У Х В А Л А

про відмову у видачі судового наказу

13 листопада 2018 року

м. Чернігів

справа № 927/826/18

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Фетисової І.А. , розглянувши заяву № 094-3197 від 07.11.2018

Державної акціонерної холдингової компанії «Артем», вул. Мельникова, 2/10, м. Київ, 04050

про видачу судового наказу

про стягнення з боржника: Товариства з обмеженою відповідальністю «Техсервіс», вул. 30 років Перемоги, 39, м. Щорс, Чернігівська область, 15200

5877,22 грн боргу, 2105,44 грн індексу інфляції та 502 грн 3 % річних

ВСТАНОВИВ:

12.11.2018 до Господарського суду Чернігівської області надійшла заява Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техсервіс», 5877,22 грн боргу, 2105,44 грн індексу інфляції та 502 грн 3 % річних.

В обґрунтування заявлених вимог стягувач зазначає про наявність у боржника заборгованості по договору № 9-15 від 24.03.2015, специфікації № 3 за листопад 2015. Крім того заявляє до стягнення 2105,44 грн індексу інфляції та 502 грн 3 % річних.

Вивчивши зміст заяви про видачу судового наказу, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу з огляду на таке.

Виходячи з загальних засад наказного провадження та встановленого порядку розгляду заяви про видачу судового наказу, наказне провадження у господарському судочинстві забезпечує можливість стягнення грошової заборгованості, наявність та безспірність якої підтверджується доданими до заяви документами.

Так, статтею 150 Господарського процесуального кодексу України передбачено обов’язкові вимоги до форми та змісту заяви про видачу судового наказу, зокрема, у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги (п. 5 ч. 2). До заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (п. 4 ч. 3).

Відповідно до ст. ст. 76-78 Господарського процесуального кодексу України, належними, допустимими та достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 86 цього Кодексу, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із приписів наведених вище норм, суд доходить висновку, що при зверненні заявника до господарського суду із заявою про видачу судового наказу, останнім мають бути надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази, на підтвердження заявлених ним вимог.

Виходячи з 3.5 договору, укладеного між Державною акціонерною холдинговою компанією «Артем» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техсервіс» (замовник) від 24.03.2015, замовник здійснює попередню оплату, шляхом перерахування грошових коштів на безготівковий рахунок виконавця, у розмірі 100 % від суми договору, впродовж 5-ти банківських днів на підставі рахунку виконавця.

Однак, заявником не додано до заяви про видачу судового наказу рахунку на оплату послуг та доказів вручення Державною акціонерною холдинговою компанією «Артем» вказаного рахунку, що виключає можливість встановлення дати настання порушення вчиненого відповідачем, прострочки відповідача та безспірності заявлених вимог. .

За відсутності повного та достатнього переліку доказів, на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються заявлені вимоги - суд позбавлений можливості дійти беззаперечно висновку про виникнення або порушення прав грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Судом встановлено, що заява Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» про видачу судового наказу не відповідає вимогам, встановленим до її форми та змісту, оскільки в порушення вимог п. 5 ч. 2 та п. 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України заявником не зазначено повного переліку доказів, на яких ґрунтуються його вимоги до боржника та не надано достатніх документів на підтвердження зазначених обставин.

Відповідно до пунктів 1 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням вимог статті 150 цього Кодексу. Окрім того, п.8 ч.1 ст.152 ГПК України визначено як підставу для відмови у видачі судового наказу якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги.

Враховуючи, що заява Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» про видачу судового наказу в частині стягнення 5877,22 грн боргу складена з порушенням приписів п. 5 ч. 2 та п. 4 ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що у видачі судового наказу в цій частині має бути відмовлено.

Заявнику роз’яснюється, що відповідно до ч. 1 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України, відмова у видачі судового наказу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Однак, при цьому суд наголошує на наступному:

Відповідно до статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати індексу інфляції та процентів річних є додатковими способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, що ґрунтується на вимогах закону, а не договору.

А тому, вимоги Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» про стягнення з ТОВ «Техсервіс» інфляційних втрат та 3% річних не відповідають приписам ст.148 ГПК України, оскільки не є заборгованістю за своєю правовою природою та не ґрунтуються на умовах договору.

Пунктами 3, 8 ч.1 ст.152 ГПК України встановлено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо зокрема заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст.148 цього Кодексу, та із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Зазначені обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що заява Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» про видачу наказу оформлена з порушенням вимог, встановлених п. п. 3, 8 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України.

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п.3-6 ч.1 ст. 152 цього Кодексу в частині вимог про стягнення з боржника інфляційних втрат та 3% річних, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст.148, 149, 150, ч. 1 ст. 152, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

1. Відмовити Державній акціонерній холдинговій компанії «Артем»у видачі судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техсервіс» 5877,22 грн боргу, 2105,44 грн індексу інфляції та 502 грн 3 % річних.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду у строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України, та в порядку з урахуванням приписів п.п.17.5 п.17 Розділу ХІ “Перехідні положення” Господарського процесуального кодексу України.

З текстом даної ухвали можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/.

Відомості про адреси для листування та зв'язку Господарського суду Чернігівської області: пр-т. Миру, 20, м. Чернігів, 14000 , e-mail: ; тел. 676-311, факс 77-44-62

Суддя І.А.Фетисова