Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2018 р. м. Рівне Справа № 918/414/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Церковної Н.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Оліфер С.М.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз"

про стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 537 704 грн 93 коп., 3% річних у розмірі 1 021 368 грн 61 коп.

Представники сторін::

від позивача - Міненко В. М., довіреність № 84/17 від 27.12.17 р.;

від відповідача - Янкевич Л. Д., довіреність № 007.2Др-32-0518 від 02.05.2018 р.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась до Господарського суду Рівненської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" про стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 537 704 грн 93 коп., 3% річних у розмірі 1 021 368 грн 61 коп., позовні вимоги аргументувавши простроченням сплати відповідачем основної заборгованості, у зв'язку з чим позивачем нараховано інфляційні втрати та три відсотки річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на недотримання відповідачем умов п. 6.1 договору поставки природного газу №06/09-47 від 30.01.2009 року щодо здійснення розрахунків у встановлений договором строк. Зазначає, що актами цивільного законодавства не встановлено, що цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду у вигляді ухвали про затвердження мирової угоди (підставою виникнення цивільних прав та обов'язків з виконання грошового зобов'язання зі сплати основного боргу в сумі 16 396 397 грн 62 коп. за переданий природний газ є саме договір поставки природного газу №06/09-47 від 30.01.2009 року, який встановлює, зокрема, строки виконання цього грошового зобов'язання (остаточний розрахунок за фактично переданий газ, відповідно до п. 6.1 договору, здійснюється до 10 числа, наступного за місяцем поставки газу).

Ухвалою суду від 21.06.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 17.07.2018 року.

11 липня 2018 року представником відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення подано відзив на позовну заяву, згідно з яким останній заперечує щодо позовних вимог та просить суд у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 17.07.2018 року оголошувалася перерва до 09.08.2018 року.

Ухвалою суду від 9 серпня 2018 року строк підготовчого провадження продовжено на 30 днів до 21 вересня 2018 року включно, а підготовче засідання відкладено на 5 вересня 2018 року. Ухвалою суду від 5 вересня 2018 року підготовче засідання відкладено на 20 вересня 2018 року. 18 вересня 2018 року від представника відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли додаткові пояснення. 20 вересня 2018 року від позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення. Ухвалою суду від 20 вересня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18 жовтня 2018 року. 17 жовтня 2018 року представником відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду подано додаткові пояснення.

У судовому засіданні 18.10.2018 року оголошувалася перерва до 14.11.2018 року.

В судове засідання 14.11.2018 року з'явилися представник позивача та відповідача.

Заслухавши представників сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази надані сторонами, суд встановив на їх підставі такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 30.01.2009 року між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та ВАТ "Рівнегаз" (покупець), було укладено договір на постачання природного газу № 06/09-47 (надалі-Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність покупцю протягом січня-лютого 2009 року, серпня-грудня 2009 року, січня 2010 року природний газ на загальну суму 80 740 190 грн 86 коп., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах даного договору. У відповідності до п. 6.1. Договору остаточний розрахунок за фактично спожиті та протранспортовані обсяги газу здійснюється до 10 числа, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідач свої зобов'язання по договору поставки природного газу виконав частково, а саме розрахувався за поставлений природний газ на загальну суму 33 054 357,47 грн., у зв'язку з чим у нього виникло грошове зобов'язання перед позивачем зі сплати 47 685 833 грн. 39 коп. основного боргу за Договором.

Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду Рівненської області від 22.06.2010 року у справі № 14/83 (том 1 а.с. 126-128).

Вказаним рішенням частково задоволено позов Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", стягнуто з рахунку Відкритого акціонерного товариство по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" на користь позивача основний борг в розмірі 47 685 833 грн. 39 коп. за відпущений природний газ на підставі договору на постачання природного газу № 06/09- 47 від 30.01.2009 року, пеню в розмірі 1 966 237,09 грн. 18 коп., суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів в розмірі 2 872 896 грн. 23 коп., 3% річних від основного боргу в сумі 787 641 грн. 02 коп., 25 500 грн. витрат по держмиту та 236 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

20 червня 2012 року Господарським судом Рівненської області винесено ухвалу у справі №14/83 (том 1 а.с. 129-131), якою затверджено Мирову угоду від 08.06.2012 року, укладену між Дочірньою компанією "Газ України" "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" в процесі виконання судового рішення, згідно умов якої визначено порядок виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 22.06.2010 року у справі №14/83 в частині суми основного боргу, яка на момент підписання Мирової угоди становила 16 396 397 грн 62 коп.

Пунктом 2 мирової угоди передбачено, що на момент укладання цієї Мирової угоди боржником повністю погашені суми: пені, втрат внаслідок інфляційних процесів, 3% річних, державного мита, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, зазначені в рішенні господарського суду Рівненської області від 22.06.2010 року у справі №14/83.

Крім того, в пункті 3 Мирової угоди зазначено, що враховуючи вимоги пункту 2.6. статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", сторони дійшли згоди врегулювати порядок виконання вказаного судового рішення в частині суми основного боргу, яка на момент підписання цієї Мирової угоди становить 16 396 397 грн. (шістнадцять мільйонів триста дев'яносто шість тисяч триста дев'яносто сім грн) 62 коп.

За змістом пункту 4 Мирової угоди Боржник зобов'язується сплатити у повному обсязі суму основного боргу, вказану у пункті 2 цієї мирової угоди, шляхом сплати зобов'язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості. Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від Боржника на рахунок Стягувача у сумі, визначеній цим графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню. Період сплати заборгованості, відповідно до Графіка становить з червня 2012 року по травень 2027 року.

За невиконання умов цієї Мирової угоди Сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. За прострочення виконання зобов'язань, вказаних у пункті 4 цієї Мирової угоди, Боржник зобов'язується сплатити Стягувачеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплатити штраф в розмірі 7% (сім відсотків) від суми простроченого платежу. У випадку порушення Боржником умов погашення суми основного боргу в частині сплати платежів у розмірі та у терміни, визначені пунктом 4 цієї Мирової угоди, Стягувач має право негайно вживати передбачених законодавством заходів до примусового виконання Мирової угоди, в тому числі шляхом пред'явлення ухвали про затвердження Мирової угоди на примусове виконання до органу державної виконавчої служби (пункти 11, 12 Мирової угоди).

Згідно з пунктом 13 Мирової угоди Боржник зобов'язується відшкодувати Стягувачу збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язань щодо погашення заборгованості відповідно до порядку, встановленого п. 4 цієї Мирової угоди.

Судом встановлено, що відповідачем на виконання умов Мирової угоди від 08.06.2012 року було сплачено 6 558 559 грн 20 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками за період з листопада 2012 року по листопад 2013 року, з серпня 2014 року по травень 2017 року та платіжними дорученнями №189 від 27.06.2012 року, №453 від 30.07.202 року, №448 від 29.08.2012 року, №11030 від 27.09.2012 року, №348 від 30.10.2012 року, №52 від 27.12.2013 року, №458 від 30.01.2014 року, №252 від 28.02.2014 року, №852 від 28.03.2014 року, №1642 від 28.04.2014 року, №389 від 29.05.2014 року, №989 від 01.07.2014 року, №517 від 30.07.2014 року, №4863_6Q030/331 від 26.06.2017 року, №5706_7S030/326 від 28.07.2017 року, №6512_8S017/441 від 28.08.2017 року, №7330_9R010/174 від 26.09.2017 року, №8304 від 30.10.2017 року, №9355 від 29.11.2017 року, №10339 від 26.12.2017 року, №658 від 29.01.2018 року, №1424 від 26.02.2018 року, №2194 від 28.03.2018 року, №3082 від 26.04.2018 року, №4067 від 29.05.2018 року (том 1 а.с. 15-125).

Отже, сума боргу з урахуванням часткового погашення відповідачем заборгованості становить 9 837 838 грн 42 коп.

Суд зазначає, що за приписами ст.ст. 4, 5 Господарського процесуального кодексу України, ст. 15 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України можливість задоволення позовних вимог вимагає наявності та доведеності наступної сукупності елементів: наявність у позивача захищуваного суб'єктивного права/охоронюваного законом інтересу, порушення (невизнання або оспорювання) такого права/інтересу з боку визначеного відповідача та належність (адекватність характеру порушення та вимогам діючого законодавства) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого із вказаних елементів, що становлять предмет доказування для позивача, унеможливлює задоволення позову.

Предметом спору є стягнення з відповідача нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України на суму порушених (прострочених у виконанні) грошових зобов'язань з оплати поставленого Дочірньою компанією "Газ Україна" "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" природного газу у січні-лютому 2009 року, серпні-грудні 2009 року та січні 2010 року 3% річних та інфляційних втрат. Заявлений позов ґрунтується на договорі поставки природного газу №06/09-47 від 30.01.2009 року. Враховуючи встановлену ст. 204 Цивільного кодексу України та не спростовану в межах цієї справи та в порядку ст.215 цього Кодексу презумпцію правомірності вказаного договору, суд вважає його належною у розумінні ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України та ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором кореспондуючих прав і обов'язків сторін.

З огляду на викладене, оцінка правомірності заявлених вимог за загальним правилом має здійснюватися судом за нормами Цивільного та Господарського Кодексів України, з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки природного газу.

Факт порушення у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України відповідачем умов виконання грошового зобов'язання, визначених п. 6.1. договору поставки природного газу, сума якого (з урахування здійснених у подальшому платежів) є основою для нарахування стягуваних в межах цієї справи сум 3% річних та інфляційних втрат, встановлений чинним судовим рішенням Господарського суду Рівненської області від 22.06.2010 року у справі №14/83 є преюдиціальним для розглядуваної справи відповідно до ч. 5 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, проте є безумовним саме на дату набуття чинності такого рішення, адже об'єктивно не може враховувати обставини, які виникли хронологічно пізніше.

Водночас, правомірність заявлених вимог на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України залежить від наявності факту прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем протягом саме заявленого періоду нарахування (червень 2015 року по травень 2018 року) відповідно до ст.610 та ч.1 ст.612 цього Кодексу.

Слід зазначити, що спору щодо здійснення платежів в сумі 6 558 559 грн 20 коп. поза межами строків, визначених п. 6.1. договору поставки між сторонами в межах цієї справи не має.

Суд наголошує, що вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природу та підстави виникнення боргу, що відповідає правовій позиції Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеній у постанові від 24.04.2018 року у справі №904/8731/17.

Однак, у цій справі спір між сторонами вирішений у зв'язку з постановленим та діючим рішенням Господарського суду Рівненської області від 22.06.2010 року у справі №14/83, тоді як Мирова угода затверджена ухвалою суду в порядку ст. 121 Господарського кодексу України (в редакції, на дату її затвердження) після прийняття такого рішення. Таким чином, вказана Мирова угода не припиняє спору на узгоджених сторонами умовах, що мало б місце, якщо вона (мирова угода) була б укладена та затверджена в порядку ст.78 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, на дату її затвердження) до прийняття рішення судом.

Винесення судом рішення про стягнення заборгованості за договором поставки природного газу №06/09-47 від 30.01.2009 року не змінює правову природу зобов'язань та не обмежує сторін у можливості подальшого укладення угод в межах правовідносин за даними зобов'язаннями, так як застережень протилежного ч. 1 ст.651 Цивільного кодексу України або в іншому законі не має, що зумовлює застосування з цього приводу дозвільного принципу, встановленого ч. 1 ст. 19 Конституції України та ч. 1 ст. 12 Цивільного кодексу України.

Правовою підставою укладення мирової угоди сторонами вказано п. 2.6. ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", який, згідно позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02.07.2013 року у справі №3-13гс13 та від 20.05.2014 року у справі №3-17гс14, передбачає обов'язковість укладення договору на реструктуризацію заборгованості за спожитий газ, та метою якого (Закону) є вирішення проблеми сплати боргів, забезпечення умов для підвищення рівня поточних розрахунків за спожитий природний газ та електричну енергію, а також створення умов для поліпшення фінансово-економічного стану підприємств, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, а також суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність, пов'язану з постачанням природного газу та електричної енергії за регульованими тарифами, запобіганню їх банкрутству тощо.

Пункт 2.6. ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", який розповсюджувався на сторін цієї справи на момент укладання Мирової угоди в силу ст. 1 Закону та зважаючи на період формування несплаченої заборгованості, не містить будь-яких обмежень можливості укладення договору на реструктуризацію через наявність винесеного судового рішення про стягнення грошових коштів. Крім того, тлумачення цього Закону у спосіб, що вказував би на запровадження таких обмежень для боржника було б несумісним з метою цього Закону та вимогами щодо недискримінації за будь-якою з ознак, встановлених ст. 14 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, прийнятність до застосування якої зумовлена тим, що вказаний Закон безпосередньо стосується аспектів конвенційного права "мирного володіння" своїм майном (ст. 1 Першого протоколу Конвенції).

Водночас, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, обов'язковий статус та механізм примусового виконання якого встановлений ст. 129-1 Конституції України та ст. ст. 326, 327 Господарського процесуального кодексу України (чинної редакції, проте аналогічні приписи містила редакція Господарського процесуального кодексу України на момент укладання сторонами затвердженої 20.06.2012 року мирової угоди), відповідно, створює колізію в правовому регулюванні питання відносно порядку погашення реструктуризованої заборгованості, що ставить під загрозу досягнення передбачених Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" цілей такої реструктуризації. На переконання суду, належним способом вирішення вказаної колізії є забезпечення відповідності виконання рішення умовам, відображеним в угоді про реструктуризацію, що об'єктивно зумовлює необхідність залучення суду до розв'язання цього питання.

Також суд зазначає, що Мирова угода відповідає вказаним вимогам договору про реструктуризацію, оскільки в частині узгодження уповноваженими представниками сторін забезпечує належне волевиявлення, спрямоване на реструктуризацію заборгованості відповідно до Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" (п. 3 мирової угоди), та з урахуванням її затвердження судом в порядку ст. 121 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, на дату затвердження), забезпечує виконання судового рішення в межах такої реструктуризації.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України не вбачається іншого варіанту забезпечення боржнику можливості фактичної реалізації передбачених п. 2.6. ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" прав на реструктуризацію заборгованості за умов вже наявного чинного судового рішення, порядок і строки примусового виконання якого регламентуються Законом України "Про виконавче провадження", яким не передбачено можливості позасудового корегування строків примусового виконання грошового зобов'язання, відносно якого було ухвалено судове рішення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що затверджена ухвалою Господарського суду Рівненської області від 20.06.2012 року Мирова угода в повній мірі відповідає визначенню правочину згідно з вимогами ст. 202 Цивільного кодексу України (волевиявлення сторін, спрямоване на зміну наявних цивільних прав та обов'язків щодо грошових зобов'язань з оплати спожитого природного газу), що узгоджується з позицією Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеній у постанові від 17.04.2018 року у справі №917/672/17.

Правова позиція Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, на яку посилається позивач, не підлягає застосуванню в даному випадку, оскільки:

- Верховний суд не розглядав справу в контексті положень спеціальних приписів п. 2.6. ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію"», тоді як в цій справі Мирова угода містить безпосередньо вказівку на її укладання саме на підставі спеціальної норми;

- заперечення наявності у Мировій угоді статусу договору в цивільному/господарсько-правовому розумінні здійснено в контексті висновку про невідповідність її ознакам новації у розумінні ст.604 Цивільного кодексу України, з чим суд погоджується, оскільки укладання та затвердження Мирової угоди дійсно не змінили правову природу грошового зобов'язання.

З огляду на викладене, суд наголошує, що в даному випадку Мирова угода не є новацією, проте з урахуванням реструктуризації заборгованості в порядку п. 2.6. ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" мала своїм наслідком відповідно до ч. 1 ст. 651 та ст. 654 Цивільного кодексу України зміну строку.

Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення Відповідачем змінених умов виконання грошового зобов'язання, встановлених узгодженим сторонами і затвердженим судом графіком виконання зобов'язання, що відповідно свідчить про відсутність прострочення такого грошового зобов'язання у розумінні ст. 610 та ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України.

Оцінивши докази за критеріями їх належності, допустимості, достовірності, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" про стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 537 704 грн 93 коп., 3% річних у розмірі 1 021 368 грн 61 коп., у зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Щодо посилань відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи те, що у спірному випадку визначені цивільним законодавством підстави для стягнення інфляційних втрат та 3% річних відсутні, тобто, фактично, не встановлено порушення прав та інтересів позивача, позовна давність в цьому випадку не застосовується, оскільки в заявлених позовних вимогах судом відмовляється по суті, і сплив позовної давності (за вказаних обставин) не впливає на суть винесеного рішення.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Рівненської області (п.17.5 ч.1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: https://court.gov.ua/sud5019/.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2018 року.

Суддя Церковна Н. Ф.