ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року м. ОдесаСправа № 915/137/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді: Принцевської Н.М.

суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.

Секретар судового засідання Федорончук Д.О.;

За участю представників учасників справи:

від Фізичної особи-підприємця Балихіної Ганни Петрівни - Могутов А.М., договір про надання правової допомоги №б/н, від 30.04.2018.

від Виконавчого комітету Миколаївської міської ради - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради

на рішення Господарського суду Миколаївської області 18.05.2018 року, суддя Коваль Ю.М., м. Миколаїв, повний текст складено 29.05.2018 року

у справі № 915/137/18

за позовом Фізичної особи-підприємця Балихіної Ганни Петрівни

до відповідача Виконавчого комітету Миколаївської міської ради

про скасування п.п. 5-8, 11 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 15.01.2018 № 75

В лютому 2018 року Фізична особа-підприємець Балихіна Ганна Петрівна звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, в якій просила суд визнати незаконним та скасувати пункти 5, 6, 6, 7, 8, 11 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 15.01.2018 року №75 "Про відмову у продовженні договору про встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування пересувної тимчасової споруди (групи пересувних тимчасових споруд) по м. Миколаєву", а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Фізичною особою-підприємцем Балихіною Ганною Петрівною, м. Миколаїв та Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, м.Миколаїв було укладено низку аналогічних договорів про встановлення особистого земельного сервітуту, які неодноразово продовжувались, проте спірним рішенням органу місцевого самоврядування відмовлено у продовженні зазначених договорів на новий строк, що є порушення права позивача здійснювати підприємницьку діяльність на місцевості, визначеній у договорах.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області 18.05.2018 року у справі №915/137/18 (суддя Коваль Ю.М.) позов Фізичної особи-підприємця Балихіної Ганни Петрівни задоволено повністю, визнано незаконними та скасовано пункти 5, 6, 6, 7, 8, 11 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 15.01.2018 року №75 "Про відмову у продовженні договору про встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування пересувної тимчасової споруди (групи пересувних тимчасових споруд) по м.Миколаєву", стягнуто з Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Балихіної Ганни Петрівни суму сплаченого судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне рішення органу місцевого самоврядування прийнято з порушенням вимог чинного законодавства України, крім того у пунктах 5-8, 11 спірного рішення відповідача не зазначено підстав відмови позивачу у продовженні дії укладених між ними договорів, а тому ці пункти рішення є необґрунтованими.

Виконавчий комітет Миколаївської міської ради з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд рішення Господарського суду Миколаївської області 18.05.2018 року у справі №915/137/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у позовних вимогах позивача до апелянта про визнання незаконними та скасування пунктів 5-8, 11 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 15.01.2018 № 75 "Про відмову у продовженні договору про встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування пересувної тимчасової споруди (групи пересувних тимчасових споруд) по м. Миколаєву".

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з'ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що підстави для прийняття оскаржуваних пунктів рішення щодо відмови позивачу у продовженні договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування пересувної тимчасової споруди (групи пересувних тимчасових споруд) по м. Миколаєву відповідають приписам законодавства України та підтверджуються письмовими доказами по справі.

Крім того, скаржник зауважує, що відповідно до пунктів 2.2. та 9.7. умов договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення пересувної ТС, укладених між позивачем та відповідачем, сторони домовились, що після закінчення строку, на який було укладено цей договір, позивач, за умови належного виконання своїх обов'язків, має право на продовження його дії. У цьому разі позивач повинен не пізніше ніж за 3 (три) місяці до закінчення строку дії договору письмово звернутись до власника з проханням продовжити його дію. Проте, з документів, доданих позивачем, вбачається, що позивачем були порушені умови договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення пересувної ТС, оскільки позивач звернувся з заявами до відповідача щодо поновлення терміну дії відповідних договорів пізніше строку, який був встановлений умовами договору. За таких обставин, позивачем було втрачено переважне право на поновлення терміну дії договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення пересувної ТС, що також послуговувала підставою для прийняття Відповідачем оскаржуваних пунктів рішень.

Таким чином, на думку апелянта висновки суду першої інстанції про те, що спірні пункти рішення відповідача не відповідають вимогам діючих нормативно-правових актів ґрунтується лише на припущеннях, не мають законодавчого підтвердження та не підтверджуються доказом.

Пункти 5-8, 11 рішення Апелянта від 15.01.2018 року № 75 не суперечать актам цивільного законодавства і не порушують цивільні права або інтереси, оскільки на час звернення до суду договори вже є припиненими у зв'язку зі спливом строку їх дії, тобто висновок суду першої інстанції, що відповідачем не доведено обставин щодо припинення дії договорів внаслідок закінчення строку, на який їх укладено, не відповідає дійсності.

Окрім цього, скаржник зазначає, що судом першої інстанції в своєму рішенні не зазначені конкретні правові норми законодавства України, яким би не відповідали оскаржуване позивачем рішення відповідача з огляду на імперативні приписи частини 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Ухвалами Одеського апеляційного господарського суду від 14.08.2018 року та 29.08.2018 року у справі № 915/137/18 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Господарського суду Миколаївської області 18.05.2018 року, справу призначено до судового розгляду.

11.09.2018 року через канцелярію до Одеського апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Балихіної Ганни Петрівни надійшов відзив на апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, в якому позивач просив суд апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

У відзиві позивач зазначає, що він неодноразово звертався з заявами про поновлення строку дії договорів про встановлення особистого строкового сервітуту. Востаннє з такою заявою він звернувся 30.01.2018 року. Натомість, в порушення підпунктів 2.2.29 - 2.2.33 Порядку розміщення пересувних тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва, затвердженим рішенням Миколаївської міської ради від 14.02.2013 року № 25/20, Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради такі заяви вчасно розглянуті не були.

Так, протягом законодавчо встановленого строку, від Миколаївської міської ради на заяву позивача про видачу рішення щодо укладання договору особистого строкового сервітуту для розміщення групи тимчасових споруд не надійшов документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі, тимчасові споруди позивача знаходились на спірних земельних ділянках законно, відповідно до принципу «мовчазної згоди». Підтвердженням цього є заяви позивача про поновлення строку дії договорів про встановлення особистого строкового сервітуту.

Також позивач зазначає, що згідно умов укладених між сторонами договорів, існує лише дві підстави для відмови в подовженні строку дії Договорів: невнесення або несвоєчасне внесення плати за Договором або порушення строку звернення до Власника земельної ділянки з питання подовження (поновлення) цього договору. При цьому, Порядком не встановлено додаткових підстав для відмови в продовженні строку дії договору. Позивач вжив усіх дій, передбачених договорами та Порядком щодо поновлення строку їх дії, тобто у встановлений строк звернувся із відповідними заявами, а також виконував усі умови Договорів.

На думку позивача, строк дії Договорів станом на сьогодні є продовжений в силу закону в зв'язку з відсутністю відповіді Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на заяви позивача про продовження строку Договорів.

Крім того, Фізична особа-підприємець Балихіна Ганна Петрівна зазначає, що текст Рішення № 75 взагалі не містить будь-яких посилань на норми Договорів та/або чинного законодавства ж на підставу відмови позивачу у поновленні строку дії Договорів, в тому числі на єдині дві підстави для такої відмови, що наведені вище.

У зв'язку з ліквідацією Одеського апеляційного господарського суду матеріали справи № 915/137/18 було передано до Південно-західного апеляційного господарського суду за Актом від 03.10.2018 року.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2018 року колегією суддів у складі головуючого судді Принцевської Н.М., суддів Савицького Я.Ф., Ярош А.І. справу № 915/137/18 прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.

В судовому засіданні 19.11.2018 представник Фізичної особи підприємця Балихіної Ганни Петрівни заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити ріщення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Представник Виконавчого комітету Миколаївської міської ради не з'явився, не повідомивши суд завчасно про причини неявки, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції за відсутністю представника відповідача.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Господарського суду Миколаївської області 18.05.2018 року у справі № 915/137/18 підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування пунктів 5-8, 11 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 15.01.2018 № 75, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, 31.07.2012 року між Фізичною особою-підприємцем Балихіною Ганною Петрівною та Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було укладено договори про встановлення особистого строкового сервітуту № 155, 156, 157, 158, 159, відповідно до яких позивачу встановлено особисті строкові сервітути відносно земельних ділянок площами 6 кв.м. кожна, за адресами:

1) вул. Соборна (Радянська), біля магазинів «Алло» та «Мобілочка»;

2) вул. Соборна (Радянська), біля будинку № 5;

3) вул. Соборна (Радянська), біля магазину «Модний квартал»;

4) вул. Соборна (Радянська), біля магазину «Яшма»;

5) Флотський бульвар, біля дитячого майданчика (пункти 1.1 Договорів).

Зміст умов указаних договорів є однаковим, крім пунктів 1.1. щодо місця розташування земельних ділянок, відносно яких встановлено сервітути.

Відповідно до пункту 2.1. вищезазначених договорів особистий сервітут встановлюється строком на 1 рік - до 31.07.2013 року.

Після закінчення строку дії договорів сервітуарій має право на продовження строку їх дії. У такому разі сервітуарій повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору звернутися письмово до власника земельної ділянки з клопотанням щодо продовження строку його дії. Продовження строку договору оформлюється додатковою угодою (договором про зміни).

У разі порушення строку звернення до власника земельної ділянки з питання продовження (поновлення) договору або нездійснення плати у строк, визначений договором, його дія припиняється з дати закінчення строку дії договору, наслідком чого буде звільнення земельної ділянки від споруд (пункт 2.2. Договорів).

Відповідно до пункту 9.2. Договорів дія договору припиняється у разі, зокрема, закінчення строку на його укладення.

Пунктами 9.7. Договорів встановлено порядок продовження строку дії договорів: після закінчення строку, на який його було укладено, сервітуарій, за умовами належного виконання свої обов'язків, має право на продовження його дії. У цьому разі сервітутарій повинен не пізніше, ніж за три місяці до закінчення строку дії договору письмово звернутися до Власника з проханням подовжити його дію; у разі продовження договору на новий строк його умови можуть бути змінені, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору; невиконання підпункту "е" пункту 7.4. цього договору є підставою для відмови у продовженні строку дії сервітуту.

Додатковими угодами від 14.11.2014 року №№ 156 П/2-14, 157 П/2-14, 158 П/2-14, 159 П/2-14 до Договорів про встановлення особистого строкового сервітуту від 31.07.2012 року № 155, 156, 157, 158, 159 в пункт 1.1. було внесено зміни щодо строку дії вказаних договорів, а саме: "Строк встановлення особистого строкового сервітуту продовжено до 31.07.2015 року.

Рішенням Виконкому Миколаївської міськради від 24.07.2015 № 611, а саме пунктами 4-8, вирішено дозволити Фізичній особі-підприємцю Балихіній Ганні Петрівні укладення договорів про зміни до договорів №№ 155-159 у частині продовження їх дії строком на 1 рік з 31.07.2015 року.

14.04.2017 року позивач звернувся до Миколаївської міської ради з відповідними заявами про продовження дії договорів про встановлення особистого строкового сервітуту від 31.07.2012 року № 155, 156, 157, 158, 159.

Спірним рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 15.01.2018 року № 75 "Про відмову у продовженні договору про встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування пересувної тимчасової споруди (групи пересувних тимчасових споруд) по м. Миколаєву", а саме пунктами 5, 6, 7, 8, 11 Фізичній особі-підприємцю Балихіній Ганні Петрівні відмовлено у продовженні строку дії договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування пересувної тимчасової споруди відповідно до висновків управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 08.12.2017 року № 17-1990, № 17-1906, № 17-1908, № 17-1907, № 17-6268.

Вищезазначені висновки Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради, на які посилається Виконавчий комітет Миколаївської міської ради у спірному рішенні, адресовано Управлінню земельних ресурсів та Виконавчому комітету Миколаївської міської ради.

З зазначених висновків вбачається, що на підставі рішення виконкому міськради від 29.05.2017 року № 436 "Про затвердження схеми розміщення тимчасових споруд для підприємницької діяльності на території м. Миколаєва та архетипів, в частині розробки планувальних обмежень для частини території Центрального району м. Миколаєва (черги Ц1, Ц2), обмеженої вулицями: вул. Набережна, вул. Адміральська, вул. Садова, вул. Чкалова, вул. Пушкінська", Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради не може рекомендувати поновлення терміну дії укладених між сторонами договорів сервітуту.

Листом від 12.02.2018 року № 235/210210 Департамент внутрішнього фінансового контролю, нагляду та протидії корупції Миколаївської міської ради повідомив позивача про те, що згідно рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 15.01.2018 року № 75 йому відмовлено у продовжені терміну дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди (групи тимчасових споруд) по м. Миколаєву, а також попереджено позивача про необхідність звільнення до 22.02.2018 року земельних ділянок від тимчасових споруд, які знаходяться там згідно вказаних вище договорів та про демонтаж цих споруд у разі невиконання цього попередження.

Положеннями статті 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом положень статей 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 Цивільного кодексу України).

Законодавством встановлено, що речовими правами на чуже майно є: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій) (частина 1 статті 395 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до статті 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до приписів статті 100 Земельного кодексу України, що кореспондується з приписами статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Відповідно до частин першої-третьої статті 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (статті 406 Цивільного кодексу України).

Порядок укладання договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення пересувної ТС та продовження його дій встановлений "Порядоком розміщення пересувних тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва", затвердженим Рішенням Миколаївської міської ради від 14.02.2013 року №25/20.

Так, відповідно до пункту 2.2. вищезазначеного Порядку використання земельних ділянок для розміщення пересувних ТС (групи пересувних ТС) дозволяється у виключній відповідності до Земельного кодексу України, у тому числі на підставі права власності, користування земельною ділянкою або договору про встановлення особистого строкового сервітуту, укладеного на підставі відповідного рішення виконкому міської ради.

Основною підставною для укладання договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення пересувної ТС (групи пересувних ТС), згідно приписів 2.2.6 Порядку, є визначення управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради відповідності намірів замовника щодо місця розташування пересувної ТС (групи пересувних ТС) комплексній схемі розміщення пересувних ТС (у разі її наявності), будівельним нормам.

Відповідно пункту 2.2.8. Порядку повідомлення управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради про відповідність намірів замовника щодо місця розташування пересувної ТС (групи пересувних ТС) комплексній схемі розміщення пересувних ТС (у разі її наявності), будівельним нормам або аргументована відмова щодо реалізації намірів розміщення пересувних ТС (групи пересувних ТС) не пізніше ніж через 10 робочих днів з моменту передачі заяви та документів, що до неї додаються, передається представником управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради державному адміністратору разом із заявою та документами, що до неї додаються.

Термін дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення пересувної ТС становить не більше одного року та може продовжуватись на підставі рішення виконкому міської ради, яке готує управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради у разі надходження заяви замовника (пункт 2.2.29. Порядку).

Згідно з пунктом 2.2.30. Порядку для продовження терміну дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту замовник не пізніше ніж за 3 місяці до закінчення терміну дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту письмово звертається до державного адміністратора із заявою про продовження терміну дії договору.

До заяви додаються:

- копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

- копія рішення виконкому міської ради про укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення пересувної ТС (групи пересувних ТС);

- копія договору про встановлення особистого строкового сервітуту зі змінами.

Для продовження терміну дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту заява та документи, визначені п. 2.2.30 цього Порядку, у день отримання державним адміністратором від замовника або наступного робочого дня передаються державним адміністратором до управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради.

Передача документів засвідчується підписами державного адміністратора та представника управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради із зазначенням дати передачі та документів (пункт 2.2.31. Порядку).

Пунктом 2.2.32. Порядку встановлено, що протягом 7 (семи) робочих днів з моменту отримання документів управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради готує проект рішення виконкому міської ради про продовження терміну дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення пересувної ТС (групи пересувних ТС) або відмови у продовженні та забезпечує його винесення на розгляд чергового засідання виконкому міської ради.

Виконком міської ради розглядає проект рішення про укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення пересувної ТС (групи пересувних ТС) у порядку, встановленому чинним законодавством (пункт 2.2.16. Порядку).

Згідно з преамбулою Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" цей Закон відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

За змістом статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (частина 1 статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Частиною 3 статті 24 зазначеного Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Частино 1 статті 52 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно з частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Пунктом 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Виходячи з наведених норм, підставами для скасування рішення органу місцевого самоврядування є прийняття його з порушенням чинного законодавства, або визначеній законом компетенції цього органу та порушення у зв'язку з цим прав або охоронюваних законом інтересів позивача.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 статті 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Обов'язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пунктів 2.1., 2.2. укладених між сторонами договорів особистий сервітут встановлюється строком на 1 рік. Після закінчення строку дії договорів сервітуарій має право на продовження строку їх дії. У такому разі сервітуарій повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору звернутися письмово до власника земельної ділянки з клопотанням щодо продовження строку його дії. Продовження строку договору оформлюється додатковою угодою (договором про зміни). У разі порушення строку звернення до власника земельної ділянки з питання продовження (поновлення) договору або нездійснення плати у строк, визначений договором, його дія припиняється з дати закінчення строку дії договору, наслідком чого буде звільнення земельної ділянки від споруд (пункт 2.2. Договорів).

Відповідно до пункту 9.2. Договорів дія договору припиняється у разі, зокрема, закінчення строку на його укладення.

Отже, сторони у вищезазначених договорах про встановлення особистого строкового сервітуту у добровільному порядку погодили право позивача на продовження строку їх дії, проте колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зауважує, що умовами зазначених договорів не передбачено ані автоматичного продовження дії цих договорів у разі відсутності вимоги про звільнення земельних ділянок від тимчасових пересувних споруд у зв'язку із закінченням строку дії договорів, ані переважного права позивача на поновлення строку дії цього договору.

Виходячи з приписів вищенаведених норм та умов укладених між сторонами договорів, задля продовження строку дії договорів позивачу необхідно не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору звернутися письмово до власника земельної ділянки з клопотанням щодо продовження строку його дії, після чого у порядку визначеному "Порядоком розміщення пересувних тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва", затвердженим Рішенням Миколаївської міської ради від 14.02.2013 року № 25/20, відповідач у встановленому чинним законодавством порядку розглядає заяву про продовження строку дії договору, за результатами чого виносить відповідне рішення про продовження терміну дії договору або про відмову у його продовженні. На підставі такого рішення між позивачем та відповідачем укладається відповідна додаткова угода про, якою до договору про встановлення особистого строкового сервітуту вносяться зміни щодо строку його дії.

Так, будь-яких доказів того, що на момент звернення позивача із заявами про продовження дії договорів, а саме 14.04.2017 року, на підставі яких виносилось оскаржуване рішення, договори про встановлення особистого строкового сервітуту від 31.07.2012 року №№ 155, 156, 157, 158, 159 були чинними, матеріали справи не містять, оскільки в матеріалах справи наявні лише додаткові угоди від 14.11.2014 року №№ 156 П/2-14, 157 П/2-14, 158 П/2-14, 159 П/2-14, якими строк дії договорів було продовжено до 31.07.2015 року та рішення Виконкому Миколаївської міськради від 24.07.2015 № 611, пунктами 4-8 якого вирішено дозволити Фізичній особі-підприємцю Балихіній Ганні Петрівні укладення договорів про зміни до договорів №№ 155-159 у частині продовження їх дії строком на 1 рік з 31.07.2015 року, тобто до 31.07.2016 року.

Будь-які докази на підтвердження того, що строк дії договорів про встановлення особистого строкового сервітуту від 31.07.2012 року № 155, 156, 157, 158, 159 було продовжено з 31.07.2016 року на 2016/2017 роки в матеріалах справи відсутні.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що на момент звернення Фізичної особи-підприємця Балихіної Ганни Петрівни до відповідача із заявами від 14.04.2017 року про поновлення дії договорів вищезазначені договори діяли, в зв'язку з чим висновок суду першої інстанції що позивач звернулась із заявами до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про продовження договорів не пізніше встановленого Порядком та договором строку, і що відповідачем не доведено обставин щодо припинення дії договорів унаслідок закінчення строку, на який їх укладено, не підтверджено належними та допустимими доказами по справі.

Також, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що спірне рішення органу місцевого самоврядування прийнято з порушенням вимог чинного законодавства України та за відсутності обґрунтування відмови у продовженні дії укладених договорів, виходячи з наступного.

В оскаржуваних пунктах рішення 15.01.2018 року № 75 зазначено, що однією із підстав для відмови позивачу у продовженні терміну дії договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення пересувної ТС є висновки управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради, що відповідає загальним нормам вищезазначеного Порядку розміщення пересувних тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва, затвердженому Рішенням Миколаївської міської ради від 14.02.2013 року № 25/20.

Так, з висновків управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 08.12.2017 року № 17-1990, № 17-1906, № 17-1908, № 17-1907, № 17-6268, направлених Управлінню земельних ресурсів та Виконавчому комітету Миколаївської міської ради листами від 24.01.2018 року та наявних в матеріалах справи, вбачається, що на підставі рішення виконкому міськради від 29.05.2017 року № 436 "Про затвердження схеми розміщення тимчасових споруд для підприємницької діяльності на території м. Миколаєва та архетипів, в частині розробки планувальних обмежень для частини території Центрального району м. Миколаєва (черги Ц1, Ц2), обмеженої вулицями: вул. Набережна, вул. Адміральська, вул. Садова, вул. Чкалова, вул. Пушкінська", Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради не може рекомендувати поновлення терміну дії укладених між сторонами договорів сервітуту.

В свою чергу, як вірно зазначає скаржник в апеляційній скарзі, Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради, згідно вимог Порядку розміщення пересувних тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва, є розробником проектів рішення виконкому міської ради про продовження терміну дії договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення пересувної ТС (групи пересувних ТС) або відмови у їх продовженні та забезпечує їх винесення на розгляд засідання виконкому міської ради.

Отже, підстави для прийняття оскаржуваних пунктів рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради щодо відмови позивачу у продовженні договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування пересувної тимчасової споруди (групи пересувних тимчасових споруд) по м. Миколаєву відповідають зазначеним вище приписам законодавства України та підтверджуються письмовими доказами по справі.

Крім того, в порушення вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України позивач жодним чином не довів, з порушенням яких саме приписів чинного законодавства було прийнято спірне рішення прийняття його з порушенням чинного законодавства, а також факт того, що внаслідок прийняття оспорюваного рішення відповідачем порушено права та охоронювані інтереси позивача, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що останній, як на момент звернення з заявою про продовження дії договорів про встановлення особистого строкового сервітуту від 31.07.2012 року № 155, 156, 157, 158, 159, так і на момент винесення оскаржуваних пунктів рішення та подання позову, мав право на користування земельними ділянками, на які раніше було встановлено сервітут.

Таким чином, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, приймаючи оспорюване рішення в частині відмови в задоволенні заяви позивача про продовження терміну дії договору діяв у межах своїх повноважень, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування".

Посилання та доводи позивача викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегією суддів не приймаються, оскільки ґрунтуються на підставі, зокрема Закону України "Про оренду землі", який не регулює правовідносини з сервітуту.

Відповідно до пункту 2, 3 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що викладені в рішенні висновки не ґрунтуються на повному і всебічному з'ясуванні господарським судом фактичних обставин справи, що призвело до неправильного висновку по справі. А рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи з загальних засад і змісту законодавства України.

З огляду на зазначене, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Господарського суду Миколаївської області 18.05.2018 року у справі № 915/137/18 підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування пунктів 5-8, 11 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 15.01.2018 № 75.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, пунктом 1, 2, 3 частини 1 статті 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Господарського суду Миколаївської області 18.05.2018 року у справі №915/137/18 - задовольнити.

Рішення Господарського суду Миколаївської області 18.05.2018 року у справі №915/137/18 - скасувати.

В задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Балихіної Ганни Петрівни до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання незаконним та скасування пунктів 5, 6, 6, 7, 8, 11 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 15.01.2018 року №75 "Про відмову у продовженні договору про встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування пересувної тимчасової споруди (групи пересувних тимчасових споруд) по м.Миколаєву" - відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Балихіної Ганни Петрівни (540221, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради (54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, б. 20, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2643,00 грн.

Доручити Господарському суду Миколаївської області видати наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені статтею 288 Господарського процесуального кодекс України.

Повний текст постанови складено та підписано 21.11.2018 року.

Головуючий суддя Н.М. Принцевська
Судді Я.Ф. Савицький
А.І. Ярош