ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

"14" листопада 2018 р. Справа№ 910/4431/13

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 (повний текст рішення складено 12.03.2014)

за заявою ОСОБА_3

про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2013

у справі № 910/4431/13 (головуючий суддя Васильченко Т.В., судді: Івченко А.М., Любченко М.О.)

за позовом Організації орендарів орендної фірми «Екста»

до 1) Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

2) Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна»,

3) Фонду державного майна України,

4) Закритого акціонерного товариства «Центр моди «Екста»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: ОСОБА_3,

за участю Прокуратури Печерського району міста Києва

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.07.2013 у справі №910/4431/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.08.2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 05.11.2013 року, провадження у справі за позовом Організації орендарів орендної фірми «Екста» в частині вимог до Закритого акціонерного товариства «Центр моди «Екста» припинено; позовні вимоги до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задоволено. Визнано за Організацією орендарів орендної фірми "Екста" право власності на нежитлову будівлю загальною площею 3333 кв.м., розташовану за адресою: м. Київ, вул. Шота Руставеллі, 11 (літера А); у задоволенні позовних вимог до Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» та Фонду державного майна України - відмовлено.

В лютому 2014 ОСОБА_3 звернулася до господарського суду міста Києва із заявою про перегляд рішення господарського суду міста Києва від 09.07.2013 за нововиявленими обставинами у справі №910/4431/13.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у цій же справі, залишеному без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2014, задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2013. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2013 у справі №910/4431/13 скасовано. 07.03.2014 прийнято нове рішення, яким відмовлено Організації орендарів орендної фірми «Екста» у задоволенні позову до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» та Фонду державного майна України. Провадження у справі в частині позовних вимог до Закритого акціонерного товариства «Центр моди «Екста» припинено.

Справа неодноразово розглядалась різними судовими інстанціями. Постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2014 касаційну скаргу ОООФ «Екста» залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2014 у справі № 910/4431/13 - без змін, якою було залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014.

27.09.2018 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від ОСОБА_2 надійшла апеляційна скарга, в якій остання просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у справі №910/4431/13 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2013 за нововиявленими обставинами.

25.06.2018, на виконання Указу Президента №454/2017 від 29.12.2017, яким, зокрема, ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, створено Північний апеляційний господарський суд, юрисдикція якого поширюється на Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 року у газеті «Голос України» № 185 (6940) було опубліковано повідомлення голови новоутвореного Північного апеляційного господарського суду про початок роботи суду.

Таким чином, починаючи з 03.10.2018 Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2018, на підставі ст. 260 ГПК України відхилено клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху. Роз'яснено ОСОБА_2, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути недоліки, надавши суду апеляційної інстанції наступні докази: надіслання копій доданих до апеляційної скарги документів іншим учасникам, сплати судового збору у розмірі 54 810, 00 грн (36 540, 00 * 150%), підтвердження факту поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, шляхом подання відповідної заяви. Попереджено ОСОБА_2, що якщо вимоги даної ухвали суду не будуть виконані апелянтом в зазначений строк, суд апеляційної інстанції не приймає таку апеляційну скаргу до розгляду та повертає скаржнику.

Вказану ухвалу представник апелянта отримав 30.10.2018, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, тобто строк на усунення вказаних недоліків сплив 09.11.2018. Станом на 13.11.2018 на адресу Північного апеляційного господарського суду від ОСОБА_2 надійшли лише наступні документи: клопотання відстрочення сплати судового збору та заява / міркування з приводу поновлення процесуальних строків з додатками.

Інших заяв та клопотань, а також доказів на виконання вимог ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху станом на 13.11.2018 (з урахування поштового обігу кореспонденції) не надійшло.

Так, 06.11.2018 на адресу Північного апеляційного господарського суду від представника ОСОБА_2 надійшло клопотання про відстрочення сплати судового збору, яке мотивовано помилковістю висновку суду стосовно визначеного до сплати розміру судового збору. Також представник апелянта зазначає, що апелянт не отримує належних доходів від власності, що, відповідно, позбавляє надходжень у державний бюджет Сполучених Штатів Америки, які, в свою чергу, надають значну фінансову допомогу державі Україна.

Крім того, представник заявника зазначає, що майновий стан апелянта не дозволяє нести великі витрати по сплаті судового збору, оскільки єдиними джерелом доходів заявника є соціальна допомога уряду Сполучених Штатів Америки, яка складає 680 - 720 доларів США на місяць, а тому наявні підстави для застосування 8 Закону України «Про судовий збір», зокрема у зв'язку з перевищенням розміру судового збору 5% розміру річного доходу заявниці.

Суд апеляційної інстанції вважає клопотання представника ОСОБА_2 про відстрочення сплати судового збору необґрунтованим з огляду на таке.

Положення ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначає ставку судового збору, зокрема, в залежності від юрисдикції суду, в якому підлягає розгляду спір. Пункт 2 вказаної частини ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначає ставки судового збору при зверненні до господарських судів, який не передбачає різні підходи до визначення ставок судового збору для юридичних чи фізичних осіб.

Крім того, при зверненні представника ОСОБА_2 із заявою про відстрочення сплати судового збору, заявником самостійно визначено суму, яка підлягає до сплати за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014, при цьому доказів сплати судового збору в розмірі, яку апелянт визнає обґрунтованою, заявник також не надає.

Стосовно майнового стану апелянта, який не дозволяє нести великі витрати по сплаті судового збору, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу заявника, що єдиною підставою для відстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану заявника, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад довідка про доходи, про склад сім'ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 ГПК України).

Отже, враховуючи приписи ст. ст. 73, 78, 79 ГПК України, суд апеляційної інстанції зазначає, що апелянтом не надано жодних доказів на підтвердження того, що майновий стан апелянта не дозволяє нести великі витрати по сплаті судового збору (довідка про доходи, про склад сім'ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо), а розмір судового збору перевищує 5% розміру річного доходу заявниці.

Статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Враховуючи даний принцип, а також положення статті 8 Закону України «Про судовий збір», суд апеляційної інстанції позбавлений права надавати перевагу будь-якій особі, в тому числі й у питанні відстрочення сплати судового збору.

Крім того, доступ до правосуддя у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не привести судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений ГПК України.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України» та від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України» зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 911/3012/17, ухвалі Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 925/56/16.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що лише посилання апелянта на складне фінансове становище не може бути підставою для відстрочення сплати судового збору. Доказів на підтвердження відсутності коштів скаржником до апеляційної скарги не долучено.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 17.05.2018 у справі № 904/9117/17.

Отже, Північний апеляційний господарський суд встановив, що заявницею (її представником) не подано жодних доказів на підтвердження того, що вона не може сплатити судовий збір у встановленому розмірі; не доведено жодним доказом, що сплата такого збору є «надмірним тягарем для особи». А тому підстави для задоволення клопотання про відстрочення сплати судового збору у суду відсутні.

Крім того, 06.11.2018 на адресу Північного апеляційного господарського суду від представника ОСОБА_2 надійшла заява/міркування з приводу поновлення процесуальних строків, в якій представник заявниці висловив сподівання щодо постановлення ухвали про поновлення або відмову у поновленні процесуального строку в терміни, встановлені законом.

Указана заява мотивована тим, що інформація про те, що про оскаржуване рішення апелянту не було відомо до третьої декади липня 2018 року є «негативним логічним твердженням», яке спростовує існування будь-якої обставини, що зможе підтвердити протилежне.

Так, представник апелянта знову поінформував суд про те, що заявниця постійно проживає на території Сполучених Штатів Америки з 2000 року, у зв'язку з чим, на думку представника апелянта, відсутні підстави підтвердження доказами факту того, про що апелянту відомо не було.

Представник апелянта зазначав, що тільки у третій декаді липня 2018 року заявниця дізналась про оскаржуване судове рішення від ОСОБА_4, яка перебувала на американському континенті. Жодних доказів на підтвердження наведеного не надано. Обов'язок доведення та подання доказів, згідно ст. 74 ГПК України покладається на особу, яка посилається на такі обставини, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стосовно необхідності направлення іншим учасникам справи заяви/клопотання про поновлення строку представник апелянта зазначив, що вважає, що заява / клопотання про поновлення строку в розумінні ст. 258 ГПК України не є документом, а тому його не належить надсилати учасникам справи. Також, представник заявниці зазначив, що заява про поновлення процесуального строку не може надсилатись іншим учасникам справи «це не їх діло», оскільки законодавцем передбачено, що заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Представником апелянта до вказаної заяви/міркування додано лише копії звернення ОСОБА_2 до голови Верховного Суду, Директора Національного антикорупційного бюро, Генерального прокурора України від 29.07.2018 та копії відповідей Верховного Суду та Національного антикорупційного бюро України.

Стосовно не надання апелянтом доказів направлення доданих до апеляційної скарги документів, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Вимоги до надсилання копії апеляційної скарги сторонам у справі встановлено ст. 259 ГПК України, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу, надсилає іншим учасникам справи копію цієї скарги і доданих до неї документів, які у них відсутні, листом з описом вкладення.

Північний апеляційний господарський суд зазначає, що питання стосовно поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 безпосередньо стосується учасників справи, оскільки оскаржуваним рішенням вирішено питання про їх права і обов'язки, а тому кожен з учасників провадження повинен мати можливість на висловлення власної думки стосовно тієї чи іншої процесуальної дії, як те передбачено ст. ст. 2, 7 ГПК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що ненадання суду доказів направлення доданих до апеляційної скарги документів іншим учасникам, є порушенням положень ст. ст. 258, 259 ГПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 260 ГПК України питання про повернення апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вирішує протягом п'яти днів з дня надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Північний апеляційний господарський суд зазначає, що вказані обставини є окремими підставами для повернення апеляційної скарги апелянту на підставі ч. 6 ст. 260 ГПК України.

Що стосується заяви про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ч. ч . 1, 3 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Поважність причин пропуску вирішується судом у кожному конкретному випадку виходячи з обставин справи і причин пропуску, оскільки їх приблизного переліку законодавство не дає. У судові практиці враховують такі підстави пропуску, як: хвороба, відрядження, відсутність коштів, наявність дітей, віддаленість від суду чи місця вчинення процесуальної дії, обсяг та специфіка процесуальних дій, стихійні лиха, аварії тощо.

Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України з 1997 року, кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії»).

При цьому, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України»).

Оскаржуване в апеляційному порядку рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 оприлюднене 18.03.2014 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua/Review/37637298), інформацію з якого слід вважати загальновідомою згідно із Законом України «Про доступ до судових рішень», що дозволяло скаржнику ознайомитися з його повним текстом в максимально стислі строки. Зазначене рішення набрало законної сили. Постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2014 залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2014 та рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014.

Впродовж значного періоду часу (більше 4 років) з моменту прийняття рішення судом першої інстанції апелянт (який вважає себе співвласником спірного майна) не звертався до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на оскаржуване рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 ГПК України).

Водночас, представником апелянта, в підтвердження факту виїзду за кордон та набуття там громадянства іншої держави, в підтвердження факту поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, не додано жодних доказів на підтвердження факту перетину заявницею кордону у 1998 році (відмітка в паспорті про перетин кордону), набуття заявницею громадянства Сполучених Штатів Америки в 2000 році (копія паспорту громадянки Сполучених Штатів Америки тощо), будь-яких доказів проживання заявниці в Сполучених Штатах Америки (довідки про реєстрацію, перебування майна у власності, користуванні тощо), доказів на підтвердження факту того, що лише у 2018 році вона (за її доводами, будучи співвласником майна) дізналась про порушення своїх прав.

Отже, враховуючи приписи ст. ст. 73, 78, 79 ГПК України, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду зазначає, що представником апелянта взагалі не наведено жодних (достатніх та достовірних) доказів на підтвердження факту поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 (доказів виїзду за кордон, набуття громадянства іншої держави та щодо дати, коли їй стало відомо про оскаржуване рішення тощо). Також підстав, з яких представник заявниці не може надати такі докази через обставини, що від заявниці не залежать, не повідомлено.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що копії листів наданих представником апелянта на адресу голови Верховного Суду, Директора Національного антикорупційного бюро, Генерального прокурора України від 29.07.2018 та копії відповідей Верховного Суду та Національного антикорупційного бюро України жодним чином не підтверджують факту поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження заявницею.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність поважних причин для поновлення пропущеного строку в розумінні ч. 1 ст. 119 ГПК України.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 261 ГПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Таким чином, наявні підстави для застосування судом апеляційної інстанції п. 4 ч. 1 ст. 261 ГПК України та відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014.

Керуючись статями 119, 234, 261 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у справі № 910/4431/13 відмовити.

2. Відмовити у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у справі № 910/4431/13.

3. Повернути ОСОБА_2 апеляційну скаргу від 24.09.2018 (вх. №09.1.04.1/830/18 від 23.10.2018) та додані до скарги матеріали на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014.

4. Копію ухвали Північного апеляційного господарського суду надіслати учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена в касаційному порядку, передбаченому ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз