ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.11.2018 Справа № 920/533/18
Господарський суд Сумської області у складі судді Спиридонової Н.О. при секретарі судового засідання Гребенюк С.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/533/18 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ФУД ДЕВЕЛОПМЕНТ» (вул. Полковника Ганжі, буд. 16, м. Тульчин, Вінницька область, 23600, ідентифікаційний код 40395732),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Охтирська молочна промислова компанія «СЛАВІЯ» (вул. М. Хвильового, буд. 1 а, м. Охтирка, Сумська область, 42700, ідентифікаційний код 37761522),

про стягнення 650798,63 грн.

представники сторін:

позивача - Геєць Т.О. за довіреністю № 17 від 26.04.2017 приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції,

відповідача - Борик О.О. за довіреністю б/н від 03.07.2018.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФУД ДЕВЕЛОПМЕНТ» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Охтирська молочна промислова компанія «СЛАВІЯ» на свою користь 650798,63 грн. заборгованості, з яких: 276803,39 грн. пені, 221811,22 грн. 10 % штрафу, 27838,14 грн. 3 % річних, 124345,88 грн. інфляційного збільшення та просить суд стягнути з відповідача судовий збір в сумі 9761,98 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № 11-01-2017 від 11.01.2017, укладеного між сторонами щодо поставки товару, а також припиненням зобов'язання відповідача по оплаті вартості поставленого товару за договором поставки шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог вих. № 17 від 28.03.2016.

13.08.2018 від відповідача до суду надійшов відзив на позов вих. № 08/08/01 від 08.08.2018, в якому відповідач просить суд залишити позов без розгляду у зв'язку з перебуванням на розгляді у господарському суді Полтавської області справи між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Позивач надав суду відповідь б/н від 14.09.2018 (вх. № 7036 від 26.09.2018) на відзив, в якій просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та зазначив, що вважає твердження відповідача, наведені у відзиві, необґрунтованими, безпідставними, та такими, що суперечать нормам чинного законодавства України, оскільки вимоги відповідача про залишення позову без розгляду не відповідають дійсним обставинам справи і не можуть бути задоволені судом, адже сторони (позивачі та відповідачі), підстави та предмет спорів у справах № 917/509/18 та № 920/533/18 є різними.

Крім наведеного, представник позивача зазначає, що відповідач у відзиві на позов не спростував твердження та аргументи позивача по суті позовних вимог. Всі доводи, які відповідач навів у відзиві, на думку позивача, є не достовірними, жодними доказами не підтвердженими та такими, що суперечать пункту 3 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

Стосовно клопотання відповідача щодо залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як вбачається з рішення господарського суду Полтавської області від 07.09.2018 у справі № 917/509/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Охтирська молочна промислова компанія «СЛАВІЯ» до Решетилівської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «ФУД ДЕВЕЛОПМЕНТ» про стягнення 5416202,18 грн., предметом розгляду у даній справі є заборгованість, яка виникла на підставі договору поставки продукції від 01.12.2016, укладеного між сторонами, який не є предметом розгляду у даній справі.

Крім того, рішенням господарського суду Полтавської області від 07.09.2018 у справі № 917/509/18 встановлено, заборгованість відповідача у даній справі перед позивачем, яка зарахована судом на підставі заяви про припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог № 17 від 28.03.2018, є основною заборгованістю, яка виникла на підставі договору № 11-10-2017 від 11.01.2017 та не є штрафними санкціями за порушення строку виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, суд не встановив підстав для залишення позовної заяви без розгляду в порядку вимог пункту 3 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України, а обставини справи, в тому числі встановлення моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання підлягають встановленню судом по суті розгляду даної справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 185 Господарського процесуального кодексу України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи те, що судом остаточно з'ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників судового процесу, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, судом, ухвалою від 02.10.2018 закрито підготовче провадження у справі № 920/533/18 та призначено зазначену справу до судового розгляду по суті на 23.10.2018.

В судовому засіданні, розпочатому 23.10.2018 о 12 год. 40 хв. відповідно до приписів частини другої статті 216 та частини п'ятої статті 233 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено протокольну ухвалу про оголошення перерви в судовому засіданні до 10 год. 00 хв. 01.11.2018.

01.11.2018 представник позивача Геєць Т.О. за довіреністю № 17 від 26.04.2017 приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у відповідності до вимог статті 197 Господарського процесуального кодексу України.

01.11.2018 представник відповідача заявив усне клопотання про огляд судом в судовому засіданні оригіналу договору № 11-10-2017 від 11.01.2017, проте суд відмовляє у задоволення зазначеного усного клопотання представника відповідача з огляду на те, що представник позивача приймав участь у даному судовому засіданні в режимі відеоконференції і суд не вбачає можливості здійснити огляд оригіналу договору № 11-10-2017 від 11.01.2017, наявного у позивача, під час відеоконференції, а також, приймаючи до уваги те, що вищезазначений договір на момент розгляду справи є чинним, підписаний уповноваженими представниками сторін та неоскаржувався відповідачем у встановленому законодавством порядку, а відкладення розгляду даної справи є безпідставним затягуванням розгляду даної справи по суті.

Крім того, у зв'язку з відсутністю підстав для відкладення розгляду даної справи по суті в межах строків, встановлених частиною другою статті 195 Господарського процесуального кодексу України, суд не вбачає можливості для відкладення розгляду даної справи (оголошення перерви в судовому засідання).

Згідно зі статті 194 Господарського процесуального кодексу України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 114 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

В судовому засіданні 01.11.2018 на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини.

11.01.2017 між Решетилівською філією Товариства з обмеженою відповідальністю «ФУД ДЕВЕЛОПМЕНТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Охтирська молочна промислова компанія «Славія» укладено договір поставки № 11-01 -2017 (далі - договір), у відповідності до пункту 1.1. договору, позивач зобов'язується передати окремими партіями у власність відповідача товар, а відповідач зобов'язується прийняти цей товар та оплатити його на умовах, визначених даним договором.

Згідно пункту 3.1 договору ціна за одиницю товару вказується у накладних.

Пунктами 3.5, 3.6 договору визначено, що оплата здійснюється у безготівковій та/або готівковій формах шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача, що вказаний у договорі, та/або внесення їх до каси та/або на поточний рахунок останнього у термін 7 (сім) календарних днів.

Відповідно до пункту 4.5 договору, датою поставки товару вважається дата фактичного отримання товару та підписання товарних (товарно-транспортних) накладних. Перехід права власності на товар відбувається в момент поставки товару покупцю та підписання товарно-транспортних накладних.

З матеріалів справи вбачається, що період з 25.04.17 по 31.10.17 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 2218112,16 грн., у т.ч. ПДВ, що підтверджується видатковими накладними, підписаними уповноваженими представниками сторін, а саме: TF0РФД-5 від 25.04.2017 на суму 9513,90 грн., TF0РФД-11 від 28.04.2017 на суму 10179,60 грн., TF0РФД-1 від 01.05.2017 на суму 9894,00 грн., TF0РФД-30 від 12.10.2017 на суму 156928,86 грн., TF0РФД-33 від 13.10.2017 на суму 176301,72 грн., TF0РФД-36 від 14.10.2017 на суму 169521,48 грн., TF0РФД-37 від 15.10.2017 на суму 111930,72 грн., TF0РФД-39 від 15.10.2017 на суму 153835,08 грн., TF0РФД-41 від 16.10.2017 на суму 175563,84 грн., TF0РФД-42 від 17.10.2017 на суму 120903,96 грн., TF0РФД-45 від 18.10.2017 на суму 155027,04 грн., TF0РФД-56 від 25.10.2017 на суму 154018,80 грн., TF0РФД-57 від 26.10.2017 на суму 90806,04 грн., TF0РФД-58 від 27.10.2017 на суму 130791,96 грн., TF0РФД-59 від 28.10.2017 на суму 145070,64 грн., TF0РФД-60 від 28.10.2017 на суму 101813,40 грн., TF0РФД-61 від 29.10.2017 на суму 135752,76 грн., TF0РФД-62 від 30.10.2017 на суму 115128,00 грн., TF0РФД-63 від 31.10.2017 на суму 95130,36 грн.

Проте відповідач не здійснив оплату товару отриманого за вищезазначеними видатковими накладними в строки та порядку передбачені пунктами 3.5 та 3.6 укладеного між сторонами договору, чим порушив умови укладеного між сторонами договору, а також права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що підставою виникнення господарських зобов'язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено обов'язок суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини першої статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (частина перша статті 662 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1 частини першої статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 10.09.2018 у справі № 908/24/18.

28.03.2018 зобов'язання відповідача з оплати поставленого товару за договором на суму 2218112,16 грн. припинилися на підставі заяви про припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог вих. № 17 від 28.03.18 (а.с. 59).

Згідно статті 601 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 203 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав, або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Таким чином, станом на 28.03.2018 у відповідача існували прострочені зобов'язання перед позивачем.

За прострочення виконання грошових зобов'язань позивач вимагає стягнути з відповідача пеню в сумі 276803,39 грн. та 10 % штрафу від суми заборгованості в сумі 221811,22 грн. нарахованих за періоди: з 03.05.2017 по 27.03.2018, з 06.05.2017 по 27.03.2018, з 09.05.2017 по 27.03.2018, з 20.10.2017 по 27.03.2018, з 21.10.2017 по 27.03.2018, з 22.10.2017 по 27.03.2018, з 23.10.2017 по 27.03.2018, з 23.10.2017 по 27.03.2018, з 24.10.2017 по 27.03.2018, з 25.10.2017 по 27.03.2018, з 26.10.2017 по 27.03.2018, з 02.11.2017 по 27.03.2018, з 03.11.2017 по 27.03.2018, з 04.11.2017 по 27.03.2018, з 05.11.2017 по 27.03.2018, з 05.11.2017 по 27.03.2018, з 06.11.2017 по 27.03.2018, з 07.11.2017 по 27.03.2018, з 08.11.2017 по 27.03.2018.

На підтвердження розміру пені, штрафу, річних та інфляційних позивачем додано до позовної заяви обґрунтований розрахунок суми штрафних санкцій, річних та інфляційних (а.с. 34-38).

Згідно пункту 6.2 договору, якщо товар не буде оплачений у термін 7 (сім) календарних днів, покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого в строк товару за кожен день затримки. У випадку затримки оплати вартості товару на строк, що перевищує 30 днів, покупець додатково оплачує постачальнику штраф у розмірі 10 % від вартості неоплаченого в строк товару.

Пунктом 6.6 договору встановлено, що штрафні санкції нараховуються за весь час прострочення виконання зобов'язань за договором

Відповідно до частини другої статті 193 та частини першої статі 216 Господарського кодексу України, порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами або договором; учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 10.09.2018 у справі № 908/24/18 та від 10.09.2018 у справі № 908/20/18.

З урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю.

Пеня та інші нарахування у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань визначаються позивачем у твердій сумі на час подання позову і включаються в ціну останнього, з якої сплачується судовий збір у встановленому законом розмірі. Розрахунок відповідної суми може бути викладений у позовній заяві або доданий до неї.

Відповідальність відповідача за несвоєчасну оплату або несплату одержаного товару у вигляді стягнення пені та 10 % штрафу передбачені пунктами 6.2, 6.6 договору, а тому позивач має право вимагати від відповідача сплатити пеню за кожен день прострочення платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості. Пеня нараховується за весь період прострочення з дати закінчення строку оплати кожного відповідного рахунку до моменту повної оплати відповідачем ціни договору. А також позивач має право вимагати від відповідача сплатити штраф у розмірі 10 % від вартості неоплаченого в строк товару. Штраф сплачується за кожне порушення строків проведення оплати, встановлених договором.

Частина шоста статті 232 Господарського кодексу України встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Права позивача щодо стягнення з відповідача пені та штрафу передбачені умовами вищевказаного договору (пунктами 6.2, 6.6 договору), тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 276803,39 грн. та 10 % штрафу від суми заборгованості в сумі 221811,22 грн. нарахованих за періоди: з 03.05.2017 по 27.03.2018, з 06.05.2017 по 27.03.2018, з 09.05.2017 по 27.03.2018, з 20.10.2017 по 27.03.2018, з 21.10.2017 по 27.03.2018, з 22.10.2017 по 27.03.2018, з 23.10.2017 по 27.03.2018, з 23.10.2017 по 27.03.2018, з 24.10.2017 по 27.03.2018, з 25.10.2017 по 27.03.2018, з 26.10.2017 по 27.03.2018, з 02.11.2017 по 27.03.2018, з 03.11.2017 по 27.03.2018, з 04.11.2017 по 27.03.2018, з 05.11.2017 по 27.03.2018, з 05.11.2017 по 27.03.2018, з 06.11.2017 по 27.03.2018, з 07.11.2017 по 27.03.2018, з 08.11.2017 по 27.03.2018, є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі вимог статей 549-552, 629 Цивільного Кодексу України.

За несвоєчасну оплату переданого товару, позивач вимагає стягнути з відповідача на його користь 3 % річних в сумі 27838,14 грн. та інфляційні втрати в сумі 124345,88 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку річних та інфляційних, сума процентів в розмірі 3 % річних від простроченої суми складає 27838,14 грн. та сума інфляційних нарахувань складає 124345,88 грн. за періоди: за періоди: з 03.05.2017 по 27.03.2018, з 06.05.2017 по 27.03.2018, з 09.05.2017 по 27.03.2018, з 20.10.2017 по 27.03.2018, з 21.10.2017 по 27.03.2018, з 22.10.2017 по 27.03.2018, з 23.10.2017 по 27.03.2018, з 23.10.2017 по 27.03.2018, з 24.10.2017 по 27.03.2018, з 25.10.2017 по 27.03.2018, з 26.10.2017 по 27.03.2018, з 02.11.2017 по 27.03.2018, з 03.11.2017 по 27.03.2018, з 04.11.2017 по 27.03.2018, з 05.11.2017 по 27.03.2018, з 05.11.2017 по 27.03.2018, з 06.11.2017 по 27.03.2018, з 07.11.2017 по 27.03.2018, з 08.11.2017 по 27.03.2018.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в сумі 27838,14 грн. та інфляційних втрат в сумі 124345,88 грн. за вищезазначені періоди є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на все вищевикладене, позовні вимоги позивача у даній справі підлягають задоволенню у повному обсязі.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в сумі 9761,98 грн. покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73, 74, 76-79, 123, 129, 185, 233, 236-238, 240, 256 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Охтирська молочна промислова компанія «СЛАВІЯ» (вул. М. Хвильового, буд. 1 а, м. Охтирка, Сумська область, 42700, ідентифікаційний код 37761522) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФУД ДЕВЕЛОПМЕНТ» (вул. Полковника Ганжі, буд. 16, м. Тульчин, Вінницька область, 23600, ідентифікаційний код 40395732) 10 % штрафу в сумі 221811,22 грн., пеню в сумі 276803,39 грн., 3 % річних в сумі 27838,14 грн., інфляційні нарахування в сумі 124345,88 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 9761,98 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Згідно статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 12 листопада 2018 року.

Суддя Н.О. Спиридонова