номер провадження справи 4/51/18
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2018 Справа № 908/897/18

м. Запоріжжя

за позовом: Керівника Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області (АДРЕСА_1) в інтересах держави в особі органу, який уповноважений від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, 50);

до відповідача: Селянського (фермерського) господарства "Привітне" (71051, Запорізька обл., Більмацький район, с. Більманка, вул. Глушкова, 67)

про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння

суддя Зінченко Н.Г.

секретар судового засідання Петриченко А.Є.

Представники сторін:

від прокуратури - Дядюшева К.Є., посвідчення № 035882 від 05.10.2015;

від позивача - Нікогосян Л.В., довіреність № 3 від 02.01.2018;

від відповідача - не з'явився;

15.05.2018 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Керівника Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі органу, який уповноважений від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних відносинах - Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до Селянського (фермерського) господарства "Привітне" про витребування із незаконного володіння відповідача земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, площею 47,6 га, яка була надана у постійне користування ОСОБА_3 на підставі державного акта на право постійного користування землею від 08.12.1998 серії НОМЕР_1, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 73.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 16.05.2018 позовну заяву Керівника Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі органу, який уповноважений від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних відносинах - Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області залишено без руху.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 05.06.2018 після усунення недоліків позовної заяви відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 04.07.2018.

Ухвалою від 04.07.2018 підготовче судове засідання відкладено на 30.07.2018. Ухвалою суду від 23.07.2018 продовжено строк підготовчого провадження у справі до 03.09.2018 та у зв'язку з перебуванням судді у відрядженні перенесено підготовче засідання на 06.08.2018.

30.07.2018 до канцелярії господарського суду Запорізької області надійшла заява С(Ф)Г "Привітне" про зупинення провадження у справі № 908/897/18 до вирішення судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду питання про усунення неоднозначного застосування норм права у подібних правовідносинах у іншій справі № 922/3312/17. В обґрунтування поданої заяви відповідач зазначає, що предметом розгляду по справі № 922/3312/17 є визнання права користування та визнання недійсним наказу. 18.06.2018 Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності касаційного господарського суду зупинив провадження у справі № 922/3312/17 до отримання висновку Науково-консультативної ради при Верховному Суді.

Прокурор та представник позивача заперечили проти клопотання відповідача про зупинення провадження по справі.

Суд дослідивши заяву відповідача про зупинення провадження по справі та подані докази в її обґрунтування, встановив, що відсутня об'єктивна неможливість вирішення даної справи до вирішення судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Верховним Судом по справі № 922/3312/17. За таких обставин, суд відмовив в задоволенні заяви відповідача про зупинення провадження по справі № 908/897/18.

В судовому засіданні оголошувалася перерва до 03.09.2018 і до 26.09.2018.

Прокурор та позивач підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що СФГ «Привітне» незаконно, без відповідної правової підстави володіє земельною ділянкою сільськогосподарського призначення державної власності, площею 47,6 га, яка розташована на території Більманської сільської ради Більманського району Запорізької області. Зазначена земельна ділянка перебувала на праві постійного користування у ОСОБА_3 відповідно до державного акта на право постійного користування землею від 08.12.1998 серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення Куйбишевської районної ради народних депутатів Куйбишевського району Запорізької області № 9 від 05.11.1998. На вказаній земельній ділянці ОСОБА_3 створено та зареєстровано Селянське (фермерське) господарство "Привітне". Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2010, яке зареєстровано в реєстрі за № 1182, встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з чим право постійного користування згаданою вище земельною ділянкою у ОСОБА_3 припинилось із його смертю. Відповідно з цього часу втратив чинність і державний акт на право постійного користування землею від 08.12.1998 серії НОМЕР_1. Разом з тим, С(Ф)Г "Привітне" з часу смерті ОСОБА_3 та до теперішнього часу продовжує незаконно утримувати та використовувати спірну земельну ділянку без відповідної правової підстави. Керуючись ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст., ст. 4, 20, 53, 55, 91, 129, 162 ГПК України прокуратур просить суд позов задовольнити та витребувати із незаконного володіння С(Ф)Г «Привітне» земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, площею 47,6 га яка розташована на території Більманської сільської ради Більманського району Запорізької області.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки був присутнім в попередньому судовому засіданні, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, письмового відзиву на позовну заяву у встановлені судом строки не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки (п. 2).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи зобов'язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; з'являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

Згідно ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З урахуванням викладеного, суд вирішив за доцільне розглянути справу по суті за наявними матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті, за відсутністю відповідача.

Розглянувши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представника позивача та прокурора, суд -

ВСТАНОВИВ:

На підставі рішення Куйбишевської районної ради народних депутатів Куйбишевського району Запорізької області № 9 від 05.11.1998 ОСОБА_3 було видано Державний акт на право постійного користування землею НОМЕР_1, згідно з яким надана у постійне користування земельна ділянка площею 47,6 га, розташована на території Більманської сільської ради в межах згідно з планом, для ведення фермерського господарства. Державний акт видано 08.12.1998 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 73.

В 1999 році ОСОБА_3, як засновником, створено та зареєстровано 06.08.1999 Селянське (фермерське) господарство «Привітне».

За змістом п. 1.1 Статуту С(Ф)Г «Привітне» (в редакції 2008 року) ОСОБА_3 був засновником господарства. В п. 3.1 Статуту вказано, що земельна ділянка для ведення господарства надана розпорядженням голови Куйбишевської районної державної адміністрації від 06.08.1999 № 280 в розмірі 47,6 га ріллі з земель запасу Більманської сільської ради, взявши до уваги рішення № 5 від 05.11.1998 IV сесії XXII скликання Куйбишевської районної ради та Державного акта на право постійного користування землею НОМЕР_1 від 06.08.1998.

З наданого до матеріалів справи Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13.05.2010 державним нотаріусом Куйбишевської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1182, встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а спадкоємцем зазначеного в заповіті майна є його донька ОСОБА_4. Спадщина, на яку видано вказане вище Свідоцтво складається, в тому числі, з прав засновника Селянського (фермерського) господарства «Привітне».

Як зазначає в позовній заяві прокурор, СФГ «Привітне» з часу смерті ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) і по теперішній час продовжує утримувати та використовувати спірну земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, площею 47,6 га яка розташована на території Більманської сільської ради Більманського району Запорізької області, для вирощування сільськогосподарських культур.

Використання вищезазначеної земельної ділянки відповідачем підтверджується також звітами та податковими деклараціями поданими цим фермерським господарством до уповноважених державних органів, а також інформацією наданою Більманською сільською радою Більманського району Запорізької області.

Предметом розгляду по даній справі є витребування із незаконного володіння СФГ «Привітне» земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, площею 47,6 га.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч., ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Законом України від 06.09.2012 № 5245-VІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" (який набрав чинності 01.01.2013) внесено зміни до Земельного кодексу України, відповідно до яких з 01.01.2013 повноваження щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності перейшли до Центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів (Держземагенство України). Таким чином, з 01.01.2013 від імені та в інтересах держави України право власності земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності здійснює центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його територіальні органи.

За змістом ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, який набрав чинності 01.01.2012, повноваження щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності, надання у власність або у користування для всіх потреб, віднесено до компетенції центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 5 "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру" постановлено: утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру за переліком згідно з додатком.

Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 18 від 03.03.2015 затверджено положення про Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, що є територіальним органом центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Приймаючи до уваги наведене, у зв'язку з набранням чинності зазначеним вище Законом, розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності слід вважати Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, яке є позивачем у справі.

Матеріали справи свідчать, що спірна земельна ділянка знаходиться на території Більманської сільської ради Більманського району Запорізької області поза межами населеного пункту, то в силу підпункту г) пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 № 5245-VI вона на даний час перебуває у державній власності.

Згідно з ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України, чинного з 01.01.2002, право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Цією ж статтею визначено чіткий перелік суб'єктів, що набувають право постійного користування земельною ділянкою. Передача земельної ділянки у постійне користування громадянам чи юридичним особам приватного права не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-17/2005 (22.09.2005 № 5-рп/2005) положення пункту 6 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавства, організаційного та фінансового забезпечення та пункту 6 постанови Верховної Ради України Про земельну реформу, визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність або користування на праві оренди.

Як свідчать матеріали справи, особа, якій було надано право постійного користування земельною ділянкою на підставі державного акта, виданого 08.12.1998, померла в серпні 2009 року. З моменту набрання 01.01.2002 чинності Земельним Кодексом України право власності або право оренди на надану йому у постійне користування земельну ділянку переоформлено не було.

Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.

За змістом ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 31 ЦК України землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок державної чи комунальної власності громадянами, в тому числі тих, що перебувають у їх користуванні, а також у разі зацікавленості громадян в їх одержані для ведення фермерського господарства, визначений в ст. 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 126 цього Кодексу (в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009; із змінами, внесеними згідно із Законами № 3521-VI від 16.06.2011, № 5059-VI від 05.07.2012; в редакції Закону № 3613-VI від 07.07.2011) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

За змістом ст., ст. 19, 20 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Майно фермерського господарства належить йому на праві власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов'язання. Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із ч. 1 ст. 407 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Із змісту ч. 2 ст. 407 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 102-1 Земельного кодексу України слідує, що право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Із аналізу ст., ст. 7, 8, 19 Закону України «Про фермерське господарство», ст. 22 Земельного кодексу України слідує, що до складу майна фермерського господарства може входити право користування землею сільськогосподарського призначення державної або комунальної власності, що надана громадянам.

Право користування земельною ділянкою, що виникло у фізичної особи - громадянина, на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Такий же висновок зробив Верховний Суд України у постановах від 05.10.2016 у справі № 6-2329цс16, від 23.11.2016 у справі № 6-3113цс15.

Приймаючи до уваги те, що спірна земельна ділянка надавалась у постійне користування громадянину ОСОБА_3, вона не входить до складу майна фермерського господарства, тому не може використовуватись С(Ф)Г «Привітне» після смерті ОСОБА_3, адже будь-які права приватних осіб щодо вказаної земельної ділянки припинились зі смертю належного користувача.

Як встановлено судом, після набрання 01.01.2002 чинності Земельним кодексом України, ОСОБА_3 право власності або оренди на земельну ділянку, передану йому у постійне користування на підставі державного акту на право постійного користування землею, виданого 08.12.1998, за життя переоформлено ним не було. Договори, які б передбачали можливість передачі в порядку спадкування права користування землею сільськогосподарського призначення (емфітевзис) між власником земельної ділянки та ОСОБА_3 свого часу не укладалися. З часу його смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1) Селянським (фермерським) господарством «Привітне» дій щодо оформлення прав на земельну ділянку також не вчинялося.

Порушення права державної власності на землю відбувається по цей час, чим об'єктивно порушуються права власника в користуванні та розпорядженні своїм майном, тоді як сам факт надання спірної земельної ділянки у постійне користування не змінює форму власності на земельну ділянку, а закон вимагає переоформлення таких прав.

Статтями 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, застосування інших, передбачених законом, способів.

За приписами статей 74, 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Переметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом даного позову є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Зазначені у позовній заяві підстави повинні підтверджувати право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

Згідно зі ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 1212 глави 83 ЦК України, якою обґрунтовано позовні вимоги, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї статті застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Із змісту цієї норми слідує, що для встановлення чи набула особа відповідного зобов'язання, передбаченого ст.1212 ЦК України, необхідно встановити наступні обставини: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи, відсутність для цього підстав.

Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній власності, спричиняє шкоду державі і є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для звернення з позовами до суду в інтересах держави щодо витребування земельних ділянок із незаконного володіння.

Вищенаведеним повністю підтверджується перебування спірної земельної ділянки у державній власності, факт її вибуття з володіння позивача та факт її знаходження у незаконному володінні відповідача. Відповідач доказів на підтвердження наявності правових підстав для утримування спірної земельної ділянки не надав.

За приписами ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Прокурор та позивач надав всі необхідні докази в обґрунтування позовних вимог.

Відповідач належними доказами доводи прокурора та позивача не спростував.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст., ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Керівника Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі органу, який уповноважений від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області до Селянського (фермерського) господарства "Привітне" задовольнити повністю.

2. Витребувати із незаконного володіння Селянського (фермерського) господарства "Привітне" (71051, Запорізька обл., Більманський район, с. Більманка, вул. Глушкова, 67, ) на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, 50, ) земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, площею 47,6 га, що розташована на території Більманської сільської ради Більманського району Запорізької області, яка була надана у постійне користування ОСОБА_3 на підставі державного акта на право постійного користування землею від 08 грудня 1998 року серії НОМЕР_1, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 73.

3. Стягнути з Селянського (фермерського) господарства "Привітне" (71051, Запорізька обл., Більмацький район, с. Більманка, вул. Глушкова, 67, ) на користь прокуратури Запорізької області в особі Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області (71100, Запорізька обл., м Бердянськ, пр. Перемоги, 4, , розрахунковий рахунок № 0271, відкритий у Державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: прокуратура Запорізької області, ідентифікаційний код юридичної особи: 02909973, код класифікації видатків бюджету - 2800) кошти, витрачені на сплату судового збору у 2018 році при здійсненні представництва інтересів держави, у розмірі 16359 (шістнадцять тисяч триста п'ятдесят дев'ять) грн. 07 коп. Видати наказ.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст. ст. 240, 241 ГПК України "04" жовтня 2018 р.

Суддя Н. Г. Зінченко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.