить відомостей про найменування сторін та їх місце знаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди та посилання, яке робить третейську угоду частиною договору, то вона вважається такою, що не відповідає вимогам цивільного законодавства, аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №911/4647/15 від 25.05.2016р. та в узагальнені судової практики Верховного суду України від 11.02.2009р.;

- в договорі не визначено з яких підстав сторони у разі виникнення спору можуть звернутися до третейського суду, не визначений предмет спору, не містить відомості про найменування сторін, то таке третейське застереження є недійсним та сторони можуть звернуть до господарського суду.

16.10.2018р. до суду від відповідача найшло заперечення на відповідь на відзив №12/10-1 від 12.10.2018р., в якому відповідач зазначив, що:

- посилання позивача на постанову ВГС України є абсолютно не коректним та безпідставним, оскільки у розглянутому спорі по справі №911/4647/15 мали місце інші обставини справи, ніж є предметом розгляду господарським судом Донецької області по справі №905/1655/18;

- третейська угода є одним із пунктів договору (п.7.2) договору поставки №176 від 18.04.2016р., укладеного між сторонами, що відповідає приписам ст.12 Закону України «Про третейські суди»;

- третейське застереження внесено до договору №176 і у цьому ж договорі у преамбулі зазначено і місце та дата укладання договору, і найменування сторін, і у розділі 9 - їх місце знаходження, і у п 7.2 - предмет спору;

- договір №176 від 18.04.2016р. підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками, отже, третейське застереження, передбачене п.7.2 договору, відповідає приписам ст.ст.2, 5, 12 Закону України «Про третейські суди» і не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту;

- позивачем не доведено наявність підстав для визнання спірних пунктів договору недійсними, не доведено незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність волі та волевиявлення.

Згідно з ч.1 ст.118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Відповідно до ст.119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов'язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою. Ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно приписів ст.169 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Як вбачається з матеріалів справи, судом не було встановлено строку позивачу для подання відповіді на відзив, відповідачу для подання заперечення на відповідь на відзив, а тому у зв'язку з відсутністю факту пропуску відповідного строку і підстави для задоволення клопотання позивача про продовження процесуальних строків, необхідні для надання позивачу відповіді на відзив, відсутні.

Крім того, з урахуванням викладеного та з метою всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити, що розглядати справи проводиться з урахуванням всіх доводів сторін наданих до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

18.04.2018р. між Приватним акціонерним товариством «Комсомольське рудоуправління» (позивач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Восток-Белаз-Сервіс» (відповідач, постачальник) був підписаний договір поставки №176, згідно з умовами якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти і оплатити товар, згідно специфікації до договору, по цінам погодженими сторонами на момент відвантаження.

Згідно з п.2.1 договору сума договору складає: суму всіх специфікаціях, що додаються до даного договору.

Ціна на продукцію погоджується в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору (п.2.2 договору).

Строк поставки вказується в специфікаціях (п.5.1 договору).

Відповідно до п.5.2 договору поставка продукції проводиться ( у відповідності з «Інкотермс 2010»). Умови поставки вказуються в специфікаціях. (У випадку поставки EXW, FCA). Постачальник зобов'язується, провести відвантаження всього вказаного в специфікаціях товару за одну поставку за виключенням нераціонального використання транспортного засобу (за виключенням технічної можливості транспорту).

Пунктом п.7.2 договору сторонами встановлено, що якщо спори та розбіжності, які виникають у зв'язку з виконанням цього договору або стосується його укладання, зміни, порушення умов, розірвання, недійсності не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення проводиться в Постійно діючому Третейському суді України при асоціації «Регіональна правова група» (у відповідності з регламентом зазначеного суду).

Згідно п.8.1 договору строк дії договору з дня підписання по 31 грудня 2016р.

30.10.2016р. додатковою угодою №1 до договору №176 від 18.04.2016р. сторонами продовжено строк дії договору до 31.12.2017р.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд приймає до уваги заперечення відповідача та вважає позовні вимоги про визнання недійсним п.7.2 договору №176 від 18.04.2016р. такими, що підлягають залишенню без задоволення, враховуючи наступне:

Пунктом 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1ст.626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. №15-рп/2002 визначено, що передбачене Конституцією України право юридичної особи на захист судом своїх прав, установлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду за захистом своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, у тому числі в судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Положення ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч.1 ст.207 Господарського кодексу України зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24.02.2004 № 3-рп/2004).

Згідно ч.1 ст.22 Господарського процесуального кодексу України спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду

або міжнародного комерційного арбітражу, крім: 1) спорів про визнання недійсними актів, спорів про державну реєстрацію або облік прав на нерухоме майно, прав інтелектуальної власності, прав на цінні папери, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі з урахуванням частини другої цієї статті;2) спорів, передбачених пунктами 2,3, 7-13 частини першої, пунктами другої статті 20 цього Кодексу, з урахуванням частини другої цієї статті;3) інших спорів, які відповідно до закону не можуть бути передані на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в статті 3 Закону України «Про третейські суди», є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України.

Третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції. Отже, з аналізу положень Закону України «Про третейські суди» випливає, що третейські суди є недержавними незалежними органами захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Згідно з частиною 1 ст.5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

За змістом ст.2 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що третейську угоду визначено як угоду сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Відповідно до вимог ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається в письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою (така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 у справі №910/8043/14).

Таким чином, у сторін існує виключно правова можливість, а не обов'язок на звернення до третейського суду.

Для такого звернення, необхідна наявність волі обох сторін (тобто наявність угоди про передачу даного (саме цього) спору на розгляд третейського суду.

При цьому, чинне законодавство України не позбавляє сторін права на вирішення спору саме господарським судом.

Згідно з положеннями частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Частина 1 ст.55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльність органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмові у правосудді (пункт 1 резолютивної частині Рішення від 25.02.1997р. №6-зп, пункт 1 резолютивної частини Рішення від 25.12.1997р. №9-зп).

Частиною 1 ст.8 Закону України «Про судоустрій і статус судів» передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Таким чином, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист.

При цьому, суд відхиляє доводи позивача стосовно недійсності третейського застереження як такого, що обмежує право сторони договору (позивача) на звернення до суду загальної юрисдикції за захистом порушеного права, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.2 ст.124 Конституції України, ст.ст.7, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, ч.1, 4 Господарського процесуального кодексу України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Згідно з нормами статей 2, 5, 8, 12, 14 Закону України «Про третейські суди» передача спору на розгляд третейського суду є визначеним законом право відповідних юридичних та / або фізичних осіб, яке реалізується шляхом укладення угоди між цими сторонами про передачу спору на вирішення третейським судом, а угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Як встановлено, третейську угоду було погоджено між позивачем та відповідачем у вигляді третейського застереження на стадії господарського договору у п.7.2 договору поставки №176 від 18.04.2016р.

Таким чином, умова правочину про розгляд спору третейським судом передбачає у випадку виникнення між сторонами спору можливість звернення з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб до третейського суду для вирішення цього спору шляхом третейського розгляду, який визнаний в Україні та врегульований Закону України «Про третейські суди».

Окрім цього, суд враховує, що ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України відповідно до ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, погоджуючи за власним волевиявленням (добровільно) умови договору, укладення та умови якого, як зазначено вище, передбачені та не суперечать вимогам законодавства, сторона договору погоджується із обов'язковістю їх виконання в силу норм статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Таким чином, викладене в договорі третейське застереження зобов'язує внаслідок добровільного погодження сторонами договору такої умови, не суперечить Конституції України та іншим нормам законодавства та не свідчить про обмеження права сторони на судовий захист.

В свою чергу, ухилення позивача від виконання положень п.7.2 договору, має розглядатися як дії, що суперечать самій ідей Закону України «Про третейські суди», яка полягає у гарантуванні, у даному випадку, учасникам господарських відносин права розраховувати на швидкий та ефективний спосіб вирішення господарського спору альтернативним шляхом.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд у постановах від 06.02.2018р. по справі №910/6558/17, від 14.02.2018р. по справі №910/8862/17, від 27.02.2018 у справі №910/13667/17, від 12.06.2018р. по справі №908/2058/17, від 26.06.2018р. у справі №905/2510/17.

За таких обставин, встановивши, що третейське застереження, яке викладене в п.7.2 договору поставки №176 від 18.04.2016р., не порушує та не обмежує права позивача на судовий захист його порушених прав, зміст угоди відповідає приписам ст.ст.2, 5, 12 Закону України «Про третейські суди», не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання недійсним третейського застереження викладеного у п.7.2 договору поставки №176 від 18.04.2016р.

При цьому суд зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують висновку суду про відмову у позові.

Оскільки судом відмовлено в задоволені позовних вимог в повному обсязі, то і судові витрати покладаються на позивача відповідно до п.2 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 74, 76, 77, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Комсомольське рудоуправління», м.Маріуполь до Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток-Белаз-Сервіс», м.Маріуполь про визнання недійсним третейського застереження, викладеного у п.7.2 договору поставки №176 від 18.04.2016р.

В судовому засіданні 13.11.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 13.11.2018р.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина