ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2018 р. м. Київ Справа№ 910/22473/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Реуцької Т.О.
за участю представників учасників процесу:
від позивача: згідно протоколу судового засідання від відповідача: згідно протоколу судового засідання від третьої особи: згідно протоколу судового засідання
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Чекмарьова В.В.
на рішеннягосподарського суду міста Києва
від12.06.2018 року
суддя Морозов С.М., м. Київ
повний текст складений22.06.2018 р.
за позовомФОП Чекмарьова В.В.
доТОВ "Український лізинговий фонд"
третя особаТОВ "УЛФ-Фінанс"
простягнення 914 421,33 грн.

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Чекмарьов Володимир Васильович (надалі-позивач/ФОП Чекмарьов В.В.) звернувся до господарського суду міста Києва із позовною до товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (надалі-відповідач/ ТОВ «Український лізинговий фонд»), в якій просила суд стягнути з відповідача суму сплачених за генеральним договором фінансового лізингу № 2969 від 01.07.2014 та договором фінансового лізингу № 2969-01/07/14-В до генерального договору від 01.07.2014 лізингових платежів з урахуванням фінансових санкцій в розмірі 914 421,33 грн.

Звертаючись до суду із позовом ФОП Чекмарьов В.В. зазначає, що генеральний договір фінансового лізингу № 2969 від 01.07.2014 та договір фінансового лізингу № 2969-01/07/14-В до генерального договору від 01.07.2014 є нікчемними за законом, з огляду на те, що при їх укладенні не було дотримано нотаріальної форми договору.

Оскільки недійсний правочин не породжує жодних юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю, позивач на підставі ст.ст. 625, 1212, 1214 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 674 850,22 грн. грошових коштів, внесених у якості лізингових платежів за спірними договорами, як таких, що отримані без достатньої правової підстави, 202 430,19 грн. інфляційних втрат, 37 140,92 грн. 3 % річних, що разом становить 914 421,33 грн.

Крім того, суд першої інстанції встановивши, що право позивача не порушено відмовив у застосуванні строків позовної давності, яку просив суд застосувати відповідач.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" проти заявлений позовних заперечує та зазначає про те, що оскільки спірні правочини були укладені між суб'єктами господарювання, однією із сторін яких виступав позивач не як фізична особа, а як фізична особа-підприємець та між ними виникли саме господарські відносини, а тому нотаріальне посвідчення договору укладеного між такими суб'єктами не є обов'язковим.

За таких обставин ТОВ «Український лізинговий фонд» вважає, що кошти перераховані позивачем на підставі спірних правочинів отримані відповідачем на достатній правовій підставі та не підлягають стягненню з останнього.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.03.2018, зокрема, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" (надалі-третя особа/ ТОВ "УЛФ-Фінанс").

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/22473/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив відсутні підстав для визнання нікчемними генерального договору фінансового лізингу № 2969 від 01.07.2014 та договору фінансового лізингу № 2969-01/07/14-В до генерального договору від 01.07.2014, а, відтак, відсутню підстави для стягнення з відповідача 674 850,22 грн. грошових коштів, внесених у якості лізингових платежів за спірними договорами, як таких, що отримані без достатньої правової підстави, 202 430,19 грн. інфляційних втрат, 37 140,92 грн. 3 % річних, що разом становить 914 421,33 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ФОП Чекмарьов В.В. (надалі-скаржник) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду Києва від 12.06.2018 у справі № 910/22473/17 скасувати повністю та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної ФОП Чекмарьов В.В. вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, а також неправильного застосування норм матеріального і процесуального права

В своїй апеляційній скарзі скаржник зазначав про те, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу України з урахуванням ст. 9 цього кодексу, ст. ст. 4, 179, 292 Господарського кодексу України.

На думку заявника апеляційної скарги, Господарським кодексом України взагалі не визначено порядку укладення спірних договорів, натомість, такий порядок визначено саме Цивільним кодексом України.

Заявник апеляційної скарги вказує на те, що в силу приписів ст. ст. 24, 25, 30 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах позивач виступає як фізична особа та навіть після державної реєстрації як суб'єкта господарювання не припиняє бути фізичною особою, натомість приписи ст. 799 Цивільного кодексу України є безумовними і не можуть бути залежними від наявності у такої фізичної особи статусу суб'єкта господарювання.

Скаржник зазначає, що місцевим господарським судом не було враховано висновки Верховного Суду України у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15 та від 22.05.2018 у справі № 804/450/16.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.08.2018 у справі № 910/22473/17 (головуючий суддя Майданевич А.Г., судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А.) апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Чекмарьова Володимира Васильовича на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/22473/17 залишено без руху.

20.08.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від фізичної особи-підприємця Чекмарьова Володимира Васильовича надійшла заява про усунення недоліків.

Розпорядженням № 09.1-08/2632/18 від 03.09.2018 Київського апеляційного господарського суду у зв'язку із перебуванням судді Шаптали Є.Ю. у відпустці, відповідно до підпункту 2.3.25. пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/22473/17.

Відповідно до протоколу повторної автоматичної зміни складу колегії суддів, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Чекмарьова Володимира Васильовича у справі № 910/22473/17 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гончаров С.А., Сулім В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 у справі № 910/22473/17 (головуючий суддя Майданевич А.Г., судді: Гончаров С.А., Сулім В.В.) прийнято апеляційну скаргу ФОП Чекмарьова В.В. на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/22473/17 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді: Гончаров С.А., Сулім В.В.; поновлено ФОП Чекмарьову В.В.пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/22473/17; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Чекмарьова В.В. на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/22473/17 та призначено її до розгляду на 01.10.2018.

18.09.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ТОВ «Український лізинговий фонд» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про необґрунтованість та безпідставність доводів, викладених у апеляційній скарзі позивача та просить відмовити у її задоволенні, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

Також відповідач зазначає, що як вбачається із договору фінансового лізингу № 2969-01/07/14-В до генерального договору фінансового лізингу N 92969 від 01.07.2014 його сторонами є - ТОВ «Український лізинговий фонд» та ФОП Чекмарьов В.В.

Останнім було використано атрибут ФОПа - власну печатку, яку проставлено на його власному підпису на всіх сторінках договорів, акті приймання-передачі, додаткових угодах....та навіть в апеляційній скарзі.

Згідно зі ст. 55 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Стаття 55 Господарського кодексу України відносить до суб'єктів господарювання юридичних осіб всіх організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців.

Згідно з ч. 1 ст. 128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 Господарського кодексу України. Саме у господарських відносинах фізичні особи-підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи.

Відповідно до ст. 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, а параграф 5 глави 30 ГК України такої вимоги не містить. Оскільки стороною оспорюваного договору є фізична особа-підприємець Чекмарьов В.В., що за своїм статусом, відповідно до законодавства, прирівнюється до юридичної особи, та є суб'єктом господарювання, застосуванню підлягають норми господарського кодексу України

Товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" зазначає у відзиві проте, що оскільки позивач уклав договір як суб'єкт господарських відносин, даний договір є господарським і не вимагає нотаріального посвідчення.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" № 454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

25.06.2018 в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про юридичну особу - Північний апеляційний господарський суд, ідентифікаційний код 42262953.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України № 295/2018 від 28.09.2018 "Про переведення суддів", відповідно до підпункту 7 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України, пункту 1 частини другої статті 53, частини третьої статті 82 і пункту 40 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пункту 11 розділу III "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Вищу раду правосуддя" сформовано склад Північного апеляційного господарського суду шляхом переведення суддів.

Рішенням зборів суддів Північного апеляційного господарського суду № 1 від 02.10.2018 визначено днем початку роботи Північного апеляційного господарського суду 3 жовтня 2018 року, про що в газеті "Голос України" № 185 (6940) 03.10.2018 опубліковано відповідне повідомлення. Відтак, в силу приписів ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Згідно ч. 7 ст. 31 ГПК України справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

За актом прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 справу № 910/22473/17 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2018, справу № 910/22473/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Скрипка І.М., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2018 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ФОП Чекмарьова В.В. на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/22473/17 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Скрипка І.М., Михальська Ю.Б.; розгляд скарги призначено на 15.11.2018.

У судовому засіданні скаржник підтримав вимоги апеляційної скарги, з викладених у ній підстав та просив апеляційну скаргу задовольнити. Рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2018 скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Адвокат відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги заперечував, з викладених у відзиві на неї підстав та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін.

Третя особа не подала суду відзиву на апеляційну скаргу ФОП Чекмарьова В.В. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України).

Третя особа в судове засідання не з'явилася про поважні причини неявки суд не повідомила.

ід третьої особи заяв/клопотань про відкладення розгляду справи через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду не надходило.

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі-ГПК України) визначено, яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, у відповідності до вимог ст. 42 ГПК України зважаючи на відсутність клопотань про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності третьої особи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення скаржника та адвоката відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що 01.07.2014 між ТОВ "Український лізинговий фонд", як лізингодавцем на та ФОП Чекмарьовим В.В., як лізингоодержувачем було укладено генеральний договір фінансового лізингу № 2969 (надалі - генеральний договір).

Відповідно до п. 1.1. генерального кредитного договору лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне користування замовлене лізингоодержувачем майно (предмет лізингу), найменування, арка, модель, комплектація, рік випуску ,ціна постачальника, строк лізингу, лізингові платежі та інші суттєві умови користування якого зазначаються у відповідному договорі фінансового лізингу (надалі - договір), що є невід'ємною частиною генерального договору, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов цього генерального договору та відповідного договору, а в кінці строк дії договору має право придбати предмет лізингу у власність за викупною вартістю, визначеною у відповідному договорі.

В розділі 2 Генерального договору сторони погодили лізингові та інші платежі, порядок розрахунків, в розділі 3 - реєстрацію і передачу предмета лізингу, в розділі 4 - використання, технічне обслуговування, ремонт та поліпшення предмета лізингу, в розділі 5 - страхування, в розділі 6 - право контролю, в розділі 7 - відповідальність сторін, в розділі 8 - умови переходу права власності на предмет лізингу (викупу), в розділі 9 - обставини непереборної сили (форс-мажор), в розділі 10 - порядок вирішення суперечок, в розділі 11 - дострокове розірвання договору, повернення предмета лізингу, в розділі 12 - конфіденційність, в розділі 13 - інші умови.

В преамбулі до генерального договору, а також в розділі 14 - підписи сторін містяться підписи сторін договору та відтиски їхніх печаток.

Також 01.07.2014 між ТОВ "Український лізинговий фонд", як лізингодавцем ФОП Чекмарьовим В.В., як лізингоодержувачем був договір фінансового лізингу № 2969-01/07/14-В до Генерального договору від 01.07.2014 (надалі - договір фінансового лізингу).

Так, у вказаному договорі фінансового лізингу сторони погодили предмет лізингу - автомобіль KIA Sportage, детальний опис згідно специфікації - додаток № 2 до договору, рік випуску - 2014р., загальну вартість предмету лізингу з ПДВ - 299 000,00 грн., викупна вартість - 0,00 грн., постачальника предмета лізингу - ПП "Аеліта", строк лізингу - 60 місяців з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі, загальну суму лізингових платежів - 538 152,40 грн., авансовий платіж - згідно з графіком внесення лізингових платежів - додаток № 1 до договору, порядок проведення оплат - додаток № 1 до договору, сплату лізингових платежів - в гривні з коригуванням курсу валют з прив'язкою до доларів США відповідно до п. 2.6. Генерального договору, термін дії договору - до повного виконання сторонами зобов'язань за Договором, тощо.

У п. 13 договору фінансового лізингу) сторони визначили, що своїм підписом в цьому документі лізингоодержувач підтверджує, що він ознайомлений з умовами даного генерального договору, цього договору та всіма додатками до нього, а також, що йому зрозумілі всі умови і наслідки укладення даного договору.

Договір фінансового лізингу підписано обома сторонами та скріплено печатками сторін.

У додатку № 1 до договору фінансового лізингу сторони погодили графік внесення лізингових платежів, а в додатку № 2 до договору - специфікацію на автомобіль - KIA Sportage, 2014р. випуску.

Вказані додатки до договору фінансового лізингу також підписані та скріплені печатками сторін.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ФОП Чемкарьов В.В. зазначає, що оскільки при укладенні спірних договорів не було дотримано нотаріальної форми договору, а тому такі договори є нікчемними в силу закону. Оскільки недійсний правочин не породжує жодних юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю, позивач на підставі ст. ст. 1212, 1214, 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 674 850,22 грн. грошових коштів, внесених у якості лізингових платежів за спірними договорами, як таких, що отримані без достатньої правової підстави, 202 430,19 грн. інфляційних втрат, 37 140,92 грн. 3 % річних, що разом становить 914 421,33 грн.

Позивач зазначає на те, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу України з урахуванням ст. 9 цього кодексу, ст. ст. 4, 179, 292 Господарського кодексу України, на думку позивача, Господарським кодексом України взагалі не визначено порядку укладення спірних договорів, натомість такий порядок визначено саме Цивільним кодексом України.

За твердженнями ФОП Чемкарьов В.В., в силу приписів ст. ст. 24, 25, 30 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах останній виступає як фізична особа та навіть після державної реєстрації як суб'єкта господарювання не припиняє бути фізичною особою, натомість приписи ст. 799 Цивільного кодексу України є безумовними і не можуть бути залежними від наявності у такої фізичної особи статусу суб'єкта господарювання.

Щодо спливу строку позовної давності, позивач пов'язує початок перебігу такого строку з прийняттям Верховним судом України постанови від 16.12.2015, якою встановлено нікчемність договорів лізингу укладених з фізичною особою за відсутності їх нотаріального посвідчення, у зв'язку з чим, позивач вважає, що ним не пропущено строк позовної давності.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» заперечуючи проти задоволення вимог позивача, вказує на пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про визнання договору нікчемним, оскільки спірні правочини були укладені між суб'єктами господарювання, однією із сторін яких виступав позивач не як фізична особа, а як фізична особа-підприємець та між ними виникли саме господарські відносини, а тому нотаріальне посвідчення договору укладеного між такими суб'єктами не є обов'язковим.

Також відповідач звертає увагу суду на те, що за захистом свого порушеного права позивач звернувся саме до господарського суду, що додатково свідчить про те, що спірні договори були укладені за правилами господарського законодавства.

Стосовно вимог про стягнення коштів, відповідач вказує на безпідставність таких доводів, оскільки такі грошові кошти були перераховані позивачем на виконання умов договору.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України (надалі-ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 629 ЦК України).

Стаття 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 292 Господарського кодексу України (надалі- ГК України) лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що правовідносини лізингу регулюються нормами параграфа 6 глави 58 Цивільного кодексу України, при цьому, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), а також загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом, а загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені Законом України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди ( ст. 638 ЦК України).

Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів ( ч.ч. 1, 7 ст. 179 ГК України).

Положеннями ст. 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

З урахуванням викладеного, істотними умовам договору, відповідно до закону є умови про предмет, ціну, строк його дії, а також усі інші умови щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що предметом даного позову є стягнення з відповідача суми сплачених за генеральним договором фінансового лізингу № 2969 від 01.07.2014 та договором фінансового лізингу № 2969-01/07/14-В до генерального договору від 01.07.2014 лізингових платежів з урахуванням фінансових санкцій у розмірі 914 421,33 грн. з підстав нікчемності названих правочинів та отримання відповідачем лізингових платежів без достатньої правової підстави.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків ( ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 205, ч. ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як визначено у ч. ч. 1, 4 ст. 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом, посилаючись на ст. 220, 799 Цивільного кодексу України позивач зазначає про те, що оскільки сторонами не було дотримано нотаріальної форми укладення генерального договору та договору фінансового лізингу, такі договору є нікчемними.

Крім того, в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15.

З даного приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 799 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як вірно було встановлено місцевим господарським судом, генеральний договір, і договір фінансового лізингу укладено між суб'єктами господарювання.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом ст. ст. 6, 627 - 628, 638 ЦК України ст. ст. 42, 180 ГК України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань за договорами, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договорів та додатків до договору з погодженням всіх їх умов, які ними обумовлюються.

Так, ч. ч. 1, 2 ст. 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб'єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

За змістом ч. 1 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції, що укладені між сторонами генеральний договір і договір фінансового лізингу були укладені (підписані та скріплені печаткою) з боку позивача як фізичною особою-підприємцем, тобто останній у спірних правовідносинах виступав як суб'єкт господарювання (реалізовував господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків)) та використовував при укладенні таких правочинів атрибути підприємницької діяльності, зокрема, печатку суб'єкта господарювання.

Доводи позивача стосовно обов'язковості нотаріальної форми укладення спірних правочинів з фізичною особою-підприємцем не ґрунтуються на законі, оскільки ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" ч. 1 ст. 799 Цивільного кодексу України передбачено, що договір лізингу укладається у письмовій формі.

Місцевий господарський правомірно зауважив, що висновки Верховного суду України, наведені у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15, не підлягають застосування у цій справі, оскільки суд касаційної інстанції при розгляді названої справи вирішував спір саме фізичної особи до лізингової компанії, тобто суб'єктний склад спірних правовідносин відрізняється від учасників справи у даній справі.

Стосовно посилань позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 9, 24, 25, 30 ЦК України та доводів позивача стосовно того, що навіть після державної реєстрації як суб'єкта господарювання така особа не припиняє бути фізичною особою, натомість приписи ч. 2 ст. 799 ЦК України є безумовними і не можуть бути залежними від наявності у такої фізичної особи статусу суб'єкта господарювання, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі норми підлягають застосуванню саме по відношенню до фізичних осіб; в той ще час, генеральний договір і договір фінансового лізингу, як встановлено було встановлено місцевим господарським судом укладено між суб'єктами господарювання.

Вищий господарський суд України у своїх постановах, інформаційних листах, що не суперечать правовій позиції Верховного суду України, зокрема, у п. 1 Інформаційного листи № 01-06/85/2013 від 22.01.2013 "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 N 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів"" та п. 2.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" положення частини другої статті 799 Цивільного кодексу України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу, укладеного за участю фізичної особи, не застосовується до договору оренди транспортних засобів, укладеного фізичними особами - підприємцями як суб'єктами господарювання.

Місцевий господарський суд встановивши при розгляді даної справи відсутність підстав вважати спірні правочини нікчемними, дійшов вмотивованого висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. ст. 1212, 1214, 625 ЦК України, та, відповідно, стягнення з відповідача заявленої позивачем суми сплачених за лізингових платежів з урахуванням фінансових санкцій у розмірі 914 421,33 грн., оскільки позивачем були внесені відповідні лізингові платежі на достатній правовій підставі - укладеному між сторонами Договорі фінансового лізингу, який є невід'ємною частиною генерального договору.

Стосовно пропуску позивачем строку позовної давності щодо вимог про визнання договору нікчемним, на що звертав увагу суду відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, суд апеляційної інстанції зазначає.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Позивачем у своїй позовній заяві вимог про встановлення нікчемності названих вище правочинів, визнання їх недійсними, тощо не заявлялись, натомість позивач посилався на нікчемність правочинів в обґрунтування вимоги про стягнення коштів з відповідача, при цьому, судом не встановлено наявність порушеного (невизнаного, оспорюваного) права позивача, у зв'язку з чим наслідки спливу строку позовної давності судом не застосовуються.

Відтак, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Щодо посилання заявника на висновки у постановах Верховного суду України у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15 та від 22.05.2018 у справі № 804/450/16 то вказані висновки не підлягають застосування у цій справі, оскільки суд касаційної інстанції при розгляді названої справи вирішував спір саме фізичної особи до лізингової компанії, тобто суб'єктний склад спірних правовідносин відрізняється від учасників справи у даній справі.

Відповідно до ст.ст. 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтями 77-79 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Надані до матеріалів справи докази та пояснення сторін свідчать про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність та обґрунтованість заявлених ним позовних вимог до відповідача, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

За результатами перегляду даної справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Доводи заявника апеляційної скарги є ідентичними доводам, викладеним у позовній заяві, які місцевим господарським судом обґрунтовано спростовані.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд не приймає до уваги доводи скаржника, що зазначені в апеляційній скарзі стосовно порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 12.06.18 у справі 910/22473/17 залишити без змін, апеляційну скаргу ФОП Чекмарьова Володимира Васильовича - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 20.11.2018

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Ю.Б.Михальська

І.М. Скрипка