ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 914/2325/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Пількова К.М.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом/відповідач за зустрічним позовом - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі - Управління),

представник Управління - Мартиняк Р.М. - представник (довіреність від 09.01.2018 №2302-вих-185),

відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом - публічне акціонерне товариство "Укрпошта" в особі Львівської дирекції (далі - Товариство),

представник Товариства - Райхель Р.П. - адвокат (посвідчення від 28.08.2003 №254),

розглянув касаційну скаргу Управління

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.07.2018

(головуючий суддя - Данко Л.С., судді Давид Л.Л. і Бойко С.М.)

за первісним позовом Управління

до Товариства

про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 34 447,22 грн. та

за зустрічним позовом Товариства

до Управління

про: визнання права на користування орендованим приміщенням згідно з договором оренди від 16.05.2016 № 3-10110-16, розмір орендної плати за яке має становити 1 грн. на рік; визнання недійсним пункту 5.1 договору оренди від 16.05.2016 №3-10110-16 у частині орендної плати, що перевищує 1 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Первісний позов було подано про стягнення заборгованості в сумі 34 447, 22 грн.

Первісний позов мотивовано тим, що Товариство неналежним чином сплачує орендну плату за договором оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 16.05.2016 №З-10110-16 (далі - Договір), тому у Товариства виникла заборгованість з орендної плати за Договором за період з травня 2016 року по липень 2017 року в розмірі 34 447, 22 грн.

Зустрічний позов було подано про: визнання за Товариством права на користування орендованим приміщенням за Договором, розмір орендної плати за яке має становити 1 грн. на рік; визнання недійсним пункту 5.1 Договору в частині орендної плати, що перевищує 1 грн.

Зустрічний позов мотивовано тим, що, на думку Товариства, останнє не повинно сплачувати кошти в обумовленому Управлінням розмірі, оскільки відповідно до статті 12 Закону України "Про поштовий зв'язок", частини другої статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статті 30 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", статті 6 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" та пункту 10 Методики розрахунку, порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.2015 №786, Товариство наділене правом на сплату орендної плати в розмірі 1 грн. на рік. Оскільки Управління його права на сплату вказаної орендної плати не визнає, Товариство звернулося до суду із зустрічним позовом.

Рішенням господарського суду Львівської області від 11.12.2017 (суддя Крупник Р.В.): первісний позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства на користь Управління 34 447,22 грн. боргу та 1 600 грн. судового збору; у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду в частині задоволення первісного позову мотивовано наявністю правових підстав для стягнення з Товариства на користь Управління 34 447,22 грн., оскільки Товариство на порушення умов Договору не сплатило Управлінню заборгованість з орендної плати за Договором. Зміни до пункту 5.1 Договору не вносилися, тому Товариство повинно сплачувати орендну плату в розмірі, передбаченому Договором. У частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення місцевого господарського суду мотивовано таким: у даній справі відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання за Товариством права на користування орендованим приміщенням згідно з Договором, розмір орендної плати за яке має становити 1 грн. на рік, оскільки за відсутності в укладеному між сторонами Договорі положення про те, що розмір орендної плати становить 1 грн. на рік дії Управління, спрямовані на отримання орендної плати, яка обумовлена Договором, не можуть свідчити про невизнання чи оспорювання права позивача (за зустрічним позовом) на оренду в розмірі 1 грн.; вимога про визнання права без пред'явлення вимоги про внесення змін до договору не є такою, що спрямована на захист порушеного права Товариства в частині нарахування орендної плати, тому що розмір орендної плати визначається в Договорі, і право на оренду в певному розмірі ґрунтується на умовах цього Договору; вимога про визнання недійсним пункту 5.1 Договору в частині орендної плати, що перевищує 1 грн. на рік, теж задоволенню не підлягає у зв'язку з обранням позивачем за зустрічним позовом неналежного способу захисту, оскільки визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину, з порушенням умов, необхідних для чинності правочину. Його застосування регулюється статтями 215-236 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом; натомість Товариство шляхом пред'явлення вимоги про визнання недійсним пункту 5.1 Договору в частині орендної плати, що перевищує 1 грн. на рік, намагається внести зміни до цього Договору та встановити орендну плату в розмірі 1 грн. на рік. Вказані дії позивача є недопустимими, оскільки матеріально-правові підстави та порядок внесення змін до Договору чітко передбачені статтями 651, 652 ЦК України, статтею 188 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статтею 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", вказаними статтями передбачено і спосіб такого внесення; чинне законодавство не передбачає можливості та матеріально-правових підстав для внесення змін до договору шляхом використання правового механізму, встановленого статтями 203, 215 та 216 ЦК України.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.07.2018: рішення місцевого господарського суду скасовано; прийнято нове рішення; у задоволенні первісного позову відмовлено повністю; зустрічний позов задоволено частково; визнано недійсним пункт 5.1 Договору в частині орендної плати, що перевищує 1 грн.; у задоволенні зустрічного позову в частині вимог про визнання за Товариством права на користування орендованими приміщеннями, розмір орендної плати за яке має становити 1 грн. на рік, відмовлено; здійснено розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована таким: оскільки позивач здійснює підтримку засобів масової інформації шляхом розповсюдження періодичних друкованих видань, він має право на отримання в оренду комунального майна на тих самих умовах, що і бюджетні установи із визначенням орендної плати в розмірі 1 грн. на рік, тому позовні вимоги за первісним позовом не підлягають задоволенню; пункт 5.1 Договору в частині орендної плати, що перевищує 1 грн., не відповідає частинам першій та третій статті 6 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", статті 12 Закону України "Про поштовий зв'язок", частині другій статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статті 30 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", тому вимоги Товариства про визнання недійсним пункту 5.1 Договору в частині орендної плати, що перевищує 1 грн., підлягають до задоволення; у даній справі відсутні правові підстави визнавати за Товариством право на користування орендованим приміщенням за Договором, розмір орендної плати за яке має становити 1 грн. на рік, оскільки: позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій з боку третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню; у даному випадку Товариству слід привести у відповідність з вимогами закону спірний пункт 5.1 Договору у встановленому законом порядку та спосіб.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, Управління звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.07.2018, а рішення господарського суду Львівської області від 11.12.2017 залишити в силі.

Згідно з доводами, викладеними у касаційній скарзі:

- за змістом статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається;

- до моменту внесення змін до договору оренди орендар зобов'язаний сплачувати орендну плату у розмірі, передбаченому чинним договором оренди. Товариство не зверталося до суду з вимогою внести відповідні зміни до Договору в судовому порядку. Відтак станом на момент прийняття рішення в даній справі пункт 5.1 Договору є чинним у редакції, яку сторони обумовили при його укладенні;

- доводи Товариства про наявність у нього законодавчо встановленого права на оренду в розмірі 1 грн. на рік можуть слугувати підставою для внесення змін до договору в судовому порядку. Однак до моменту внесення таких змін ці доводи не можуть слугувати підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення орендної плати, оскільки згідно з приписами статті 632 ЦК України зміна ціни в договорі після його виконання не допускається;

- у даній справі відсутні правові підстави для подання та, відповідно, задоволення позову про визнання за Товариством права на користування орендованим приміщенням згідно з Договором, розмір орендної плати за яке має становити 1 грн. на рік, оскільки за відсутності в укладеному між сторонами Договорі положення про те, що розмір орендної плати становить 1 грн. на рік дії Управління, спрямовані на отримання орендної плати, яка обумовлена Договором, не можуть свідчити про невизнання чи оспорювання права позивача (за зустрічним позовом) на оренду в розмірі 1 грн.;

- вимога про визнання недійсним пункту 5.1 Договору в частині орендної плати, що перевищує 1 грн., теж задоволенню не підлягає у зв'язку з обранням позивачем за зустрічним позовом неналежного способу захисту, оскільки визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов, необхідних для чинності правочину (стаття 203 ЦК України). Його застосування регулюється статтями 215-236 ЦК України. Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом;

- натомість Товариство шляхом пред'явлення вимоги про визнання недійсним пункту 5.1 Договору в частині орендної плати, що перевищує 1 грн., намагається внести зміни до цього Договору та встановити розмір орендної плати 1 гривню. Вказані дії позивача є недопустимими, оскільки матеріально-правові підстави та порядок внесення змін до Договору оренди чітко передбачені статтями 651, 652 ЦК України, статтею 188 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статтею 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", вказаними статтями передбачено і спосіб такого внесення.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій у розгляді справи з'ясовано й зазначено, зокрема, що:

Відповідно до умов Договору, укладеного Управлінням (орендодавець) та Українським державним підприємством поштового зв'язку "Укрпошта", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрпошта", в особі виконуючого обов'язки директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" (орендар):

- орендодавець на підставі ухвали Львівської міської ради від 17.03.2016 № 289 передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно (далі - об'єкт оренди), що знаходиться на балансі ЛКП "Скнилівок" (далі - балансоутримувач). Вартість об'єкта оренди відповідно до звіту про експертну оцінку, затвердженого наказом управління комунальної власності від 21.04.2016 № 1937/е, станом на 29.02.2016 становить 2 702 118 грн. без ПДВ (пункт 1);

- об'єкт оренди орендар буде використовувати для відділення поштового зв'язку № 21 (пункт 2.1);

- термін Договору визначений на 2 роки 364 дні з 16.05.2016 до 15.05.2019 включно (пункт 4.1);

- розмір орендної плати за об'єкт оренди визначається відповідно до чинної на час укладення цього договору Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженої ухвалою міської ради від 07.06.2007 № 897 (із змінами та доповненнями), та ухвали Львівської міської ради від 17.03.2016 № 289 і складає: (2702118*0,015)/12 = 3 377,65 грн. без ПДВ за перший місяць оренди терміном на 1 рік з дати укладення цього договору оренди до 16.05.2017 включно; [2702118*0,05)/12 = 11 258,83 грн. без ПДВ з 17.05.2017 до закінчення терміну дії цього договору (пункт 5.1)];

- розмір орендної плати підлягає індексації за відповідний період (місяць, квартал, рік; пункт 5.2);

- орендна плата за кожний наступний місяць визначається коригуванням орендної плати за попередній місяць щодо індексу інфляції за попередній місяць (пункт 5.3);

- розмір орендної плати переглядається лише за згодою сторін або за рішенням суду (пункт 5.5);

- зміни та доповнення до цього договору вносяться у письмовій формі у порядку, встановленому чинним законодавством України (пункт 13.3);

- одностороннє внесення змін до цього договору не допускається (пункт 13.4).

Товариство неодноразово зверталося до Управління з листами про приведення Договору у відповідність з вимогами частини третьої статті 6 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" та недопущення його порушень та зазначало, що Товариство є національним оператором поштового зв'язку, що відповідно до пункту 2.2.8.2. Положення "Про Львівську дирекцію УДППЗ "Укрпошта" однією із функцій Товариства є надання послуг з розповсюдження періодичних видань по передплаті і вроздріб на території України, що підпадає під дію частини третьої статті 6 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", тому на нього розповсюджується такий же порядок передання в оренду приміщень та розмір орендної плати, що й для бюджетних установ, тому відповідно до пункту 10 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995 року, розмір річної орендної плати за оренду нерухомого майна бюджетними організаціями, які утримуються за рахунок державного бюджету, зокрема, державними та комунальними телерадіоорганізаціями, редакціями державних і комунальних періодичних видань, навчальними закладами, трудовими і журналістськими колективами, підприємствами зв'язку, що їх розповсюджують, становить 1 гривню.

Департамент економічної політики Львівської міської ради, листом повідомив Товариство про те, що ухвалами, прийнятими Львівською міською радою, Товариству надано право укласти договори оренди з Управлінням, але розмір орендної плати за об'єкт оренди буде визначено згідно з Методикою розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженою ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 № 897 "Про врегулювання питань оренди майна територіальної громади м. Львова" (із змінами та доповненнями), відповідно до орендної ставки за використання нерухомого майна і становитиме 5%. Враховуючи те, що Товариство є державним підприємством та обслуговує велику кількість населення м. Львова, зокрема людей пенсійного віку, управлінням комунальної власності департаменту економічної політики при укладенні договорів оренди буде застосовано пільгову орендну ставку у розмірі 5%. Також у даному листі орендодавець повідомив орендаря, що не має можливості встановити розмір орендної плати в 1 грн. на рік.

Товариство листами від 19.10.2016 № 22-07-02, від 18.11.2016 № 22-07-03, від 28.12.2016 №22-07-04 зверталося до Управління щодо внесення змін до Договору в частині застосування орендної ставки в розмірі 1 грн. на рік.

Управління відмовило заявнику у внесенні змін до Договору.

Оскільки сторонами не було внесено зміни до Договору в частині застосування орендної ставки, Управління розрахувало Товариству орендну плату за період з 01.05.2016 по 01.07.2017 у сумі 34 447,22 грн., яка відповідачем не сплачена, що й стало підставою для звернення Управління з первісним позовом у цій справі.

Товариство, вважаючи, що сплачувати кошти в обумовленому в Договорі розмірі не повинне, оскільки відповідно до статті 12 Закону України "Про поштовий зв'язок", частини другої статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статті 30 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", статті 6 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" та пункту 10 Методики розрахунку, порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.2015 № 786, наділене правом на сплату орендної плати в розмірі 1 гривня на рік. Оскільки Управління його право на сплату вказаної орендної плати не визнає, Товариство звернулося із зустрічним позовом у даній справі.

Відповідно до пункту 2.2 статуту публічного акціонерного товариства "Укрпошта", який затверджений наказом Міністерства інфраструктури України від 16.02.2017 № 56, до видів діяльності публічного акціонерного товариства "Укрпошта", поряд з іншими, віднесено розповсюдження періодичних друкованих видань за передоплатою, здійснення видавничої діяльності, видання газет, журналів та інших видів видавничої діяльності.

Товариство є відокремленим підрозділом публічного акціонерного товариства "Укрпошта".

Відповідно до пункту 2.2 Положення "Про Львівську дирекцію УДППЗ "Укрпошта" (із змінами та доповненнями), затвердженого наказом УДППЗ "Укрпошта" від 09.11.2015 № 862, однією з функцій Товариства визначено розповсюдження періодичних друкованих видань за передплатою, здійснення видавничої діяльності, видання газет, журналів та інших видів видавничої діяльності.

Діяльність Товариства підпадає під дію Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" та Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні".

Товариство, здійснюючи підтримку засобів масової інформації шляхом розповсюдження періодичних друкованих видань, має право на отримання в оренду комунального майна, на тих самих умовах, що й бюджетні установи, тобто зі сплатою оренди в розмірі 1 грн. на рік.

Причиною подання касаційної скарги стала незгода Управління з постановою суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Положенням про оренду майна територіальної громади м. Львова затвердженим ухвалою міської ради від 07.06.2007 №897 (із змінами та доповненнями), визначено, що орендодавцем комунального майна є управління комунальної власності департаменту економічної політики.

Згідно з частинами першою і третьою статті 6 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" засобам масової інформації у встановленому порядку передаються у безстрокову оренду приміщення загальнодержавної і комунальної власності, якими вони користуються для здійснення виробничої діяльності; державні та комунальні телерадіоорганізації, редакції державних і комунальних періодичних видань та періодичних видань, заснованих об'єднаннями громадян, державними науково-дослідними установами, навчальними закладами, трудовими і журналістськими колективами, підприємства зв'язку, що їх розповсюджують, користуються орендою та послугами поштового, телеграфного і телефонного зв'язку в порядку та за тарифами, встановленими для бюджетних організацій.

Відповідно до частини другої статті 2 названого Закону норми цього Закону поширюються також на телерадіоцентри та підприємства поліграфії і зв'язку тією мірою, наскільки вони забезпечують діяльність цих засобів масової інформації.

Водночас жодного юридичного механізму реалізації цього положення Законом не передбачено.

Статтею 6 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" та статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не передбачено необхідності узгодження у договорі оренди цільового призначення орендованого майна за кожним з видів господарської діяльності.

Поширення заходів державної підтримки засобів масової інформації на підприємства зв'язку пов'язано зі здійсненням підприємствами зв'язку діяльності з розповсюдження періодичних друкованих видань, зазначених у частинах першій та третій статті 6 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів".

Згідно з пунктом 10 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, та пунктами 4.1, 4.2 Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженої ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 № 897, розмір річної орендної плати за оренду нерухомого майна бюджетними організаціями, які утримуються за рахунок державного бюджету, зокрема, державними та комунальними телерадіоорганізаціями, редакціями державних і комунальних періодичних видань та періодичних видань, навчальними закладами, трудовими і журналістськими колективами, підприємствами зв'язку, що їх розповсюджують, становить 1 грн.

Таке право підприємств зв'язку прямо і без обмежень передбачено частиною третьою статті 6 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів".

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №914/707/17.

Відповідно до положень ЦК України:

- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215);

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203);

- недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216);

- кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15);

- кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16).

З огляду на відповідні законодавчі приписи, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставини справи суд апеляційної інстанції, з'ясувавши, що: однією з функцій Товариства, поряд з іншими, визначено розповсюдження періодичних друкованих видань за передплатою, здійснення видавничої діяльності, видання газет, журналів та інших видів видавничої діяльності; діяльність Товариства підпадає під дію Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" та Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні"; Товариство, здійснюючи підтримку засобів масової інформації шляхом розповсюдження періодичних друкованих видань, має право на отримання в оренду комунального майна на тих самих умовах, що й бюджетні установи, тобто зі сплатою оренди в розмірі 1 грн. на рік; пункт 5.1 Договору в частині орендної плати, що перевищує 1 грн., не відповідає частинам першій та третій статті 6 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", статті 12 Закону України "Про поштовий зв'язок", частині другій статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статті 30 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні"; у даній справі відсутні правові підстави визнавати за Товариством право на користування орендованим приміщенням за Договором, розмір орендної плати за яке має становити 1 грн. на рік, оскільки: позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій з боку третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню; у даному випадку Товариству слід привести у відповідність з вимогами закону спірний пункт 5.1 Договору у встановленому законом порядку та спосіб, - дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову та наявність правових підстав для часткового задоволення зустрічного позову.

Аргументи касаційної скарги даних висновків не спростовують та не можуть слугувати підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки Товариством, зокрема, заявлено зустрічний позов про визнання недійсним пункту 5.1 Договору в частині орендної плати, що перевищує 1 грн., і апеляційним господарським судом встановлені обставини, які є підставами для визнання згаданого пункту Договору у відповідній частині недійсним.

Крім того, аргументи касаційної скарги переважно зводяться до заперечення обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями у розгляді справи, і перегляду вже здійсненої названими судами оцінки доказів зі справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 Господарського процесуального кодексу України). Тому пов'язані з наведеним аргументи Товариства не можуть бути прийняті Касаційним господарським судом. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути й оцінити ті ж самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційної інстанції - без змін як такої, що ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, з урахуванням встановлених цим судом фактичних обставин.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення, судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.07.2018 у справі №914/2325/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя К.Пільков