ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"08" листопада 2018 р.м. Одеса Справа № 916/144/17

За позовом: Міністерства оборони України (03168, м. Київ, прос. Повітрофлотський, б. 6; )

За участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський автомобільний ремонтний завод" (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, б. 4, код ЄДРПОУ - 07934823)

За участю заступника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України (65058, м. Одеса, вул. Армійська, б. 18)

До відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАРТОСБУД» (65059, м. Одеса, прос. Адміральський, б. 33а; ); Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "КОНТРАКТОВА" (01042, м. Київ, вул. Електриків, б. 23; )

про визнання недійсним договору

Суддя Рога Н.В.
Секретар с/з Лазуренко Є.С.

Представники:

Від позивача: Дідух С.П.- на підставі довіреності № 220/411/Д від 26.6.2018 р.; Добров Ю.І. - на підставі довіреності № 220/456/д від 20.12.2017 р.;

Від третьої особи: не з`явився;

Від прокуратури: Радзілевич Д.А. - на підставі посвідчення; Стеценко О.О. - на підставі посвідчення № НОМЕР_1 ; Бучко О.О. - на підставі посвідчення № НОМЕР_2 ; Голуб І.О. - на підставі посвідчення № НОМЕР_3 ;

Від відповідача (ТОВ "ДАРТОСБУД"): Білоус Є.О. - на підставі довіреності від 16.11.2016 р.;

Від відповідача (ТОВ "Лізингова компанія "КОНТРАКТОВА"): не з`явився.

В засіданні брали участь:

Від позивача: Добров Ю.І. - на підставі довіреності № 220/456/д від 20.12.2017 р.;

Від третьої особи: не з`явився;

Від прокуратури: Голуб І.О. - на підставі посвідчення № НОМЕР_3 ;

Від відповідача (ТОВ "ДАРТОСБУД"): Білоус Є.О. - на підставі довіреності від 16.11.2016 р.;

Від відповідача (ТОВ "Лізингова компанія "КОНТРАКТОВА"): не з`явився.

СУТЬ СПОРУ: Міністерство оборони України звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) «ДАРТОСБУД» та Товариства з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) Лізингова компанія "КОНТРАКТОВА" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 21.09.2015 р., укладеного між ТОВ «ДАРТОСБУД» та ТОВ "Лізингова компанія "КОНТРАКТОВА".

Ухвалою суду від 18 січня 2017р. порушено провадження у справі №916/144/17 (суддя Гуляк Г.І.).

Ухвалою суду від 20 лютого 2017 року допущено до участі у справі для представництва інтересів держави заступника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України.

21 березня 2017р. до господарського суду Одеської області ТОВ «ДАРТОСБУД» подано зустрічний позов до Міністерства оборони України про стягнення 1 080 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою суду від 22 березня 2017р. у прийнятті зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАРТОСБУД» у справі №916/144/17 відмовлено. Ухвалою суду від 23 березня 2017р. провадження у справі №916/144/17 зупинено до розгляду апеляційної скарги ТОВ «ДАРТОСБУД» на ухвалу суду від 22 березня 2017р. про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви. Ухвалою суду від 30 листопада 2017р. провадження у справі №916/144/17 поновлено та призначено до розгляду на 20 грудня 2017р. об 11:00 год.

05 грудня 2017р. до Одеського апеляційного господарського суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 . Ухвалою Верховного суду від 20 червня 2018р. касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 30.03.2017р. у справі №916/144/17 повернуто скаржнику разом з доданими до неї матеріалами.

Розпорядженням керівника апарату №324 від 10.07.2018р. "Щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи", відповідно до статті 15 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пункту 9 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з поверненням 10.07.2018р. справи №916/144/17 (провадження по якій не зупинялося) з Верховного суду та враховуючи перебуванням судді Гуляк Г.І. у відпустці з 02.07.2018р. по 20.07.2018р., згідно з п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду (у редакції затвердженій рішенням Ради суддів України від 15.09.2016р.), призначено повторний автоматичний розподіл справи та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Рога Н.В. для розгляду справи № 916/144/17.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 13 липня 2018 р. суддею Рога Н.В. прийнято до провадження справу № 916/144/17 та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 28.08.2018р. залучено до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державне підприємство Міністерства оборони України "Одеський автомобільний ремонтний завод".

Ухвалою суду від 11.09.2018р. продовжено строк підготовчого провадження у справі № 916/144/17 на тридцять днів.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 27.09.2018р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 16 жовтня 2018 р. о 09:15. У судовому засіданні 16.10.2018р. по розгляду справи по суті оголошувалась перерва до 08.11.2018р.

Представник позивача позовні вимоги підтримує, наполягає на задоволенні позову.

Представник військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України у судовому засіданні позовну заяву Міністерства оборони України повністю підтримує, просить задовольнити позов.

Третя особа - Державне підприємство Міністерства оборони України "Одеський автомобільний ремонтний завод" (далі ДП МОУ "Одеський автомобільний ремонтний завод" не забезпечила явку свого представника в судові засідання. 27 вересня 2018 р. до господарського суду Одеської області надійшло клопотання (вх. №19672/18 від 27.09.2018 р.) Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський автомобільний ремонтний завод" про розгляд справи № 916/144/17 без участі представника.

Відповідач - ТОВ «ДАРТОСБУД» проти позову заперечує з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач - ТОВ "Лізингова компанія "КОНТРАКТОВА" не забезпечив явку свого представника в судове засідання, про місце, дату та час судових засідань повідомлявся судом за юридичною адресою, але судову кореспонденцію повернуто поштою з позначкою „за закінченням строку зберігання. Відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк відповідачем подано не було.

Відповідно до частини дев`ятої статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивач у справі зазначив, що під час ознайомлення з матеріалами справи №1-23-32/135-08-4825 у господарському суді Одеської області представнику Міністерства оборони України стало відомо про укладання між ТОВ «ДАРТОСБУД» та ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» договору №б/н від 21.09.2015 р. про відступлення права вимоги. На підставі цього договору та ухвали господарського суду Одеської області від 22.09.2015 р. по справі №1- 23-32/135-08-4825 у ТОВ «ДАРТОСБУД» виникло право вимоги до ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод" на суму 1 080 000 грн. Враховуючи те, що майновий комплекс ДП МОУ Одеський автомобільний ремонтний завод" є державною власністю та перебуває у сфері управління Міністерства оборони України, позивач вважає, що вимоги ТОВ «ДАРТОСБУД» можуть бути заявлені до погашення за рахунок майна ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод", що, в свою чергу, вплине на права та законні інтереси Міністерства оборони України, як уповноваженого органу управління цим майном.

Як зазначає позивач, відповідно до Свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі, виданого 11.11.2008р. Виконавчим комітетом Одеської міської ради, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об`єкти, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 4 належать Державі Україна в особі Міністерства оборони України на праві державної власності.

Відповідно до ст. ст. 9, 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно та землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі і земельних ділянок відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

Позивач вказує, що правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, повноваження Міністерства оборони України, органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном, визначені Законом України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України». З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Так, майновий комплекс авторемонтного заводу було утворено за рахунок будівель та споруд автомайстерен військового училища. Тобто, це майно було побудоване (створене) та перебувало у користуванні військових установ з 1946 року. Зокрема, будівля заводоуправління побудована в 1939р., будівля котельної - 1990р., будівля мазутно-насосної станції - 1991р., будівля для зберігання запчастин-1980р., будівля по ремонту вантажних автомобілів - 1915р., будівля цеху гальванічного обладнання- 1955 р., будівля компресорної станції - 1952 р., будівля столярного цеху- 1979 р. Ще за радянських часів цей цілісний майновий комплекс перебував користуванні у військової частини НОМЕР_4 , а з утворенням незалежної держави Україна, в 1994 році військова частина НОМЕР_4 була реорганізована(перейменована) у військову частину НОМЕР_5 , яка мала відкрите найменування « 46 Автомобільний ремонтний завод» та входила до складу Збройних Сил України, і лише у 2007 році наказом Міністерства оборони України від 04.09.2007р. №508 було створене ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод», за яким було закріплене військове майно військової частини. Будь-яке нерухоме майно після створення ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» на території заводу не будувалось та до активів заводу не включалось. Відповідно до п.10 постанови Кабінету Міністрів України від 29.08.2002р. №1282 військове майно втрачає статус військового з дня затвердження акта про його приймання-передачу, крім випадків, коли воно передано до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.

В даному випадку, як вказує позивач, статус державного (військового) майна, закріпленого за ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод", не змінювався, а були змінені лише найменування та його організаційно-штатна структура. Будь-які акти про прийом-передачу військового майна військової частини А 3926 до сфери управління інших міністерств, або органів виконавчої влади та місцевого самоврядування не складались, майно зі сфери управління Міністерства оборони України не вибувало. Таким чином позивач вважає, що статус військового майна, що належало військовій частині НОМЕР_5 не був припинений і існує до цього часу. Ані Кабінетом Міністрів України, ані Міністерством оборони України відповідні згоди на вилучення нерухомого військового майна та земельних ділянок військового містечка не надавались.

Крім того, позивач зазначив, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, який згідно з законодавством України здійснює, у тому числі і функції з управління об`єктами державної власності, що належить до сфери його управління. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги від 21.09.2015р. за своєю правовою природою є договором факторингу, адже предметом спірного договору є відступлення права грошової вимоги за плату. За приписами ст. 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У спірному договорі фактором виступає ТОВ "Дартосбуд", а ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» - клієнтом. При цьому, фінансуючи такий договір у сумі 702 000 грн., відповідач отримав право вимоги за борговими зобов`язаннями на суму 1 080 000 грн.

Позивач вважає, що ТОВ "Дартосбуд", укладаючи спірний договір надавав фінансові послуги, не маючи спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення зазначеної послуги, тобто, в порушення правил, що регулюють інститут фінансових послуг. Згідно із ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу може бути визнаний судом недійсним. Водночас, з урахуванням наведеного, вимога про визнання такого правочину недійсним може бути заявлена як стороною такого правочину, так і будь-якою особою в разі порушення її прав чи законних інтересів, а також, органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, що потребує ліцензування.

Крім того, позивач зазначив, що відповідно до ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням всього зазначеного, позивач вважає, що наявні правові підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 21.09.2015р., укладеного між ТОВ «ДАРТОСБУД» та ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова».

Відповідач - ТОВ «ДАРТОСБУД» проти позову заперечує, посилаючись на те, що за Договором про відступлення права вимоги, укладеним 21.09.2015р. між ТОВ «ДАРТОСБУД» (Новий кредитор) та ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» (Первісний кредитор), до ТОВ «ДАРТОСБУД» перейшло право вимоги до Боржника (ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод») щодо сплати заборгованості у розмірі 1 080 000 грн. При цьому, право вимоги випливає з договору № 50 від 05.09.2008р., укладеного між Первісним кредитором - ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» та Боржником- ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод». Сума цього договору складає 702 000 грн.

ТОВ «ДАРТОСБУД» вважає, що з поданої Міністерством оборони України позовної заяви не вбачається порушень прав чи охоронюваних законом інтересів Міністерства оборони України, а також порушень норм законодавства України при укладанні даного договору, у зв`язку з чим відповідач вважає, що вказана позовна заява є безпідставною, неаргументованою та такою, що не підлягає задоволенню.

ТОВ «ДАРТОСБУД» зазначив, що при оцінці дійсності (законності) договору про відступлення права вимоги необхідно брати до уваги, що позивач, звертаючись до суду, має надати докази того, що він є суб`єктом спірного правовідношення та йому належить право вимоги, адже, обов`язковими умовами визнання договору недійсним є наявність у позивача певного суб`єктивного права (охоронюваного інтересу) - об`єкту судового захисту, порушення у зв`язку з укладенням відповідного договору таких прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову. Позивач у даній справі Міністерство оборони України, стороною Договору про відступлення права вимоги від 21.09.2015р. не був.

Відповідач також зауважив, що за оспорюваним Договором передавалось право вимоги щодо боржника, яким є ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод». Відповідно до п. 1.1. Статуту ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» (в редакції наказу Міністра оборони України від 04.09.2007 р.), Підприємство засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство. Положеннями ч. 1 ст. 74 Господарського кодексу України передбачено, що державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. З огляду на зазначене, ТОВ «ДАРТОСБУД» вважає, що ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» є самостійним суб`єктом господарювання, який несе відповідальність належним йому майном у правовідносинах, що мають зобов`язальний характер.

Відповідач ТОВ «ДАРТОСБУД» також зауважив, що відповідно п. 2 Договору про відступлення права вимоги від 21 вересня 2015 р. Первісний кредитор передав Новому кредитору право вимоги, а саме, право вимагати належного виконання Боржником обов`язків за Договором №50 від 05 вересня 2008 р., а саме - сплати заборгованості за договором в сумі 1 080 000 грн. Це означає, що до Нового кредитора перейшли майнові права на грошові кошти, які підлягають сплаті за Договором №50 від 05 вересня 2008 р. в межах зобов`язальних правовідносин сторін, а не в межах реалізації речового права ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод». Відступлення права вимоги (цесія) є договірною передачею зобов`язальних вимог первісного кредитора - цедента, новому кредиторові - цесіонарію, і відбувається шляхом укладення договору між цими суб`єктами, на підставі якого до цесіонарія переходить право вимагати від боржника вчинити певні дії. Об`єктом цесїї є майнові права, що належать кредиторові як стороні зобов`язання. Новий кредитор набуває усе, що мав цедент. Таким чином, до Нового кредитора перейшли майнові права Первісного кредитора, які існували в межах Договору №50 від 05 вересня 2008 р. Вказаним Договором про відступлення права вимоги не змінюється правовий режим майна ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод». При укладанні договору про відступлення права вимоги від 21 вересня 2015 р. жодним чином не могла порушуватись господарська компетенція суб`єкта, який не є стороною цього договору. Більше того, відчуження майна ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» за вказаним договором не відбувалось.

Враховуючи, що майнова вимога до ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» виникла на підставі Договору №50 від 05 вересня 2015р., тобто, із зобов`язальних правовідносин боржника, належне виконання боржником обов`язків за цим договором, а, відповідно, і відступлення кредитором права вимоги за цим договором, ніяким чином не порушує інтереси Міністерства оборони України.

Крім того, ТОВ «ДАРТОСБУД» зауважив, що в обґрунтування порушення інтересів Держави позивач посилався також на те, що майно ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» належить до військового майна, відчуження якого без згоди Кабінету Міністрів України є неправомірним. Відповідач вважає, що на майно ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» не розповсюджується правовий режим майна Збройних Сил України, з огляду на те, що до військового майна не може належати майно державного комерційного підприємства. Майно ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» закріплене за ним на праві господарського відання, в той час, як військове майно може закріплюватись виключно на праві оперативного управління. Закріплення майна на праві господарського відання відображено в пункті 4.2. Статуту ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод». Таким чином, правовий статус майна, закріпленого за ДП МОУ ««Одеський автомобільний ремонтний завод» відрізняється від правового титулу, на якому закріплюється за суб`єктами військове майно. Крім того, ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» є комерційним підприємством, шо здійснює підприємницьку діяльність в загальному порядку, а не в порядку, передбаченому для підприємств Збройних Сил України.

Відповідач ТОВ «ДАРТОСБУД» також вважає, що відсутні докази перебування майна ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» на обліку як військового майна чи інвентаризація його в порядку, встановленому для військового майна.

Враховуючи, що позивачем не було надано жодних доказів перебування майна ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» в правовому режимі військового майна, ТОВ «ДАРТОСБУД» вважає, що укладення договору відступлення права вимоги від 21.09.2015р. не суперечить положенням ст. ст. 1, 3, 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", п.п. 2 і 6 та абз. 2 п. 12 Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 р. № 1919. Більше того, вказаним договором не порушуються інтереси ані Міністерства оборони України, ані Кабінету Міністрів України.

Крім того, відповідач ТОВ «ДАРТОСБУД» зазначив, що Договір про відступлення права вимоги від 21 вересня 2015р. за своєю правовою природою не є договором факторингу, як зазначає позивач, з огляду на те, що ст. 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За таких обставин, ТОВ «ДАРТОСБУД» вважає, що зазначені вище обставини належним чином доводять безпідставність доводів Міністерства оборони України, та з огляду на обставини справи, чинне законодавство та судову практику, спірний договір не може бути визнаний судом недійсним.

Відповідач - ТОВ "Лізингова компанія "КОНТРАКТОВА" своїм правом на судовий захист не скористався.

Розглянув матеріали справи, на підставі норм чинного законодавства України, суд встановив, що згідно Статуту ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» в редакції 2007р. підприємство засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України. Згідно п.2.1 Статуту підприємство здійснює виробничу та іншу господарську діяльність, що не суперечить чинному законодавству та цьому Статуту, з метою досягнення економічних і соціальних результатів, та одержання прибутку. Відповідно до п.3.5 Статуту підприємство має право укладати угоди, договори (контракти), набувати майнові та особисті немайнові права, нести зобов`язання у передбачених чинним законодавством України випадках. При цьому, згідно п.4.1 Статуту майно підприємства становлять основні фонди, обігові засоби та інші оборотні кошти, а також цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства ( п.4.1.Статуту). Майно перебуває у державній власності і закріплюється за ним на праві господарського відання . Здійснюючи право господарського відання підприємство володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна з згодою Уповноваженого органу управління, у випадках, передбачених чинним законодавством України ( п.4.2 Статуту). Згідно п.3.4 Статуту підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах майна, що йому належить, згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до ст.55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є, зокрема, господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

За приписами ст.73 Господарського кодексу України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства. Згідно ст.74 цього ж Кодексу державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Згідно ст.136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Відповідно до ст.137 Господарського кодексу України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

Отже, виходячи з положень законодавства та Статуту ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод», орган управління Міністерство оборони України не мав права втручатися у оперативно-господарську діяльність підприємства.

Судом встановлено, що 05 вересня 2008р. між ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» (Замовник) та ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» (Виконавець) був укладений договір №50, згідно якого Виконавець зобов`язався на свій ризик, за завданням Замовника виготовити напівпричипиконтейнеровози згідно специфікації, та передати його у власність Замовника, а останній зобов`язується прийняти і оплатити товар. Відповідно до п.1.3. Договору загальна ціна Договору становить 1 687 500 грн. ( з ПДВ). З урахуванням додаткової угоди №1 до договору №50 від 05.09.2008р., що була підписана 22.09.2008р., Замовник зобов`язався протягом 5 календарних днів з моменту укладення цього договору сплатити на користь Виконавця авансовий платіж у розмірі 675 000 грн. шляхом перерахування на поточний рахунок Виконавця; протягом 20 календарних днів з моменту укладення цього договору сплатити на користь Виконавця авансовий платіж у розмірі 405 000 грн. шляхом перерахування на поточний рахунок Виконавця; протягом 3 календарних днів з моменту передачі товару від Виконавця до Замовника за актом прийому-передачі сплатити Виконавцю грошові кошти у розмірі 607 500 грн. шляхом перерахування на поточний рахунок Виконавця, за умови що товар, переданий Замовнику, належної якості та відповідає специфікації.

28 жовтня 2008р. ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» (Замовник) та ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» (Виконавець) підписали угоду про розірвання договору №50 від 05.09.2008р., та домовилися, що Виконавець протягом 3-х днів з моменту укладення цієї угоди повертає Замовнику отримані від останнього авансові платежі у розмірі 675 000 грн. та 405 000 грн. шляхом перерахування на поточний рахунок Замовника. Згідно акту звірки розрахунків від 26.01.2009р. заборгованість ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» на користь ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» становить 1 080 000 грн.

Рішенням господарського суду Одеської області від 27.01.2009р. у справі №13/178-08-5061 задоволено позовні вимоги ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» та стягнуто з ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» на користь ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» заборгованість у сумі 1 080 000 грн. Рішення набрало законної сили.

Отже, грошові кошти у розмірі 1 080 000 грн. є коштами, які ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» заборгувало ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» за результатом здійснення своєї господарської діяльності .

Судом також встановлено, що 21.09.2015р. між ТОВ «ДАРТОСБУД» (Новий кредитор) та ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» (Первісний кредитор) був укладений Договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого Первісний кредитор відступає Новому кредиторові, а Новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові у відповідності до договору № 50 від 05.09.2008р., укладеному між Первісним кредитором - ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» та Боржником- ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод». Згідно п.2 цього Договору Новий кредитор набуває право вимагати від Боржника належного виконання обов`язків за Договором №50 від 05.09.2008р., а саме: сплати заборгованості у сумі 1 080 000 грн.

Пунктом 4 цього Договору встановлено, що сума цього договору складає 702 000 грн.. Новий кредитор сплачує Первісному кредитору суму, вказану у цьому пункті договору у день укладення цього Договору на рахунок № НОМЕР_6 в ПАТ «Діамантбанк» (МФО 320854).

Актом приймання передачі відступлених прав від 21.09.2015р., який є невід`ємною частиною Договору про відступлення права вимоги від 21.09.2015р., ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» передає, а ТОВ «ДАРТОСБУД» набуває (приймає) право вимагати від ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» (Боржника) належного виконання обов`язків за Договором №50 від 05.09.2008р., а саме: сплати заборгованості у сумі 1 080 000 грн.

На виконання умов Договору про відступлення права вимоги від 21.09.2015р., ТОВ «ДАРТОСБУД» сплатило на користь ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» 702 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №256 від 21.09.2015р.

Суд погоджується з позицією відповідача у справі стосовно того, що за своєю правовою природою Договір про відступлення права вимоги, що був укладений 21.09.2015р. між ТОВ «ДАРТОСБУД» (Новий кредитор) та ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» (Первісний кредитор), не є договором факторингу, а є договором відступлення права вимоги.

Відповідно до ст.1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Отже, договір факторингу направлений на фінансування одною стороною другої сторони шляхом передачі у її розпорядження певної суми грошових коштів . Дана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану останнім фінансову послугу.

Згідно ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Стаття 514 цього Кодексу встановлює, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, відповідно до ч.1 ст.517 Кодексу первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і

до договору відступлення права вимоги, адже, ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин, суд погоджується з позицією відповідача стосовно того, що майнова вимога до ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» виникла на підставі Договору №50 від 05 вересня 2015р., тобто, із зобов`язальних правовідносин боржника, у зв`язку із належним виконанням боржником обов`язків за цим договором, а, відповідно, і відступлення кредитором права вимоги за цим договором, ніяким чином не порушує інтереси Міністерства оборони України.

Стаття 204 Цивільного кодексу України встановлює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст.215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

За приписами ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними ( із змінами та доповненнями) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи матеріали справи, судом не встановлено наявності підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 21.09.2015 р., укладеного між ТОВ «ДАРТОСБУД» та ТОВ "Лізингова компанія "КОНТРАКТОВА" .

При цьому, суд жодним чином не ставить під сумнів право власності Держави в особі Міністерства оборони України на нерухоме майно, об`єкти, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 4, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нежитлові будівлі, виданим 11.11.2008р. Виконавчим комітетом Одеської міської ради, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Згідно частини третьої статті 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наявних у справі матеріалів, на думку суду, відсутні підстави для задоволення позову Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАРТОСБУД» та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "КОНТРАКТОВА" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 21.09.2015 р., укладеного між ТОВ «ДАРТОСБУД» та ТОВ "Лізингова компанія "КОНТРАКТОВА".

Судові втрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно ст. ст. 123, 129 ГПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАРТОСБУД» та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "КОНТРАКТОВА" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 21.09.2015 р., укладеного між ТОВ «ДАРТОСБУД» та ТОВ "Лізингова компанія "КОНТРАКТОВА" - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного господарського суду через господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Повне рішення складено 19 листопада 2018 р.

Суддя Н.В. Рога