ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2018 р. Справа№ 910/6177/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників позивача та відповідача 2, відповідач 1 з'явився на оголошення згідно протоколу судового засідання від 14.11.2018

за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 (повний текст складено 16.08.2018)

у справі № 910/6177/18 (суддя - Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Державної іпотечної установи

до Національного банку України

Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В.

про визнання недійсним договору,

Розглянувши справу в порядку ст.ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,-

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та заперечень

У травні 2018 року Державна іпотечна установа звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним договору застави облігацій Державної іпотечної установи № 42/ДІУ від 12.09.2014, укладеного між Національним банком України та АТ «Дельта Банк».

Позов обгрунтовано тим, що договір застави облігацій Державної іпотечної установи № 42/ДІУ від 12.09.2014 суперечить постановам НБУ № 348/БТ та № 560/БТ, п. 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 12 Закону України «Про заставу».

Національний банк України проти заявленого позову заперечував, посилаючись на те, що чинність договорів купівлі - продажу цінних паперів, на який позивач посилався у позові в обґрунтування позову, підтверджено рішеннями судів в господарських справах. Укладений договір застави не суперечить вимогам статті 12 Закону України «Про заставу», оскільки містить суть забезпеченої заставою вимоги та інші умови, щодо яких сторони досягли згоди. Крім того, Національним банком України заявлено про застосування до вимоги позивача строку позовної давності згідно з ст. 257, ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

ПАТ «Дельта Банк» проти заявленого позову заперечував, посилаючись на те, що обумовлені законом підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину - відсутні.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 (повний текст складено 16.08.2018) у справі № 910/6177/18 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що, заявляючи вимогу про визнання у судовому порядку недійсним укладеного відповідачами договору застави облігацій Державної іпотечної установи №42/ДІУ від 12.09.2014, позивач не довів суду наявність як фактичних так і правових підстав своєї вимоги. Крім того, позивачем не доведено суду наявність певного права, яке неправомірно порушено відповідачами укладенням договору застави. Встановивши відсутність порушеного відповідачами права позивача, судом першої інстанції також відмовлено у задоволенні клопотання про застосування правових наслідків спливу строків позовної давності, заявлених Національним банком України.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду.

30.08.2018 (згідно відбитку поштового штемпеля на конверті, в якому апеляційну скаргу направлено скаржником до суду апеляційної інстанції) Державна іпотечна установа звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 (повний текст складено 16.08.2018) у справі № 910/6177/18 та прийняти нове, яким задовольнити позовну заяву.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 (повний текст складено 16.08.2018) у справі № 910/6177/18, встановлено строк учасникам судового процесу для подання відзивів на апеляційну скаргу.

25.06.2018 на виконання Указу Президента України № 454/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах», яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2018, справу № 910/6177/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Чорногуз О.М., Сулім В.В.

23.10.2018, на стадії прийняття апеляційної скарги до провадження вказаною колегією суддів, суддя Сулім В.В. заявив про самовідвід від розгляду справи № 910/6177/18.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2018 заяву судді Суліма В.В. про самовідвід від розгляду справи № 910/6177/18 задоволено, матеріали справи передано для визначення складу судової колегії автоматизованою системою.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018, справу № 910/6177/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Чорногуз О.М., Агрикова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2018 апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 у справі № 910/6177/18 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Чорногуз О.М., Агрикова О.В., закінчено проведення підготовчих дій, призначено до розгляду апеляційну скаргу на 14.11.2018, зобов'язано учасників справи вчинити півні дії.

Ч.1 ст. 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

22.10.2018 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Національного банку України надійшов відзив на апеляційну скаргу (з доказами його надіслання іншим учасникам справи).

Від ПАТ «Дельта Банк» відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання 14.11.2018 з'явились представники позивача (скаржника) та ПАТ «Дельта Банк», представник Національного банку України з'явився на оголошення вступної та резолютивної частини постанови.

Представник позивача в судовому засіданні 14.11.2018 підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та за наслідками апеляційного перегляду справи постановити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні 14.11.2018 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судом було оголошено позицію Національного банку України, викладену у відзиві на апеляційну скаргу.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в них доводів

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що привело до неправильного вирішення спору.

Скаржник в апеляційній скарзі посилався на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору не було враховано, що на момент укладення оспорюваного правочину існували відповідні обмеження, встановлені постановами правління Національного банку України № 102/БТ від 26.02.2014 та № 348/БТ від 12.06.2014, які поширювались на всі без виключення операції банку та його клієнтів, здійснені в період дії вказаної постанови. Не зважаючи на існування відповідних обмежень, ПАТ «Дельта Банк» уклав договір застави, не отримавши на це згоди куратора (представника) Національного банку України, яка була обов'язковою, що суперечить як вимогам вказаних постанов, так і ст. ст. 3, 47, 49, 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Таким чином, на думку скаржника, оспорюваний правочин укладено з порушенням господарської компетенції, передбаченої ст. 207 Господарського кодексу України.

Також скаржник наголошував на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам про те, що:

- оспорюваний правочин суперечить постанові Правління Національного банку України № 560/БТ від 11.09.2014 щодо необхідності отримання відповідного погодження куратора банку;

- оспорюваний договір застави не містить істотних умов, що є порушенням ст. 12 Закону України «Про заставу»;

- оспорюваний договір суперечить п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки відповідно до п. 2.2.3 договору застави, Національний банк України вправі самостійно без звернення до суду, залишити за собою право власності на цінні папери за справедливою ціною, а тому наведені умови договору надають Національному банку України, як окремому кредитору, переваги перед іншими кредиторами всупереч встановленої процедури черговості задоволення вимог кредиторів, що підпадає під ознаки нікчемності правочину.

Крім того, позивач зазначав, що укладений договір застави порушує права та законні інтереси Державної іпотечної установи, як сторони та емітента цінних паперів за договорами купівлі - продажу цінних паперів, оскільки відповідно до пункту 4.8 Проспекту емісії встановлено обов'язок емітента сплачувати на користь власника цінних паперів (у даному випадку - ПАТ «Дельта Банк») відсотковий дохід за облігаціями з періодичністю 1 раз на півроку за ставкою 9,5%. У зв'язку з тим, що за наслідками невиконання умов договору застави Національний банк України може звернути стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на облігації, то обов'язок щодо сплати відсоткового доходу Державна іпотечна установа набуває перед Національним банком України, що не передбачено умовами договорів купівлі - продажу облігацій та проспектом емісії. Крім того, кошти, отримані за продаж облігацій, були розміщені на рахунку банку, і Державна іпотечна установа, як власник цих коштів, мала право користуватись ними та розпоряджатись, в т.ч. сплачувати відсотковий дохід на користь банку.

Водночас, позивач, звертаючись з позов, додав до суду копію витягу з Проспекту емісії. Вказаний витяг не містить усіх пунктів, на які посилається позивач. Разом з тим, Північний апеляційний господарський суд, в порядку підготовки справи до судового розгляду, дослідив Проспект емісії облігацій серій "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" Державної іпотечної установи 5 000 000 000 гривень (http://ipoteka.gov.ua/sites/default/files/prospekt_emisii_30_12_13.pdf), який розміщено на офіційному веб-сайті Державної іпотечної установи.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Національний банк України у відзиві на апеляційну скаргу зазначав, що:

- ПАТ «Дельта Банк» є власником цінних паперів, а отже правомірно здійснив їх передачу у заставу згідно оспорюваного правочину;

- за договором застави було забезпечено основне зобов'язання за кредитним договором, укладеним між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк», що не є перевагою в розумінні підстав нікчемності правочину згідно з п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- договір застави не суперечить постанові Правління Національного банку України № 102/БТ вд 26.02.2014, оскільки обставини правомірності/неправомірності надання кредиту ПАТ «Дельта Банк» не стосуються предмету спору у справі № 910/6177/18;

- надання кредиту ПАТ «Дельта Банк», і відповідно, укладення договору застави відбувалось за окремою постановою Правління Національного банку України (під грифом БТ), чим спростовуються доводи скаржника стосовно відсутності згоди представника (куратора) банку на укладення відповідного правочину; крім того, представник діє саме від імені Національного банку України, і відповідна згода надається сааме банком, від мені якого діє представник, а не представником.

- при укладанні договору застави сторони у розділі 1 передбачили суть розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, що повністю узгоджується з приписами ст. ст. 3, 12 Закону України «Про заставу».

ПАТ «Дельта Банк» відзив на апеляційну скаргу - не надав, в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Державною іпотечною установою у відповідності до статутної діляності та згідно Положення "Про порядок випуску облігацій підприємств", затвердженого рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17.07.2003 № 322, було зареєстровано Проспект емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" (далі - Проспект емісії), загальним обсягом 5 млрд. грн.

Відповідно до п. 4.3.1 Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3", облігації мають додаткове забезпечення у формі Державної гарантії за зобов'язаннями Державної іпотечної установи від 26.12.2013 № 15010-03/128, що видана Кабінетом Міністрів України в особі Міністра фінансів України Колобова Ю.В., що діяв на підставі ст. 17 Бюджетного кодексу України, ст. 6 Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" та постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2013 № 919.

Згідно з п. 4.3.2 Проспекту емісії, поручителем, гарантом чи страховиком є: Міністерство фінансів України.

Пунктом 4.4 Проспекту емісії, встановлено, що мета використання фінансових ресурсів, залучених від емісії облігацій Державної іпотечної установи під державну гарантію відповідає статутній меті та предмету діяльності та полягає зокрема в рефінансуванні та кредитуванні іпотечних кредитів (банків і небанківських фінансових установ, які проводять діяльність з надання забезпечених іпотекою кредитів).

Відповідно до п. 4.5, п. 4.6 Проспекту емісії, емітовані Державною іпотечною установою облігації мають розміщуватися серед обмеженого кола осіб, серед яких є ПАТ "Дельта Банк".

Пунктом 4.8 Проспекту емісії визначено, що емітент повинен сплачувати ПАТ "Дельта Банк", як власнику облігацій, відсотковий дохід з періодичністю один раз на півроку. Відсоткова ставка для облігацій Державної іпотечної установи під державну гарантію встановлено на рівні: для серії "B3", "C3" - 9,5%.

Між Державною іпотечною установою, як продавцем, та ПАТ "Дельта Банк", як покупцем, було укладено договори купівлі - продажу цінних паперів, а саме облігації Державної іпотечної установи серії "B3", "C3", а саме:

- договір купівлі - продажу цінних паперів № 750/2014 від 05.09.2014, відповідно до умов якого емітент зобов'язався передати у власність банку, а банк зобов'язався прийняти та оплатити облігації підприємства (іменні відсоткові з додатковим забезпеченням цінні папери в бездокументарній формі серії В3, код ЦП (ISIN) UA, номінальною вартістю 1 цінного папера 100 000 грн. у кількості 4 500 шт. за ціною 101 743,84 грн. за 1 шт., загальною вартістю 457 847 280,00 грн. (п 1.1), загальна вартість цінних паперів за договором становить 457 847 280,00 грн. (п. 2.1));

- договір купівлі - продажу цінних паперів № 751/2014 від 08.09.2014, відповідно до умов якого емітент зобов'язався передати у власність банку, а банк зобов'язався прийняти та оплатити облігації підприємства (іменні відсоткові з додатковим забезпеченням цінні папери в бездокументарній формі серії В3, код ЦП (ISIN) UA, номінальною вартістю 1 цінного папера 100 000 грн. у кількості 4 500 шт. за ціною 101 821,92 грн. за 1 шт., загальною вартістю 458 198 640,00 грн. (п 1.1), загальна вартість цінних паперів за договором становить 458 198 640,00 грн. (п. 2.1));

- договір купівлі - продажу цінних паперів № 758/2014 від 09.09.2014, відповідно до умов якого емітент зобов'язався передати у власність банку, а банк зобов'язався прийняти та оплатити облігації підприємства (іменні відсоткові з додатковим забезпеченням цінні папери в бездокументарній формі серії В3, код ЦП (ISIN) UA, номінальною вартістю 1 цінного папера 100 000 грн. у кількості 1 000 шт. за ціною 101 847,95 грн. за 1 шт., загальною вартістю 101 847 950,00 грн. (п 1.1), загальна вартість цінних паперів за договором становить 101 847 950,00 грн. (п. 2.1));

- договір купівлі - продажу цінних паперів № 759/2014 від 09.09.2014, відповідно до умов якого емітент зобов'язався передати у власність банку, а банк зобов'язався прийняти та оплатити облігації підприємства (іменні відсоткові з додатковим забезпеченням цінні папери в бездокументарній формі серії С3, код ЦП (ISIN) UA, номінальною вартістю 1 цінного папера 100 000 грн. у кількості 2 700 шт. за ціною 101 847,95 грн. за 1 шт., загальною вартістю 274 989 465,00 грн. (п 1.1), загальна вартість цінних паперів за договором становить 274 989 465,00 грн. (п. 2.1)).

12.09.2014 між Національним банком України, як заставодержателем, та ПАТ «Дельта Банк», як заставодавцем, укладено договір застави облігацій Державної іпотечної установи від 12.09.2014 № 42/ДІУ (далі - договір застави, оспорюваний правочин).

Пунктом 1.1 договору застави сторони узгодили, що цим договором забезпечується належне виконання заставодавцем (як позичальником) вимог заставодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з кредитного договору від 12.09.2014 № 42, що укладений між заставодавцем та заставодержателем, а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього в подальшому (далі разом або окремо - кредитний договір), в т.ч. щодо суми зобов'язань, строку їх виконання, розміру процентів та інших умов, у т.ч. щодо:

- повернення заставодавцем заставодержателю кредиту в сумі та у строки, визначені кредитним договором;

- сплати заставодавцем процентів за користування кредитом у розмірі, в порядку та у строки, встановлені кредитним договором;

- виконання заставодавцем інших зобов'язань, передбачених кредитним договором, у повному обсязі, на умовах і в строки, визначені в кредитному договорі (у тому числі, при зміні строків виконання зобов'язань та збільшенні їх обсягу), у т.ч. зобов'язань щодо сплати неустойок (пені та штрафів) та відшкодування збитків.

Також, за цим договором забезпечується належне виконання вимог заставодержателя щодо відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет застави, зазначений у п. 1.2. цього договору, та інших вимог заставодержателя, право на задоволення яких за рахунок вартості предмета застави заставодержатель має відповідно до чинного законодавства України.

Згідно з п. 1.2 договору застави, з метою забезпечення виконання зобов'язань заставодавця за кредитним договором, заставодавець передає в заставу заставодержателю облігації Державної іпотечної установи, розміщення яких здійснюється під гарантію Кабінету Міністрів України, загальною вартістю 1 270 000 000,00 грн., які мають наступні характеристики:

- серії В3, міжнародний ідентифікаційний номер цінних паперів - UA, кількість цінних паперів - 10 000 шт., номінальна вартість за 1 шт. - 100 000,00 грн., балансова вартість за 1 шт. - 101 926,03 грн.;

- серії С3, міжнародний ідентифікаційний номер цінних паперів - UA, кількість цінних паперів - 2 700 шт., номінальна вартість за 1 шт. - 100 000,00 грн., балансова вартість за 1 шт. - 101 926,03 грн.

За рахунок застави вимоги заставодержателя задовольняються повністю, включаючи суму боргу за кредитом та нараховані проценти, штраф, витрати заставодержателя, пов'язані з виконанням грошового зобов'язання заставодавця в повному обсязі.

Пунктом 1.3 договору застави визначено, що заставодавець свідчить, що цінні папери, які передані в заставу, перебувають у його власності та є вільними від застави чи інших обмежень щодо обігу.

Відповідно до пункту 1.4 договору застави, до повного виконання умов кредитного договору, заставодавець не має права без відома заставодержателя відчужувати заставлені цінні папери, передавати їх в заставу третій особі.

Договір застави у розділі 5 містить відомості про те, що зі сторони заставодержателя його підписано заступником начальника Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області Мєзєнцевою І.С., а зі сторони заставодавця - Головою ради директорів АТ «Дельта Банк» Поповою О.Ю. Крім того, договір застави завізовано Начальником управління моніторингу та аналізу та контролю грошово-кредитних відносин Національного банку України Віннічук І.М., начальником управління правового забезпечення Національного банку України Старунським С.В.

Суд апеляційної інстанції враховує, що між учасниками справи не існує спору стосовно оригіналів вищенаведених документів, про що ними надано відповідні пояснення в судовому засіданні 14.11.2018 (зафіксовано в протоколі фіксації судового засідання).

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

В силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 207 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину), визначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (ч. 1).

Частиною 2 статті 207 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину) встановлено, що недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що:

виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків;

допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов;

вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Згідно з частиною 3 статті 207 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину), виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що стаття 207 Господарського кодексу України виключена згідно із Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 06.02.2018 № 2275-VIII.

Статтею 58 Конституції України визначено що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

В свою чергу, статтею 5 Цивільного кодексу України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (ч.1). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (ч. 2). Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 3).

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції здійснює оцінку доводів скаржника стосовно суперечності оспорюваного правочину статті 207 Господарського кодексу України станом на момент укладення відповідного правочину, тобто станом на 12.09.2014.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Правління Національного банку України № 102/БТ від 26.02.2014 «Про надання кредиту для збереження ліквідності» (з урахуванням постанови правління Національного банку України від 12.06.2014 № 348/БТ «Про внесення змін до постанови правління Національного банку України від 26.02.2014 № 102/БТ»), надано ПАТ «Дельта банк» кредит для збереження ліквідності в сумі 1 300 млн.грн. на строк до 360 днів (п. 1), доручено Головному правлінню Національного банку України по м. Києву по Київській області укласти з ПАТ «Дельта Банк» відповідно до законодавства України кредитний договір та договори забезпечення; видачу кредиту здійснити після надання забезпечення, яке відповідає вимогам законодавства України та нормативно - правових актів Національного банку України; передбачити в кредитному договорі право Національного банку України призначити в ПАТ «Дельта Банк» представника НБУ Мелюшкевічеву С.Е. для здійснення контролю за використаним кредиту для збереження ліквідності, функціональні обов'язки якого визначені згідно з додатком до цієї постанови.

Згідно додатку до постанови правління Національного банку України «Про внесення змін до постанови правління Національного банку України від 12.06.2014 № 348/БТ «Про внесення змін до постанови правління Національного банку України від 26.02.2014 № 102/БТ» визначено зобов'язання ПАТ «Дельта Банк» щодо здійснення операцій у разі призначення представників Національного банку України.

Постановою правління Національного банку України від 11.09.2014 № 560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Дельта Банк» шляхом призначення куратора», призначено куратором банку службовця Національного банку України Губенко С.М. для забезпечення виконання функцій згідно з повноваженнями, визначеними Положенням № 346.

На підставі постанови правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Кадирова В.В.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 147 від 03.08.2015 «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» було продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації по 02.10.2015 включно та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Кадирова В.В. по 02.10.2015, і в подальшому продовжено строк ліквідації АТ «Дельта Банк» по теперішній час.

Постановою Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», яким розпочато процедуру ліквідацію АТ «Дельта Банку» з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно, делеговано повноваження ліквідатору банку.

В подальшому, строк ліквідації було продовжено згідно з Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20.02.2015 № 619 - до 04.10.2019.

Доводи скаржника про те, що оспорюваний правочин укладено з порушенням господарської компетенції, передбаченої ст. 207 Господарського кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні, необґрунтовані та такі, що спростовуються матеріалами справи, зокрема постановою правління Національного банку України № 102/БТ від 26.02.2014 «Про надання кредиту для збереження ліквідності» (з урахуванням постанови правління Національного банку України від 12.06.2014 № 348/БТ «Про внесення змін до постанови правління Національного банку України від 26.02.2014 № 102/БТ»), якою чітко передбачено погодження надання Національним банком України кредиту на користь ПАТ «Дельта Банк», доручення Головному управлінню укласти кредитний договір та договори забезпечення надання відповідного кредиту. Тому наведені доводи про «непогодження куратором (представником) Національного банку України» укладення договору застави відхиляються, як недоведені.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно постанови правління Національного банку України від 12.06.2014 № 348/БТ «Про внесення змін до постанови правління Національного банку України від 26.02.2014 № 102/БТ» затверджено зобов'язання ПАТ «Дельта Банк» щодо здійснення операцій у разі призначення представника Національного банку України, і до відповідного переліку операцій включено, зокрема, операції щодо зміни та реалізації заставленого майна за наданими кредитами, що перевищують 10 000 тис. грн.

Проте, внаслідок укладення оспорюваного правочину, відбулась операція щодо передачі в заставу активу ПАТ «Дельта Банк», а саме належних йому на праві власності облігацій, що не відноситься ні до зміни (як трансформування), ні до реалізації (як відчуження) заставленого майна, оскільки внаслідок укладення оспорюваного правочину відбулась операція щодо передачі в заставу майна без його зміни або реалізації. Крім того, відповідна зміна або реалізація можливі саме в процесі виконання умов договору, а не в момент його укладення.

Також, суд апеляційної інстанції враховує і те, що договір застави у розділі 5 містить відомості про те, що зі сторони заставодержателя його підписано заступником начальника Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області Мєзєнцевою І.С., а зі сторони заставодавця - Головою ради директорів АТ «Дельта Банк» Поповою О.Ю., що додатково свідчить про його погодження саме Національним банком України, як органом, на який законом покладено відповідні функції у спірних правовідносинах.

Твердження скаржника про те, що оспорюваний правочин суперечить постанові правління Національного банку України № 560/БТ від 11.09.2014 щодо необхідності отримання відповідного погодження куратора банку - також відхиляється судом апеляційної інстанції, оскільки метою призначення куратора було уникнення можливості невиконання банком своїх зобов'язань перед клієнтами та кредиторами, а також захист інтересів вкладників і кредиторів банку, про що зокрема і зазначено у наведеній постанові. При цьому, як встановлено вище, Національним банком України прямо погоджено укладення договору застави, як забезпечувального правочину, і вказана обставина представниками Національного банку України - не заперечувалась. Тоді як скаржником жодним належним доказом, в розумінні ст. ст. 74, 269 ГПК України, не доведена незгода куратора (представника) Національного банку України, враховуючи наявність відповідного рішення регулятора.

При цьому, суд апеляційної інстанції, враховуючи встановлені обставини та принципи змагальності і пропорційності (п. п. 4, 6 ч. 3 ст. 2 ГПК України), дійшов висновку, що оспорюваний правочин було спрямовано на забезпечення уникнення можливості невиконання банком своїх зобов'язань перед клієнтами та кредиторами, а також захист інтересів вкладників і кредиторів банку уникнення можливості невиконання банком своїх зобов'язань перед клієнтами та кредиторами, а також захист інтересів вкладників і кредиторів банку, оскільки згідно пункту 1.2 договору застави метою застави було визначено забезпечення виконання зобов'язань заставодавця за кредитним договором, яким, у свою чергу, забезпечено ліквідність банку, як фінансової установи, та можливість виконання своїх зобов'язань перед вкладниками та кредиторами банку.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що постанови Правління Національного банку України № 102/БТ від 26.02.2014 «Про надання кредиту для збереження ліквідності» (з урахуванням постанови правління Національного банку України від 12.06.2014 № 348/БТ «Про внесення змін до постанови правління Національного банку України від 26.02.2014 № 102/БТ»), як і постанова правління Національного банку України № 560/БТ від 11.09.2014 - мали обмежений доступ, і надавали відповідні повноваження особам Національного банку України щодо здійснення контролю в ПАТ «Дельта Банк». Тобто, суб'єктами, на яких у своїй діяльності розповсюджувалось регулювання вказаних постанов були виключно Національний банк України та ПАТ «Дельта Банк» у правовідносинах стосовно регулювання банківської діяльності та її контролю з боку держави в особі центрального банку України, як особливого центрального органу державного управління.

Додатково суд враховує і те, що Державна іпотечна установа як особа, яка безпосередньо не підпадає під дію та регулювання вищенаведених постанов, і відповідно, не є особою, на яку розповсюджуються відповідні обмеження, а отже, право позивача в контексті обмежень, визначених вищезазначеними постановами Правління Національного банку України - не є порушеним в розумінні ст. 15, ст. 16 Цивільного кодексу України.

Також, посилання скаржника на постанову Верховного Суду у справі № 910/10917/16 - не приймається судом апеляційної інстанції з огляду на приписи ст. 75, 269 Господарського процесуального кодексу України, оскільки Національний банк України не приймав участь у вказаній справі, як учасник справи згідно з ст. 41 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, обставини справи, на яку посилається скаржник, є відмінними від даної справи, оскільки Національний банк України в даній справі є стороною оскаржуваного договору, в той час як у іншій справі № 910/10917/16 Національний банк України не є стороною договору та виступає виключного як регулятор (надання згоди на укладення договору) в банківських правовідносинах.

Щодо міркувань скаржника про те, що договір суперечить п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки відповідно до п. 2.2.3 договору застави, Національний банк України вправі самостійно без звернення до суду, залишити за собою право власності на цінні папери за справедливою ціною, а тому наведені умови договору надають Національному банку України, як окремому кредитору, переваги перед іншими кредиторами всупереч встановленої процедури черговості задоволення вимог кредиторів, що підпадає під ознаки нікчемності правочину. - суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що дійсно, пунктом 2.2.3 договору застави його сторонами погоджено, що Національний банк України вправі самостійно без звернення до суду, залишити за собою право власності на цінні папери за справедливою ціною.

Тобто, вказаним пунктом чітко передбачено відповідне право Національного банку України, що узгоджується з приписами статті 6 Цивільного кодексу України щодо свободи врегулювання своїх відносин у договорі. Проте, реалізація відповідного права покладає на Національний банк України дотримання визначених законом умов щодо переходу права власності від однієї особи до іншої внаслідок реалізації прав заставодержателя, що врегульовано, зокрема, нормами Закону України «Про заставу».

При цьому, пунктом 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено нікчемність правочину внаслідок наявності у відповідному правочині умов, які передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку. Водночас, відповідні права заставодержателя за оспорюваним договором застави прямо встановлені законодавством, зокрема Законом України «Про заставу» і реалізація прав заставодержателя за договором застави не є ні пільгою, ні перевагою, а є прямо встановленим законодавством способом забезпечення зобов'язань, в силу якого кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами (ст. 1 Закону України «Про заставу»).

З огляду на викладене, твердження скаржника про нікчемність договору застави в силу пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" - є необґрунтованими, безпідставними та спростовуються вищенаведеним. А тому зазначена норма матеріального права правильно не застосована судом першої інстанції до спірних правовідносин, як підстава для задоволення позову (та, відповідно апеляційної скарги).

Статтею 12 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину) визначено, що у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо). При укладанні договору застави за згодою сторін або на вимогу однієї із сторін може бути проведена аудиторська перевірка достовірності та повноти балансу або фінансового стану відповідної сторони договору застави та оцінка предмета застави відповідно до законодавства.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторонами в договорі застави у п. 1.1., 1.2, 1.3, 1.4 чітко визначені умови, які є необхідними для даного виду договорів, і вказані пункти договору застави відповідають статті 12 Закону України «Про заставу», що виключає визнання недійсним оспорюваного правочину саме з цієї підстави.

Доводи скаржника про те, що укладений договір застави порушує права та законні інтереси Державної іпотечної установи, як сторони та емітента цінних паперів за договорами купівлі - продажу цінних паперів, оскільки відповідно до пункту 4.8 Проспекту емісії встановлено обов'язок емітента сплачувати на користь власника цінних паперів (у даному випадку - ПАТ «Дельта Банк») відсотковий дохід за облігаціями з періодичністю 1 раз на півроку за ставкою 9,5%, і за наслідками невиконання умов договору застави, Національний банк України може звернути стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на облігації, і обов'язок щодо сплати відсоткового доходу Державна іпотечна установа набуває перед Національним банком України, що не передбачено умовами договорів купівлі - продажу облігацій та проспектом емісії - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставні та необґрунтовані з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» визначено, що облігація - це цінний папір, що посвідчує внесення його першим власником коштів, визначає відносини позики між власником облігації та емітентом, підтверджує зобов'язання емітента повернути власникові облігації її номінальну вартість у передбачений проспектом або рішенням про емісію цінних паперів (для державних облігацій України - умовами їх розміщення) строк та виплатити доход за облігацією, якщо інше не передбачено проспектом або рішенням про емісію цінних паперів (для державних облігацій України - умовами їх розміщення). Перехід права власності на облігації емітента до іншої особи не є підставою для звільнення емітента від виконання зобов'язань, що підтверджуються облігацією.

Отже, виходячи з приписів частини 1 статті 7 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», Державна іпотечна установа, як емітент облігацій, не звільняється від виконання своїх зобов'язань, підтверджених облігаціями, у разі переходу права власності на облігації до іншої особи, оскільки відповідний обов'язок емітента по виплаті відсоткового доходу визначений як вимогами наведеного закону, так і Проспектом емісії, а укладенням договорів купівлі - продажу цінних паперів емітент реалізував своє право на відчуження цінних паперів, як речей, які не обмежені у цивільному обороті, а банком, в свою чергу, було реалізовано своє право на придбання цінних паперів, що узгоджується з приписами ст. 6 Цивільного кодексу України та ст. 7 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок».

Посилання скаржника на те, що кошти, отримані за продаж облігацій, були розміщені на рахунку банку, і Державна іпотечна установа, як власник цих коштів, мала право користуватись ними та розпоряджатись, в т.ч. сплачувати відсотковий дохід на користь банку - судом апеляційної інстанції відхиляються в якості підстави як для задоволення позову та і апеляційної скарги, оскільки Державною іпотечною установою за відчуження нею, як емітентом, цінних паперів за цивільно-правовими договорами купівлі - продажу на користь ПАТ «Дельта Банк», було отримано кошти, які розміщено на відповідному банківському рахунку у ПАТ «Дельта Банк», і внаслідок введення у банку процедур тимчасової адміністрації, а в подальшому - ліквідації, Державну іпотеку установу віднесено до кредиторів банку, задоволення вимог яких відбувається у порядку та черговості, визначеній Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». ПАТ «Дельта Банк» акцептовано вимоги Державної іпотечної Установи на суму 3 332 921 190,01 грн, про що вказує сам позивач (апелянт) у відповіді на відзив (а.с. 135 - 141) з посиланням на довідку №05-3323787 від 03.10.2016, що не заперечувалось останнім на стадії апеляційного перегляду.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Зважаючи на викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що норми, на які скаржник посилається як на підставу задоволення апеляційної скарги, не підлягають застосуванню, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є вірним.

Будь - яких інших порушень норм процесуального права, які б були обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права судом апеляційної інстанції під час судового розгляду - не встановлено, а апеляційна скарга розглянута судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, керуючись ст. ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281, 282 ГПК - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

9.1. З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281, 282, 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 у справі № 910/6177/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 у справі № 910/6177/18 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на Державну іпотечну установу.

4. Матеріали справи № 910/6177/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 19.11.2018.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз