РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.11.2018Справа № 910/8911/18
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Український фінансовий альянс»

До Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК»

Про визнання протиправним та скасування рішення

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Бондар О.О.

від відповідача: Шилець А.Р.

від третьої особи: Русскіна О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Український фінансовий альянс» до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про затвердження умов продажу активів АТ «Дельта Банк» № 1227 від 26.04.2018 в частині продажу активів, які були включені до лоту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач заявляє, що у відповідача відсутні права на майно і права вимоги, визначені Фондом в рішенні про затвердження умов продажу активів № 1227 від 26.04.2018р., на підставі якого оголошено про проведення 16.07.2018 відкритих торгів (аукціону) з продажу активів за лотом № F11GL22784.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що оспорюване позивачем рішення фактично вичерпало свою дію, а отже, задоволення позовних вимог ніяким чином не вплине на права та законні інтереси заявника. До того ж, відповідачем наголошено на тому, що оскаржуване рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято у повній відповідності до вимог чинного законодавства України.

Ухвалою від 24.07.2018р. відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 28.08.2018р.

У зв'язку з перебуванням судді Спичака О.М. 28.08.2018р. на лікарняному, судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 03.09.2018р. підготовче засідання було призначено на 21.09.2018р.

21.09.2018р. до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження у зв'язку з відсутністю предмету спору.

21.09.2018р. до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Ухвалою від 21.09.2018р. судом було відмовлено в задоволенні клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження; задоволено клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та залучено розгляду справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «ДЕЛЬТА БАНК».

21.09.2018р. судом було відкладено підготовче засідання на 12.10.2018р.

11.10.2018р. до суду надійшло клопотання позивача про залучення до участі у розгляді справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Классік-Ассістанс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Ранфорт ЛТД».

Вказане клопотання було розглянуто та відхилено судом у судовому засіданні 12.10.2018р. з урахуванням наступного.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі (ч.ч.1, 3 ст.50 Господарського процесуального кодексу України).

Наразі, заявником не наведено належного обґрунтування впливу рішення по даній справі на права та обов'язки Товариства з обмеженою відповідальністю «Классік-Ассістанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ранфорт ЛТД». При цьому, за висновками суду, внаслідок прийняття судового рішення по розглядуваній справі на вказаних суб'єктів господарювання не буде покладено нових обов'язків та не виникне нових прав.

Отже, з урахуванням вищевикладеного клопотання позивача було залишено судом без задоволення.

11.10.2018р. до суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження по справі у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Означене клопотання було розглянуто та відхилено судом у судовому засіданні 12.10.2018р.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Проте, у даному випадку позивачем позовні вимоги до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підтримано, що вказує на наявність між сторонами неврегульованих питань, що виключає можливість закриття провадження по справі.

Отже, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку щодо безпідставності та відмови в задоволення клопотання відповідача про закриття провадження по справі.

12.10.2018р. судом було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.11.2018р.

Представником позивача у судовому засіданні 12.11.2018р. було надано усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

Представником третьої особи було надано усні пояснення по суті справи.

В судовому засіданні 12.11.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

На підставі постанови №150 від 02.03.2015р. правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №51 від 02.03.2015р. «Про запровадженні тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк». Тимчасову адміністрацію було введено строком на три місяці з 03.03.2015р. по 02.06.2015р. (включно).

Рішенням №71 від 08.04.2015р. Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду №51 від 02.03.2015р. «Про запровадженні тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» строк запровадження тимчасової адміністрації було визначено до 02.09.2015р.

Відповідно до рішення №147 від 03.08.2015р. Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта банк» тимчасову адміністрацію у позивача було продовжено до 01.10.2015р.

02.10.2015р. на підставі постанови №664 від 02.10.2015р. правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою вказаного нормативно-правового акту є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Пунктом 2 ч.1 ст.48 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку, в тому числі, приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку.

Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов'язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом. Фонд може здійснювати інші повноваження, що є необхідні для завершення процедури ліквідації банку (п.9 ч.1. ч.2 ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Частиною 2 ст.51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» унормовано, що після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк.

Порядок організації продажу активів (майна), що включені до ліквідаційної маси банку, що ліквідується, у тому числі визначення принципів та критеріїв черговості продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, які застосовуються при формуванні як планів продажу активів (майна) на рівні банків, що ліквідуються, так і пропозицій з продажу окремих активів / пулів активів визначено Положенням щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, яке затверджено Рішенням №388 від 24.03.2016р. виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 квітня 2016 р. за №606/28736.

Порядок підготовки до продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, включає проведення інвентаризації активів (майна), здійснення оцінки активів (майна), формування ліквідаційної маси, розробку плану продажу активів (майна) (п.1 розділу ІІІ Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються).

Згідно п.1, 2 розділу ІV Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися такі види активів (майна) банку, що ліквідується: основні засоби; майно банку у вигляді цілісного майнового комплексу; майно банку, щодо обороту якого встановлено обмеження; дебіторська заборгованість; права вимоги. Інші види активів (майна) можуть продаватися у спосіб, визначений законодавством. Продаж активів (майна) банку, що ліквідується, на відкритих торгах (аукціоні) може проводитися в електронній формі, у тому числі через ЕТС.

Як свідчать матеріали справи, 26.04.2018р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №1227 «Про затвердження умов продажу активів АТ «Дельта Банк», згідно якого дирекція вирішила визначити активи АТ «Дельта Банк», що підлягають продажу шляхом проведення відкритих торгів (аукціонів) із використанням електронної торгової системи для проведення електронного аукціону, який складається з автоматичного покрокового зниження початкової вартості лоту, етапів подання закритих цінових пропозицій та цінової пропозиції, а саме пул активів, що складається з прав вимоги за кредитними договорами, що укладені з юридичними особами, частина яких знаходиться в заставі Національного банку України та дебіторської заборгованості.

До таких активів віднесено, в тому числі, право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український фінансовий альянс» (код активу 21) за кредитним договором №49.8.2/01/2008-ВКЛ від 11.02.2008р.

Згідно п.11 вказаного рішення продаж активів (майна) проводиться з використанням електронної торгової системи, створеної ГО «ТРАНСПЕРЕНСІ ІНТЕРНЕШЕНЛ Україна».

Наразі, за твердженнями позивача, означене рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про затвердження умов продажу активів АТ «Дельта Банк» № 1227 від 26.04.2018 в частині продажу права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український фінансовий альянс» суперечить приписам чинного законодавства та підлягає скасуванню. При цьому, позивачем наголошено на тому, що у Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» відсутнє право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український фінансовий альянс», яке виставлено на продаж згідно оспорюваного рішення, що фактично підтверджується наявністю у провадженні Господарського суду міста Києва справи за позовом Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український фінансовий альянс» про стягнення заборгованості за договором №49.8.2/01/2008-ВКЛ від 11.02.2008р. До того ж, заявником наголошено, що виконання оспорюваного рішення може мати наслідком укладання недійсного правочину.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач посилався на те, що оспорюване позивачем рішення фактично вичерпало свою дію, а отже, задоволення позовних вимог ніяким чином не вплине на права та законні інтереси заявника. До того ж, відповідачем наголошено на тому, що оскаржуване рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято у повній відповідності до вимог чинного законодавства України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Український фінансовий альянс» не підлягає задоволенню. При цьому, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб'єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення позивачем повинно бути доведено суду належними та допустимими у розумінні ст..ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України обставини порушення прав та законних інтересів позивача внаслідок прийняття відповідачем оспорюваного рішення, а також невідповідність такого рішення приписам чинного законодавства. Відсутність порушення прав позивача з боку відповідача фактично виключає можливість застосування судового захисту.

Проте, за висновками суду, у даному випадку рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про затвердження умов продажу активів АТ «Дельта Банк» № 1227 від 26.04.2018р. прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Український фінансовий альянс» не порушує, зокрема, ніяким чином не впливає на правовідносини позивача, як боржника за договором №49.8.2/01/2008-ВКЛ від 11.02.2008р., у відносинах з кредитором. Фактично наявність чи відсутність права вимоги у Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» встановлюється у відповідному спорі про стягнення заборгованості.

До того ж, судом враховано наступне.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Як вказувалось судом, зі змісту рішення № 1227 від 26.04.2018р. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб полягає, що дирекція вирішила визначити активи АТ «Дельта Банк», що підлягають продажу шляхом проведення відкритих торгів (аукціонів) із використанням електронної торгової системи для проведення електронного аукціону, який складається з автоматичного покрокового зниження початкової вартості лоту, етапів подання закритих цінових пропозицій та цінової пропозиції, а саме пул активів, що складається з прав вимоги за кредитними договорами, що укладені з юридичними особами, частина яких знаходиться в заставі Національного банку України та дебіторської заборгованості. До таких активів віднесено, в тому числі, право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український фінансовий альянс» (код активу 21) за кредитним договором №49.8.2/01/2008-ВКЛ від 11.02.2008р.

Одночасно, у п.8 означеного рішення встановлено, що зазначені активи (майно) торгуються двічі з однаковою на кожних торгах початковою (стартовою) вартістю та мінімальною ціною на рівні 20 відсотків від початкової (стартової) ціни без необхідності повторного погодження даного питання з Фондом.

Тобто, зі змісту оспорюваного рішення відповідача полягає, що фактично його дія вичерпується за наслідками проведення торгів двічі.

Як свідчать представлені суду документи, на підставі рішення № 1227 від 26.04.2018р. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на сайті Prozoro було розміщено оголошено про проведення продажу 16.07.2018р. права вимоги за кредитним договором №49.8.2/01/2008-ВКЛ від 11.02.2008р.

Згідно протоколу електронного аукціону №UA-EA-2018-06-18-000077-b, 16.07.2018р. торги з продажу права вимоги, зокрема, за кредитним договором №49.8.2/01/2008-ВКЛ від 11.02.2008р. не відбулись.

18.07.2018р. на сайті Prozoro було розміщено оголошення про проведення 10.08.2018р. продажу, в тому числі, права вимоги за кредитним договором №49.8.2/01/2008-ВКЛ від 11.02.2008р.

Проте, згідно змісту протоколу №UA-EA-2018-07-18-000077-b торги 10.08.2018р. з продажу права вимоги Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» до позивача також не відбулись.

Тобто, з наведеного полягає, що на підставі рішення № 1227 від 26.04.2018р. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про затвердження умов продажу активів АТ «Дельта Банк» активи третьої особи торгувались двічі, а отже, оспорюване рішення вичерпало свою дію, а його скасування у судовому порядку фактично ніяких правових наслідків для позивача не матиме, що вказує на недоцільність застосування судового захисту у обраний заявником спосіб.

Отже, у даному випадку суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не є ефективним у розумінні ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та ніяким чином, навіть у разі наявності підстав для задоволення позову, не призвів би до дійсного відновлення прав позивача, зокрема, як особи, визначеної боржником Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» згідно договору №49.8.2/01/2008-ВКЛ від 11.02.2008р.

При цьому, суд повторно звертає увагу позивача на те, що фактично обставини, покладені останнім в якості обгрунтування позовних вимог, мають правове значення безпосередньо у спорі щодо майнових вимог банку.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Український фінансовий альянс» до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про затвердження умов продажу активів АТ «Дельта Банк» № 1227 від 26.04.2018 в частині продажу активів, які були включені до лоту.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 20.11.2018р.

Суддя Спичак О.М.