ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07.11.2018 Справа № 905/1316/18

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Зекунова Е.В., за участю секретаря судового засідання Поліщук А.І., розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Першого заступника керівника Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави до відповідача 1- Білозерської міської ради, відповідача 2- фізичної особи-підприємця Ахметгараєвої Ольги Михайлівни про визнання незаконним рішення, визнання недійсним договору та зобов'язання повернути земельну ділянку, -

За участю представників сторін:

від позивача (прокурор) - Алекаєв Ю.В. (службове посвідчення);

від відповідача 1 - не з'явились;

від відповідача 2 - Кайдашов В.С., Кличов В.І. (за довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2018 року Костянтинівська місцева прокуратура (далі - позивач) звернулася до господарського суду Донецької області з позовом до Білозерської міської ради (далі - відповідач-1) та фізичної особи-підприємця Ахметгараєвої Ольги Михайлівни (далі - відповідач-2) про:

- визнання незаконним рішення Білозерської міської ради № 7/33-18 від 21.09.2017 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частинами земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, для укладення платного особистого земельного сервітуту на користь ОСОБА_1;

- визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, укладеного 21.09.2017 між Білозерська міською радою та ФОП Ахметгараєвої О.М.;

- зобов'язання ФОП Ахметгараєвої О.М. звільнити та повернути Білозерській міській раді ділянку площею 0,0175га, вартістю 52129,00 грн., кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, привівши вказану земельну ділянку у попередній стан.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Білозерської міської ради №7/33-18 від 21.09.2017 ФОП Ахметгараєву О.М. зобов'язано оформити договір особистого платного земельного сервітуту земельної ділянки та здійснити державну реєстрацію. Тому це рішення є таким, що прийнято в порушення норм діючого законодавства, а договір встановлення земельного сервітуту від 21.09.2017, є удаваним правочином, оскільки фактично між сторонами підписано договір оренди земельної ділянки, який укладено поза межами порядку передачі земельної ділянки в оренду. Крім того, прокурор вказав, що оспорюваний договір не містить правових ознак користування чужим майном (сервітуту).

Ухвалою господарського суду Донецької області від 23.07.2018 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/1316/18, підготовче судове засідання призначено на 15.08.2018.

31.07.2018 від представника фізичної особи-підприємця Ахметгараєвої Ольги Михайлівни надійшов відзив на позовну заяву. ФОП ОСОБА_1 (відповідач-2) проти позову заперечила, вважає, що договір сервітуту укладено відповідно до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Білозерської міської ради. Посилання на наказ №244 від 21.10.2011 МінЖКГ, який регулює порядок розміщення тимчасових споруд та начебто не передбачає укладення договору сервітуту є недоцільним, оскільки цей наказ не тільки не містить заборони на укладення договору сервітуту для цих цілей, а й не вимагає укладення договору оренди землі під тимчасовою спорудою. Таким чином, посилання на необхідність проведення конкурсу для отримання права на встановлення тимчасової споруди прямо порушує вказаний порядок;

- в силу положень п. в ч. 1 ст. 99 Земельного кодексу України, такий вид земельного сервітуту, як право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), на сьогоднішній день прямо передбачений Земельним кодексом України і є повністю законним, а посилання суду на те, що на момент укладення договору вказана стаття не мала цього пункту, не має правового значення, оскільки як тоді, так і зараз, перелік видів сервітуту не є вичерпним. Даний позов не тільки не захищає інтереси держави або громади, а навпаки, шкодить інтересам громади та бюджету.

06.08.2018 від представника Білозерської міської ради надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач - 1 зазначив, що рішенням Білозерської міської ради №7/38-19 від 22.12.2017 договір № 21/09/2017 про встановлення особистого платного земельного сервітуту земельної ділянки з ФОП Ахметгараєвою О.М. було розірвано. Виконавчий комітет Білозерської міської ради було зобов'язано оформити додаткову угоду про припинення дії цього договору та акт приймання-передачі земельної ділянки. Проте, ФОП Ахметгараєва О.М. ухиляється від підписання додаткової угоди про припинення дії договору № 21/09/2017 та повернення земельної ділянки. Враховуючи зазначені обставини та неможливість самостійно повернути вказану земельну ділянку, Білозерська міська рада звернулась до Костянтинівської місцевої прокуратури вжити заходи представницького характеру, щодо ФОП Ахметгараєвої О.М.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 15.08.2018 відкладено підготовче засідання на 04.09.2018.

31.08.2018 від Костянтинівської місцевої прокуратури надійшла відповідь на відзив.

04.09.2018 представник фізичної особи-підприємця Ахметгараєвої Ольги Михайлівни надав відповідь на відзив, клопотання продовження строку розгляду справи у підготовчому засіданні на тридцять днів та клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 04.09.2018 продовжено строк розгляду справи № 905/1316/18 на стадії підготовчого провадження на тридцять днів до 19.10.2018. Відкладено підготовче судове засідання на 04.10.2018 року.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 18.10.2018 відмовлено у задоволенні заяви про залишення позовної заяви без розгляду, закрито підготовче провадження у справі №905/1316/18 та призначено розгляд справи по суті на 07.11.2018.

У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав. Предситавники відповідча - 2 ФОП Ахметгараєвої О.М.проти задоволення позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача 1 Білозерської міської ради до судовог засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Статтями 42 та 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У пункті 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, господарський суд розглядає справу в порядку ст.ст.80, 178 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

21.09.2017 Білозерською міською радою Донецької області прийнято рішення №7/33-18 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, для укладення платного особистого земельного сервітуту на користь ОСОБА_1».

Відповідно до пункту 2 вказаного рішення, ОСОБА_1 запропоновано укласти терміном на чотири роки особистий платний (строковий) земельний сервітут на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,0175 га, яка знаходиться в АДРЕСА_2, для розміщення групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності,

Пунктом 4.1 рішення міської ради №7/33-18, ОСОБА_1 зобов'язано оформити договір особистого платного земельного сервітуту земельної ділянки та здійснити його державну реєстрацію у встановленому законом порядку.

29.09.2017 між Білозерською міською радою Донецької області (власник) та ОСОБА_1 (сервітуарій) укладено договір № 21/09/2017 про встановлення особистого платного (строкового земельного ) сервітуту (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1 договору власник земельної ділянки (Білозерська міська рада) надає, а сервітуарій (відповідач) передав право обмеженого користування земельною ділянкою (сервітуту) земельну ділянку житлової та громадської забудови, яка розташована в АДРЕСА_2.

Пунктом 1.1.2. договору вказано, що площа земельної ділянки, на яку поширюється дія земельного сервітуту становить 0,0175 га рілля.

Згідно з пунктом 2.1 договору договір укладено на 4 роки. Після закінчення строку договору сервітуарій має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі сервітуарій повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово власника земельної ділянки про намір продовжити його дію, та у разі прийняття позитивного рішення скласти додаткову угоду про продовження дії договору.

Пунктом 3.1 Договору визначено нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка складає 52129,00 грн.

Згідно пункту 3.2. Договору, плата розрахована у розмірі 4982, 03грн. на рік.

Відповідно до Акту приймання-передачі від 21.09.2017 року, сервітуарію, на підставі рішення Білозерської міської ради від 21.09.2017 за №7/33-18, передана земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_1, яка знаходиться в АДРЕСА_2.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права власності №100622590, державним реєстратором Добропільською міською радою 12.10.2017 за №22871034 здійснено державну реєстрацію права користування (сервітут) на земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, правокористувач ОСОБА_1, цільове призначення - для будівництва і обслуговування будівель торгівлі.

Відповідно до інформації відділу у Добропільському районі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №594/103-18 від 15.03.2018, нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 0,0175 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, складає 62246,39 грн.

22 грудня 2017 року Білозерською міською радою прийнято рішення за № 7/38-19 про розірвання договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту земельної ділянки площею 0,0175 га, яка знаходиться в АДРЕСА_2, ОСОБА_1 Підставою для прийняття вищезазначеного рішення були вимоги Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності», постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин».

Пунктом 2 даного рішення доручено виконавчому комітету міської ради оформити додаткову угоду про припинення дії договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту та провести державну реєстрацію припинення права користування земельною ділянкою площею 0,0175 га відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

15 січня та 21 лютого 2018 року Білозерською міською радою на адресу Відповідача направлені копії прийнятого рішення міської ради від 22.12.2017 року про розірвання договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту, угоди про розірвання договору та акт приймання - передачі земельної ділянки.

Відповідачем до теперішнього часу за актом прийому-передачі територіальній громаді Білозерській міській раді земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,0175 га не повернуто.

Враховуючи зазначені обставини та неможливість самостійно повернути вказану земельну ділянку, Білозерська міська рада звернулась до Костянтинівської місцевої прокуратури вжити заходи представницького характеру, щодо ФОП Ахметгараєвої О.М.

Вищезазначене стало підставою для звернення Костянтинівської місцевої прокуратури до господарського суду Донецької області з вказаним позовом.

Частиною першою статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За змістом пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Так, у зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою для виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Таким чином, позов, предметом якого є визнання незаконним пункту додатку до рішення органу місцевого самоврядування, яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту, не може бути задоволено, з огляду на те, що таке рішення є ненормативним актом, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Крім того, вказане рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для користувачів земельних ділянок.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №916/187/15-г.

Слід зазначити, що спірні положення пунктів 2, 4.1 рішення Білозерської міської ради № 7/33-18 від 21.09.2017 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частинами земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, для укладення платного особистого земельного сервітуту на користь ОСОБА_1" в частині укладення з фізичною особою-підприємцем Ахметгараєвою О.М. договору особистого строкового сервітуту, вичерпали свою дію фактом їх реалізації, відтак, їх недійсність не є засобом поновлення інтересів держави.

З огляду на вищевикладене, в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним рішення Білозерської міської ради № 7/33-18 від 21.09.2017 слід відмовити з зазначених вище підстав.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, укладеного 21.09.2017 між Білозерська міською радою та ФОП Ахметгараєвої О.М., суд зазначає наступне.

Зміст права земельного сервітуту унормований статтею 98 Земельного кодексу України. Зазначеною нормою передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Види права земельного сервітуту обумовлено статтею 99 Кодексу.

Статтею 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатацію ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації, тощо (ч.1 ст.404 ЦК України).

З правового аналізу вказаних норм слід дійти висновку, що потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом.

Як встановлено судом, відповідач-2 (ФОП Ахметгараєва О.М.) не є ні власником, ні користувачем земельних ділянок; матеріали справи не містять доказів того, що потреби відповідача-2 в розміщенні тимчасової споруди не могли бути задоволені іншим способом.

Доводи відповідача 2 про те, що в силу положень п. в ч. 1 ст. 99 Земельного кодексу України, такий вид земельного сервітуту, як право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), на сьогоднішній день прямо передбачений Земельним кодексом України і є повністю законним, суд відхиляє з огляду на наступне.

Згідно з ст. 99 ЗК України (в редакції на час прийняття рішення №7/33-18), власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Таким чином, виходячи з системного аналізу вказаних норм, право земельного сервітуту є правом саме обмеженого використання чужої земельної ділянки (ділянок), що надається особі, яка вимагає його встановлення від власника (володільця) цієї земельної ділянки для обслуговування своєї земельної ділянки або іншій конкретно визначеній особі. Суб'єктами, що мають право вимагати встановлення земельного сервітуту, є власники або землекористувачі земельних ділянок.

У п.2.32 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" роз'яснено, що за змістом частини першої статті 98 ЗК України земельний сервітут (крім особистого) може бути встановлений для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки. Відповідно вимоги особи, яка не є таким власником або користувачем, про встановлення сервітуту для проходу (проїзду) задоволенню не підлягають. Види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки для проходу, проїзду через чужу земельну ділянку тощо, у разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

За змістом договору (розділ 1) реальною потребою відповідача 2 є не задоволення перелічених потреб, обумовлених ст. 404 Цивільного кодексу України, а отримання права володіння та користування земельної ділянкою для розташування на ній тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Таким чином, укладанням договору строкового особистого сервітуту від 21.09.2017 Білозерська міська рада фактично надала ділянку у користування на умовах оренди.

В силу положень ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Комплексний аналіз укладеного між відповідачами правочину дає підстави вважати, що договір сервітуту від 21.09.2017 за своєю правовою природою є договором оренди землі, що зумовлює застосування до нього положень законодавства, яке регулює саме правовідносини пов'язані із орендою земельних ділянок державної та комунальної форми власності.

Відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

За умовами п.2 ст.124 Земельного кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 134 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як встановлено судом, в матеріалах справи відсутні рішення Білозерської міської ради щодо проведення земельних торгів з метою продажу права оренди земельної ділянки площею 0,0175га, кадастровий номер НОМЕР_1 або договори на проведення торгів та наявні в справі докази свідчать про те, що фактичний договір оренди земельної ділянки від 21.09.2017, яка належить до земель комунальної власності, укладений за відсутності рішення сесії Білозерської міської ради про укладення договору оренди землі, прийнятого у порядку, передбаченому чинним законодавством, або за результатами проведення аукціону.

За приписами ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

Судом встановлено, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам законодавства щодо надання в користування земельної ділянки. Відповідачу 2 фактично було надано в користування земельну ділянку поза процедурою торгів, за відсутності відповідного рішення власника земельної ділянки з цього приводу.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Керуючись вищевказаними правовими норами, суд дійшов висновку, що договір про встановлення земельного сервітуту від 21.09.2017 суперечить вимогам законодавства, внаслідок чого підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України

Отже позовна вимога про визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, укладеного 21.09.2017 між Білозерською міською радою та ФОП Ахметгараєвою О.М. підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання ФОП Ахметгараєвої О.М. звільнити та повернути Білозерській міській раді ділянку площею 0,0175га, вартістю 52129,00 грн., кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, привівши вказану земельну ділянку у попередній стан, суд зазначає наступне.

У судовому засіданні встановлено, що 17 листопада грудня 2017 року ФОП Ахметгараєвій О.М. видано паспорт прив'язки ТС для ведення підприємницької діяльності. Відповідно до вказаного паспорта прив'язки визначено назву та кількість ТС: групи стаціонарних тимчасових споруд (торгівельних павільйонів), адреса місце розташування ТС: район будинку АДРЕСА_2; паспорт прив'язки дійсний до 17 листопада 2022 року.

У статті 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» благоустрій населених пунктів визначено як комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

До повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; затвердження правил благоустрою територій населених пунктів (підпункти 1, 2 частини першої статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).

Відповідно до частини п'ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

За змістом частини першої статті 26 цього Закону до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність; надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів тощо.

Згідно із частинами другою та третьою статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Якщо тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності є МАФом, її встановлення здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Частиною четвертою статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» установлено, що розміщення ТС для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури є Міністерство регіонального розвитку, будівництво та житлово-комунального господарства України відповідно до Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництво та житлово-комунального господарства України, затвердженого Указом Президента України від 31 травня 2011 року № 633/211.

На виконання повноважень, установлених законодавством, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказом від 21 жовтня 2011 року № 244 затвердило Порядок.

Отже, механізм розміщення ТС для провадження підприємницької діяльності регулюється вказаним Порядком.

Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 Порядку ТС - це одноповерхова споруда, що встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. ТС можуть бути пересувними та стаціонарними.

За положеннями пунктів 2.1, 2.20, 2.21, 2.30 та 2.31 Порядку підставою для розміщення ТС є паспорт прив'язки ТС, установлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив'язки. У разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу, розміщення ТС самовільно забороняється.

Згідно з пунктами 2.4 та 2.5 Порядку відповідний орган з питань містобудування та архітектури, який утворено у складі виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації, протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви перевіряє відповідність намірів щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності), будівельним нормам. У разі відсутності у складі відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради органу з питань містобудування та архітектури відповідність намірів щодо місця розташування ТС на території сільської, селищної, міської ради визначає орган з питань містобудування та архітектури відповідної районної державної адміністрації за територіальною належністю.

Відповідно до пунктів 2.10., 2.12., 2.24., 2.25 Порядку паспорт прив'язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку, та підписується керівником (заступником керівника) відповідного органу з питань містобудування та архітектури виконавчого органу міської ради. Паспорт прив'язки виготовляється у двох примірниках. Один примірник зберігається у замовника ТС, другий - у відповідному органі з питань містобудування та архітектури. Відомості паспорта прив'язки вносяться органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради або відповідної районної державної адміністрації в інформаційну базу містобудівного кадастру (для стаціонарних ТС). Паспорт прив'язки підписується керівником (заступником керівника) відповідного органу з питань містобудування та архітектури виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації.

За нормами пунктів 2.3, 2.6 та 2.11 Порядку перелік документів для отримання паспорта прив'язки ТС є вичерпним. Зазначеними пунктами не передбачено надання документів про відведення земельних ділянок під розміщення ТС.

Згідно з пунктом 2.7 Порядку паспорт прив'язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

Таким чином, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядок не містять юридичних приписів щодо обов'язкового попереднього або наступного набуття суб'єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на які вони мають бажання встановити ТС для здійснення підприємницької діяльності.

Стосовно додатка 1 до Порядку, який передбачає надання інформації щодо площі земельної ділянки згідно з документами землекористування, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України видало лист від 21 лютого 2012 року № 7/14-2737, відповідно до якого було роз'яснено, що така інформація наводиться у випадках, коли заявник уже є власником земельної ділянки і має намір розмістити ТС саме на цій земельній ділянці. У інших випадках надання такої інформації не є обов'язковим.

Отже, додаток 1 до Порядку не встановлює, порівняно з текстом Порядку, нових норм і правил поведінки, а лише визначає форму документа, що має назву «Паспорт прив'язки».

Таким чином, для розміщення ТС за умови наявності відповідного рішення органу місцевого самоврядування земельна ділянка не відводиться, а обов'язок щодо зазначення площі земельної ділянки згідно з документами на землекористування стосується лише тих суб'єктів господарювання, які є власниками земельної ділянки.

Отже, посилання прокурора на те, що право встановлення ТС має лише власник землі або землекористувач, є безпідставним.

У судовому засіданні представники ФОП Ахметгараєвої О.М. посилалися на те, що ТС, які відповідають паспорту прив'язки зі строком дії до 17.11.2022, виданого відділом архітектури і землевпорядкування Добропільської міської ради, розміщені на прибудинковій території будинку №9 по вул.. Будівельна м.Білозерська що, на їх думку, є об'єктом благоустрою, тому земельна ділянка як об'єкт цивільного права в даному випадку відсутня.

Згідно із частиною четвертою статті 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» власник тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, розташованої на території об'єкта благоустрою державної та комунальної власності, зобов'язаний забезпечити належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або може брати пайову участь в утриманні цього об'єкта благоустрою на умовах договору, укладеного із підприємством або балансоутримувачем.

Типовий договір щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 12 листопада 2013 року № 537 «Про затвердження Типового договору щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою» й зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 грудня 2013 року за № 2073/24605.

У судовому засіданні встановлено, що заявою від 06.09.2018 Відповідач звернувся до Білозерської міської ради з проханням у відповідності до ст.30 статті Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» укласти з ФОП Ахметгараєвою О.М. договір про пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою на території міста Білозерське (а.с165).

За наслідком розгляду цієї заяви, листом від 12.09.2018 Білозерська міська рада повідомила ФОП Ахметгараєву О.М., що на даний час міською радою не затверджені обсяги пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою, тому укласти такий договір не має можливості. За відсутності такого договору, власник об'єкту благоустрою керується правилами благоустрою міста Білозерське та утримує свій об'єкт самостійно. Лист - відповідь підписаний Білозерським міським головою Макєєвим С.В.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Білозерської міської ради від 19.07.2012 р. № 6/26-13 затверджено Правила благоустрою території міста Білозерське.

Ці Правила регулюють права і обов'язки учасників правовідносин у галузі благоустрою території міста, визначають комплекс заходів, необхідних для забезпечення чистоти і порядку в місті (п.1.2).

Розділом 2 Правил «Утримання територій об'єктів благоустрою» передбачено (п.2.6), що до об'єктів благоустрою міста належать, зокрема : 1) території загального користування; 2) прибудинкові території; 3) прилеглі території до будівель та споруд.

Підприємства, установи, організації, власники (орендарі) об'єктів торгівлі та громадяни забезпечують благоустрій земельних ділянок, наданих їм на правах власності, оренди чи правах користування відповідно до закону, а також забезпечують належне утримання іншої закріпленої за ними території (прилеглої території) власними силами або можуть залучати для цього інші підприємства, організації громадян (п.2.9.1).

Утримання та благоустрій прибудинкових територій багатоквартирних та житлових будинків, належних до них будівель та споруд проводиться власником або балансоутримувачем цього будинку, або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачами укладені відповідні договори на утримання та благоустрій прибудинкових територій з подальшим впровадженням енергозберігаючих технологій (п. 2.10).

Розділом 7 Правил «Санітарне очищення території» встановлено, що санітарне прибирання, збирання сміття і вторинних матеріалів здійснюється шляхом своєчасного прибирання територій, встановлення на території, яка обслуговується, контейнерів відповідної ємності для твердих побутових відходів та своєчасного вивезення вмісту контейнерів (п.7.1). Підприємства, установи, організації, власники (орендарі) об'єктів торгівлі та громадяни (власники або наймачі, користувачі, у тому числі орендарі житлових будинків, земельних ділянок) зобов'язані укладати договори з юридичною особою, яка в установленому порядку визначена виконавцем послуг на вивезення побутових відходів, здійснювати оплату таких послуг та забезпечувати роздільне збирання побутових відходів (п.7.2).

У зв'язку з відмовою Білозерської міської ради укласти з ФОП Ахметгараєвою О.М. договір про пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою на території міста Білозерське, та керуючись пунктом 7.2 розділу 7 Правил благоустрою території міста Білозерське, 29 серпня 2018 ФОП Ахметгараєва О.М. (споживач) та ФОП Бондарчук Е.В. (Виконавець) уклали Договір №12/18 про надання послуг із збирання, перевезення побутових відходів.

Виконавець зобов'язується надавати послуги із збирання, перевезення побутових відходів, а споживач зобов'язується вчасно оплачувати послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених цим договором. Виконавець діє на підставі Протоколу засідання конкурсної комісії з організації та відбору виконавців послуг із збирання та перевезення побутових відходів у м.Білозерське за територіальним принципом (п.1 договору).

Виконавець надає Споживачеві послуги із збирання, перевезення побутових відходів. Відходами визначаються будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворилися у процесі виробництва чи споживання, а також товари (продукція), що повністю або частково втратили свої споживчі властивості і не мають подальшого використання за місцем їх утворення чи виявлення і від яких їх власник позбувається, має намір або повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення (п.3 договору).

Відповідно до пунктів 24- 25 зазначеного договору він набирає чинності з дати його підписання та діє з 01.08.2018 до 31.12.2018. Договір вважається таким, що продовжений на той самий період, якщо за місяць до закінчення строку його дії одна із сторін не заявила про відмову від договору або його перегляд.

Згідно пояснень представника відповідача, ФОП Бондарчук Е.В. надає ФОП Ахметгараєва О.М. послуги із збирання, перевезення побутових відходів та сміття яке утворилось внаслідок підприємницької діяльності та санітарного прибирання, збирання сміття при утримання та благоустрої прибудинкової території за адресою АДРЕСА_2 та прилеглої території до торгівельних тимчасових споруд відповідача за цією адресою.

Доводи відповідача в цій частині належними та допустимими доказами прокурором чи Білозерською міською радою не спростовані.

З аналізу статей 13, 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» убачається, що прибудинкова та прилегла території за адресою АДРЕСА_2, де розташовані ТС ФОП Ахметгараєвої О.М., належать до об'єкта благоустрою м. Білозерське.

Паспорт прив'язки ТС ФОП Ахметгараєвої О.М. розташованих за адресою АДРЕСА_2 дійсний до 17.11.2022.

Доказів розірвання або визнання недійсним договору між ФОП Бондарчук Е.В. та ФОП Ахметгараєва О.М. матеріали справи не містять.

За змістом статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», з урахуванням положень законів України «Про благоустрій населених пунктів» і «;Про місцеве самоврядування в Україні» та Порядку, отримання паспорта прив'язки тимчасової споруди на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на її розміщення, а також наявність належним чином укладеного договору утримання об'єкта благоустрою є підставою для встановлення такої тимчасової споруди.

З огляду на вищевикладені правові норми та досліджені обставини справи суд дійшов висновку, що позовна вимога про зобов'язання ФОП Ахметгараєвої О.М. звільнити та повернути Білозерській міській раді ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, привівши вказану земельну ділянку у попередній стан задоволенню не підлягає.

Висновок господарського суду в цій частині узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною в постанові від 12 червня 2018 року при розгляді справи № 905/1552/16 провадження № 12-124гс18.

Крім того, суд звертає увагу, що за змістом частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку.

Частиною четвертою статті 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» встановлено, що власник тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, розташованої на території об'єкта благоустрою державної та комунальної власності, зобов'язаний забезпечити належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або може брати пайову участь в утриманні цього об'єкта благоустрою на умовах договору, укладеного із підприємством або балансоутримувачем.

Як встановлено у судовому засіданні, за наслідками розгляду заяви-пропозиції відповідача до позивача, листом від 12.09.2018 Білозерська міська рада повідомила ФОП Ахметгараєву О.М., що на даний час міською радою не затверджені обсяги пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою, тому укласти такий договір у Ради не має можливості.

Частиною четвертою статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Вказаний принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об'єктів благоустрою. Цей нормативний припис забезпечує додаткове надходження коштів для поліпшення зовнішнього благоустрою, санітарного стану, забезпечення чистоти та порядку, підвищення контролю за виконанням правил благоустрою на території міста.

Отже, інтереси держави щодо додаткового надходження коштів як пайових внесків у цьому випадку Білозерською міською радою дотриманими не були, а відповідач був вимушений укласти договір на утримання об'єкту благоустрою ні балансоутримувачем чи міською радою, а з фізичною особою підприємцем.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.3 ст.129 Конституції України та ст.ст. 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Усупереч вказаним нормам, відповідачі не надали господарському суду доказів, які спростовують доводи позивача в повному обсязі. Отже, з урахуванням вищевикладеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п.2 ч. 1 та п.3 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

В И Р I Ш И В:

Позовні вимоги Костянтинівської місцевої прокуратура до Білозерської міської ради (далі - відповідач-1) та Фізичної особи-підприємця Ахметгараєвої Ольги Михайлівни (далі - відповідач-2) про визнання незаконним рішення, визнання недійсним договору та зобов'язання повернути земельну ділянку - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір №21/09/2017 від 21.09.2017 про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту на земельну ділянку, власником якої є Білозерська міська рада, площею 0,0175 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташована за адресою: АДРЕСА_2, укладений між Білозерською міською радою Донецької області та ОСОБА_1.

Стягнути солідарно з Білозерської міської ради Донецької області в особі виконавчого комітету Білозерської міської ради м. Добропілля (85013, Донецька обл., місто Добропілля, місто Білозерське, вул.. Гірнича, будинок 4 код ЕДРПОУ 04052695) та фізичної особи - підприємця Ахметгараєвої Ольги Михайлівни (АДРЕСА_3) на користь прокуратури Донецької області судовий збір в сумі 1762 грн., сплачений при поданні позовної заяви (реквізити: розрахунковий рахунок №6251, Держказначейська служба України, МФО - 820172, код ЄДРПОУ - 25707002, отримувач - прокуратура Донецької області).

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення прийняте у нарадчій кімнаті, його вступну та резолютивну частини проголошено у судовому засіданні 07 листопада 2018 року.

Повний текст рішення складено та підписано 13 листопада 2018 року.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ у встановленому порядку.

Рішення господарського суду Донецької області набирає законної сили за правилами, встановленими статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому главою 1 розділу ІV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Е.В. Зекунов