ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2018 р. Справа №909/433/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Орищин Г.В.

Хабіб М.І.

при секретарі Н.Кишинюк

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Альтеко'', с.Верхня, Калуський район, Івано-Франківська область, №б/н від 13.08.2018,

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.07.2018 (суддя Шкіндер П.А., м.Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 30.07.2018)

у справі № 909/433/18

за позовом: Фізичної особи-підприємця Антонів Степана Петровича, с.Ріп'янка, Калуський район, Івано-Франківська область,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Альтеко'', с.Верхня, Калуський район, Івано-Франківська область,

про: стягнення заборгованості в сумі 131 920, 02 грн..

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 18.07.2018 у справі №909/433/18 (суддя Шкіндер П.А.) позов Фізичної особи-підприємця Антонів Степана Петровича до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Альтеко'' про стягнення заборгованості в сумі 131920, 02 грн. - задоволено частково. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Альтеко'' на користь фізичної особи підприємця Антонів Степана Петровича- 75 293,00 грн. основного боргу та 1128,60 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що між сторонами даного спору укладено договори, а саме договір № 2 від 28.09.2015, договір № 02/2016-ТП від 05.10.2016 та договір № 3 від 10.10.217 про надання транспортних послуг, пов'язаних з обслуговуванням вантажів замовника.

На підтвердження виконання зобов'язання за наведеними договорами про надання транспортних послуг, позивач надав суду акти приймання -передачі, підписання яких підтверджує факт належного виконання договорів та їх додатків.

Однак, відповідачем належним чином не виконано свої договірні зобов'язання за отримані послуги у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість.

Суд, приймаючи рішення, дійшов висновку про підставність заявленої позивачем вимоги щодо стягнення суми в розмірі 75 293,00 грн. за надані послуги. В частині 9 371,00 грн. суми вартості послуг суд першої інстанції відмовив, оскільки дана сума документально не доведена.

Окрім того, у зв'язку із порушенням строків виконання грошового зобов'язання, позивачем нараховано інфляційні збитки з 02.01.2017 по 02.04.2018 та 3 % річних.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимоги позивача про стягнення - 3% річних та інфляційних втрат, оскільки такі нараховані перед надсиланням відповідачу претензії № 1 від 23.04.2018.

Також, суд першої інстанції, зазначив, що у зв'язку із тим, що договори, укладені між сторонами спору, не містять положень, якими сторони визначили б розмір та базу нарахування пені, позовна вимога про стягнення останньої в розмірі 29 103,54 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись з даним рішення, відповідач подав до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.07.2018 у справі № 909/433/18 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Альтеко''- 75293,00 грн. заборгованості та 1 128,60 грн. судового збору, в цій частині прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Підставами для скасування оскаржуваного рішення скаржник вважає наступні:

суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що акти приймання- передачі не можуть бути належними і допустимими доказами надання послуг.

Суд залишив поза увагою, те, що умовами договорів чітко зазначено наявність таких документів як Замовлення та Вантажна квитанція. Однак, такі в матеріалах справи відсутні.

Також, судом першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення, не враховано ст.173 ГПК України в якій зазначено, що в одній позовній заяві може бути об'єднано декілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Однак, на думку апелянта, стягнення заборгованості позивач нараховує за договорами, які є різними, дані заборгованості, які об'єднані в одну позовну вимогу не пов'язаними ні підставою виникнення ні поданими доказами.

Наводить скаржник і інші доводи, що є на його думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.08.2018 справу №909/433/18 призначено судді-доповідачу Данко Л.С. та суддям Матущаку О.І. та Плотніцькому Б.Д..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.08.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Альтеко'' залишено без руху, та надано строк для усунення встановлених при поданні апеляційної скарги недоліків.

Розпорядженням керівника апарату суду від 17.09.2018 № 640 у зв'язку із перебуванням у відряджені члена-колегії судді Плотніцького Б.Д. та перебування у відпустці члена колегії Матущака О.І. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 909/433/18.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2018 справу №909/433/18 призначено судді-доповідачу Данко Л.С., суддям Галушко Н.А. та Орищин Г.В..

Ухвалою суду від 18.09.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Альтеко'' на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.07.2018 у справі №909/433/18 та надано строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Указом Президента України від 29.12.2017 №454/2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" ліквідовано Львівський апеляційний господарський суд та утворено Західний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську та Чернівецьку області, з місцезнаходженням у місті Львові.

Згідно з ч.6 ст.147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України від 28.09.2018 №295/2018 суддів Львівського апеляційного господарського суду переведено на роботу на посадах суддів Західного апеляційного господарського суду.

03.10.2018 в газеті "Голос України" №185 (6940) було опубліковано повідомлення про початок роботи Західного апеляційного господарського суду.

Відповідно до ч.5 ст.31 Господарського процесуального кодексу України у разі ліквідації суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом.

Автоматизованим розподілом (протокол автоматизованого розподілу від 12.10.2018) справу №909/433/18 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Галушко Н.А., суддів Хабіб М.І. та Орищин Г.В..

Ухвалою суду від 16.10.2018 прийнято справу № 909/433/18 до провадження Західного апеляційного господарського суду у складі колегії суддів головуючого судді Галушко Н.А., суддів Хабіб М.І. та Орищин Н.А., призначено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Альтеко'' в судовому засіданні 06.11.2018.

Представники сторін в судове засідання 06.11.2018 не з'явились, причин неявки суду не повідомили.

Згідно абз.1 п.3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Також колегія суддів зазначає, що згідно з Порядком ведення державного реєстру судових рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2006р. за № 740, кожна фізична або юридична особа має загальний доступ до судових рішень, внесених до Реєстру. Відкритий доступ користувачів до електронних копій судових рішень здійснюється цілодобово та безоплатно через офіційний веб-портал ДСА.

Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За встановленими судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що 28.09.2015 між фізичною особою підприємцем Антонів Степаном Петровичем та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Альтеко'' в особі директора Петрів М.І. укладено договір про надання транспортних послуг № 2.

Згідно п.2.1 зазначеного договору в порядку та на умовах, визначених договором, виконавець зобов'язується надати замовнику транспортні послуги, пов'язані з обслуговуванням вантажів Замовника, а Замовник зобов'язується своєчасно сплачувати надані послуги.

Пунтом 2.2 договору, сторони погодили, що на підтвердження надання Виконавцем послуг за цим договором складаються відповідні Акти виконаних робіт.

Відповідно до п.3.1. договору вартість робіт по договору становить 150 грн./м3.

05.10.2016 між тими ж сторонами на тих самих умовах, окрім п.3., паливо.

До договору № 02/2016-ТП від 05.10.2016 про надання транспортних послуг укладено додаткову угоду від 30.01.2017, згідно умов якої пункт 3.1. викладено в наступній редакції ,,Вартість робіт по договору 170 грн./м3''.

10.10.17 між тими ж сторонами на тих самих умовах, окрім п.3.1 сторони уклали договір № 3 про надання транспортних послуг.

Згідно пункту 3.1 вищенаведено договору сторони узгодили вартість робіт, що склала 180 грн./м3, при необхідності вартість може коригуватись при зміні цін на паливо.

В матеріалах справи наявні акти приймання передачі, а саме акт приймання- передачі № 31/12 від 31.12.2016 на суму 23424 грн.; акт приймання- передачі № 31/03-17 від 31.03.2017 на суму 3111 грн.; акт приймання- передачі № 29/11-17 від 29.11.2017 на суму 9882,00 грн.; акт приймання- передачі № 31/12 від 31.12.2017 на суму 16470 грн.; акт приймання- передачі № 31/01 від 31.01.2018 на суму 22806,00 грн., які позивач надав суду як докази надання транспортних послуг.

З метою досудового врегулювання спору, 23.04.18 позивач направив відповідачу претензію № 1 про погашення заборгованості на загальну суму 84664,0 грн., яка залишена відповідачем без відповіді.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів зазначає, що причиною виникнення спору між сторонами у даній справі стала прострочена та несплачена відповідачем сума основного боргу згідно договорів № 2 від 28.09.2015, № 02/2016-ТП від 05.10.2016 та № 3 від 10.10.2017 про надання транспортних послуг, а також нараховані позивачем пеня, інфляційні втрати та 3 % річних.

В свою чергу, відповідач проти позову заперечив, зазначаючи при тому, що позивач на підтвердження своїх вимог не надав необхідних документів, які на думку апелянта, повинні підтверджувати надані послуги, а саме накладні, товаро-транспортні накладні, рахунки на оплату, виставлені за надані послуги, тощо.

При прийнятті постанови колегія суддів керувалася наступним.

Згідно з ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відносини, що виникають при транспортному експедируванні вантажів усіма видами транспорту, крім трубопровідного, регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність» та Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, до якої Україна приєдналася 01.08.2006р.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування. Експедитор (транспортний експедитор)- суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування. Клієнт - це споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору. Перевізник - юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов'язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" та ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Встановивши факт існування між сторонами зобов'язальних відносин щодо надання транспортних послуг на підставі договорів від 28.09.2015 за №2, від 05.10.2016 за № 02/2016-ТП, від 10.10.2017 за № 3 та додаткової угоди № 1 до договору про надання транспортних послуг № 02/2016-ТП від 30.01.2017, суд першої інстанції проаналізував умови зазначених договорів та додаткової угоди та надав їм правильної юридичної оцінки.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонам.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги про стягнення заборгованості за Договорами № 2 від 28.09.2015, № 02/2016-ТП від 05.10.2016 та № 3 від 10.10.2017.

Так, до матеріалів справи позивачем долучені акти приймання передачі, а саме акт приймання- передачі № 31/12 від 31.12.2016 на суму 23424 грн.; акт приймання- передачі № 31/03-17 від 31.03.2017 на суму 3111 грн.; акт приймання- передачі № 29/11-17 від 29.11.2017 на суму 9882,00 грн.; акт приймання- передачі № 31/12 від 31.12.2017 на суму 16470 грн.; акт приймання- передачі № 31/01 від 31.01.2018 на суму 22806,00 грн.. Ці акти підписані як позивачем, так і відповідачем, та згідно п. 2.2. Договору є підтвердженням приймання відповідачем наданих послуг за якістю та кількістю.

Посилання апелянта на те, що акти приймання-передачі не можуть бути належними і достатніми доказами надання послуг, не заслуговують на увагу, оскільки такі відповідають вимогам чинного законодавства України, зокрема, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», який передбачає, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форма); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійснення господарської операції.

Наявні в матеріалах справи акти приймання-передачі наданих послуг посвідчені підписами та печатками сторін, що підтверджує здійснення господарської операції та приймання відповідачем наданих послуг.

Колегія суддів зазначає, що двосторонній характер договорів про надання транспортних послуг укладених між сторонами зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов'язків. Тобто, з укладенням таких договорів виконавець бере на себе обов'язок виконати певну роботу, і водночас замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо виконання позивачем взятих на себе зобов'язаннь належним чином на суму 75 293,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі наданих послуг, підписаними та скріпленими печатками сторін, яка підставно підлягає до стягнення. В частині стягнення 9 371,00 грн. суд правомірно відмовив, оскільки така сума позивачем документально не доведена.

Заперечення відповідача з цього приводу, які містяться в апеляційній скарзі не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та спростовуються матеріалами справи, а тому є необґрунтованими та недоведеними.

Оскільки відповідачем неналежно виконано умови укладених між сторонами договорів, а саме в частині виконання грошового зобов'язання, позивачем нараховано інфляційні збитки з 02.01.2017 по 02.04.2018 у розмірі 14979,32 грн. та 3 % річних у розмірі 3 173,16 грн.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який зазначив, що днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобом поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Оскільки, позивачем направлено відповідачу претензію 23.04.2018, а розрахунок проведений з 02.01.2017 по 02.04.2018, тобто така відправлена після строків нарахування річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції підставно відмовив у стягненні 3 173,16 грн.- 3 % річних та 14979,32 грн. інфляційних втрат. Рішення суду першої інстанції в цій частині апелянтом не оскаржується.

Згідно з ч.4 ст.231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положеннями ст.1 Закону України про ,,Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань'' встановлено, що за прострочку платежу платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, при винесенні рішення, суд першої інстанції дійшов підставного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 29103,54 грн. пені задоволенню не підлягають, оскільки предметом даного спору є правовідносини з приводу прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому дія правової норми закріпленої частиною 2 статті 231 ГК України на них поширюватись не може.

Таким чином, з огляду на те, що умовами договорів сторони не погодили конкретний розмір штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, іншими актами цивільного законодавства конкретний розмір санкцій за вчинення зазначеного цивільного правопорушення не встановлено, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення заявленої штрафної санкції.

Щодо твердження апелянта про порушення позивачем правил об'єднання позовних вимог згідно ст.173 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ст. 173 ГПК України в одній позовній заяві може бути об'єднано декілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких ґрунтуються ці вимоги. Дозволяється об'єднувати вимоги, які пов'язані між собою підставами виникнення, або доказами, що підтверджують ці вимоги, або є однорідними.

Доказами в господарському судочинстві є будь-які відомості, отримані у визначеному законом порядку, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, на яких обґрунтовуються вимоги і заперечення осіб, що беруть участь у справі, та інші обставини, які мають значення для правильного розгляду справи. Отже, можна об'єднати вимоги, якщо обставини, на яких вони ґрунтуються, підтверджуються тими самими доказами. Позивач має право об'єднати в одній позовній заяві не лише вимоги до одного відповідача, а й вимоги до кількох відповідачів за умови, що ці вимоги пов'язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за 3 окремими договорами, а саме:

за договором №2 про надання транспортних послуг від 28.09.15;

за договором №02/2016-ТП про надання транспортних послуг від 05.10.2016;

за договором №3 про надання транспортних послуг від 10.10.2017;

При цьому, за кожним договором сторонами складались акти приймання-передачі наданих послуг, проводились частково оплати, даний позов заявлений одним позивачем до одного відповідача, а позовні вимоги ґрунтуються на однакових доказах.

Вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких ґрунтуються ці вимоги. Дозволяється об'єднувати вимоги, які пов'язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги або є однорідними.

Таким чином, викладені у позовній заяві обставини та додані до позову докази свідчать про те, що дані вимоги пов'язані між собою підставами виникнення, а сумісний розгляд цих вимог не перешкоджатиме з'ясуванню прав і взаємовідносин сторін, не утруднить вирішення спору та не потребує дослідження різних по своїй суті доказів та встановлення обставин, які не пов'язані між собою.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що розглядаючи даний спір, суд першої інстанції дав можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості винесення різних рішень за однакових обставин. (Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Вищого господарського суду України від 07.12.2017 року у справі № 910/11360/17 та від 12.12.2017 року у справі № 910/13729/17).

Суд апеляційної інстанції на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об»єктивно не залежали від нього.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.07.2018 у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 277 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.07.2018 у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 129 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282-284 ГПК України,-

Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.07.2018 у справі № 909/433/18 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Альтеко'' без задоволення. 2. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287,288 ГПК України.

Повний текст постанови складено і підписано 12.11.2018

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.

суддя Хабіб М.І.