ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2018 Справа №914/1418/18

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Кіри О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтех-пак», Львівська область, м.Жидачів,

до Відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Терміт», Львівська область, м.Львів

про: стягнення боргу за Договором поставки від 31.03.2014р. №31.03./4

ціна позову: 673756,15грн.

Представники:

Позивача: Тютько А.Б. - представник (довіреність від 20.07.2018р. б/н);

Відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

31.07.2018р. на розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтех-пак» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Терміт» про стягнення 641300,76грн. суми основного боргу за Договором поставки від 31.03.2014р. №31.03/4, а також 10411,91 грн. трьох відсотків річних та 22043,48 грн. інфляційних втрат за порушення Відповідачем порядку і строку здійснення оплати поставки товару за Договором; ціна позову: 673756,15грн.

Підставою позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем умов договору поставки від 31.03.2014р. №31.03/4 в частині оплати поставленого за Договором товару.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.08.2018р. суд постановив позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтех-пак» залишити без руху; надати Товариству з обмеженою відповідальністю «Промтех-пак» десятиденний строк з моменту вручення ухвали для усунення недоліків поданої позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 10.08.2018р. суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 04.09.2018р.

Окрім того, ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.09.2018р. суд постановив відхилити заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтех-пак» про збільшення розміру позовних вимог від 04.09.2018р. (вх.№2289/18).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.09.2018р. суд постановив підготовче засідання відкласти на 18.09.2018р.

Також, ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.09.2018р. суд постановив заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтех-пак» від 04.09.2018р. (вх.№2431/18) про зміну предмета позову у справі №914/1418/18 прийняти; подальший розгляд справи здійснювати з врахуванням заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтех-пак» від 04.09.2018р. (вх.№2431/18) про зміну предмета позову.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.09.2018р. суд постановив підготовче засідання відкласти на 02.10.2018р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області у даній справі від 02.10.2018р. суд постановив закрити підготовче засідання та призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 23.10.2018р.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

Процесуальні права та обов'язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердив представник Позивача в судовому засіданні, йому відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання від Учасників справи про роз'яснення прав та обов'язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представники Позивача в судове засідання з'явились, в судовому засіданні надали усні пояснення по суті спору з обґрунтуванням підстав до задоволення позову, надали оригінали документів, належним чином завірені копії яких долучено до позовної заяви для огляду судом, зазначили про неможливість врегулювання спору між сторонами у добровільному порядку та подання всіх наявних у Позивача доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, 02.10.2018р. подав заяву (вх. №36543/18), у якій зазначає про часткове погашення суми основного боргу перед Позивачем в розмірі 40000грн., визнає позовні вимоги Позивача про стягнення 601300,76грн. суми основного боргу, 10411,91 грн. трьох відсотків річних та 22043,48 грн. інфляційних втрат, повідомляє про те, що йому відомі наслідки визнання позову та просить суд розглядати справу за відсутності повноважного представника Відповідача.

Позиція Позивача:

Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 641300,76грн. суми основного боргу за Договором поставки від 31.03.2014р. №31.03/4, а також 10411,91грн. трьох відсотків річних та 22043,48грн. інфляційних втрат за період з 23.09.2017р. по 03.09.2018р.

Позиція Відповідача:

Відповідач зазначає про часткове погашення суми основного боргу перед Позивачем в розмірі 40000грн. та визнає позовні вимоги Позивача про стягнення 601300,76грн. суми основного боргу, 10411,91 грн. трьох відсотків річних та 22043,48 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.9 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з'ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання Відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представника Відповідача за наявними у справі матеріалами.

Спір розглядається з урахуванням поданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Промтех-пак» заяви від 04.09.2018р. (вх.№2431/18) про зміну предмета позову.

За результатами дослідження наданих Позивачем доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

31.03.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Промтех-Пак» (надалі - Позивач, Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Терміт» (надалі - Відповідач, Покупець) укладено Договір поставки №31.03/04 (надалі - Договір), відповідно до п.п.1.1., 1.2. якого Постачальник зобов'язувався забезпечити поставку товару та передати його у власність Покупця, а Покупець прийняти та оплатити його на умовах Договору. найменування товару: паперові мішки. Тип та конструкція мішків, кількість, ціна і вартість вказується окремими специфікаціями в додатках, котрі є невід'ємною частиною Договору.

Згідно пункту 1.3. Договору загальна кількість товару, що поставляється за Договором складає 1000000 шт. За домовленістю Сторони можуть узгодити зміну кількості товару, що поставляється, шляхом підписання додаткової угоди.

Відповідно до пунктів 2.1. та 2.2. Договору одиниця виміру товару - штука. Загальна кількість товару, що поставляється в одній партії, визначається на основі письмової заявки Покупця.

Згідно пункту 4.1. Договору товар повинен бути повністю поставлений на підставі письмової заявки Покупця протягом терміну, котрий узгоджений між Сторонами в усній формі при умові виконання всіх інших умов Договору.

Відповідно до пункту 5.1. Договору ціна за одиницю товару зазначається в додатках-специфікаціях до Договору, котрі є його невід'ємною частиною.

Ціни за Договором в специфікаціях зазначаються без урахування ПДВ, з виділенням окремим рядком ПДВ в розмірі, затвердженому законодавством України на день відвантаження товару (п.5.2. Договору).

Пунктом 7.1. Договору сторонами погоджено порядок оплати: 100 відсоткова оплата з відтермінуванням платежу до тридцяти календарних днів від дати відвантаження товару. За домовленістю обох Сторін можуть бути інші умови оплати, тоді це вказується в специфікації, яка складається для окремої партії товару.

Відповідно до пунктів 7.2-7.4. Договору вид розрахунків: безготівковий; валюта: Українська гривня; датою виконання оплати вважається дата зарахування грошей на розрахунковий рахунок Постачальника.

Поставка здійснюється на умовах, зазначених у специфікації на окрему партію товару (п.8.1. Договору).

Відповідно до пункту 12.1. Договору Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31.12.2014р., а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання.

Пунктом 12.2. Договору Сторонами визначено, що за згодою Сторін Договір може бути пролонговано на наступний рік.

Згідно пункту 13.1. Договору за невиконання або неналежне виконання умов Договору Сторони несуть відповідальність згідно діючого законодавства України.

Додатком від 24.06.2014р. №6 до Договору Сторонами погоджено продовжити строк дії Договору до 31.12.2015р., Додатком від 28.12.2015р. №10 - до 31.01.2017р., Додатком від 31.01.2018р. №23 - до 31.01.2019р.

Окрім того, Додатками від 31.03.2014р. №22, від 07.08.2017р. №19, від 07.11.2017р. №21, від 17.04.2018р. №24, від 18.06.2018р. №25 Сторонами встановлені специфікації на поставки товару за договором.

Вказаний Договір та Додатки до нього підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб - Сторін Договору.

Позивач в обґрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно Видаткових накладних від 07.08.2017р. №07081 на суму 185793,61грн., від 23.08.2017р.№23082 на суму 255344,11грн., від 07.11.2017р. №07112 на суму 53898,08грн., від 07.12.2017р. №07121 на суму 53527,97грн., від 17.04.2018р. №17041 на суму 55319,04грн., від 18.06.2018р. №18062 на суму 104260,16грн. на загальну суму 708142,97грн. Вказані Видаткові накладні підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток юридичних осіб - Сторін Договору.

Факт поставки Позивачем Відповідачу товару за Договором підтверджується також долученими до матеріалів справи копіями Довіреностей на отримання товарно-грошових цінностей від 07.08.2017р. №84, від 23.08.2017р. №89, від 07.11.2017р. №114, від 07.12.2017р. №124, від 16.04.2018р. №17, від 18.06.2018р. №42, а також Товарно-транспортними накладними від 07.08.2017р. №0708/1, від 23.08.2017р. №2308/2, від 07.11.2017р. №0711/2, від 07.12.2017р. №0712/1, від 17.04.2018р. №1704/1, від 18.06.2018р. №1806/2.

Вказане також підтверджується Актом звіряння розрахунків між Сторонами від 09.11.2017р. б/н за період з 01.01.2017р. по 07.11.2017р., з якого вбачається, що станом на 09.11.2017р. сальдо на користь Позивача становить 677193,59грн. Вказаний Акт підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток юридичних осіб - Сторін Договору.

З підстав наведеного Позивач (з урахуванням поданої заяви від 04.09.2018р. (вх.№2431/18) про зміну предмета позову) просив суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 641300,76грн. суми основного боргу за Договором поставки.

02.10.2018р. Відповідачем подано клопотання (вх. №36639/18), у якому просить суд долучити до матеріалів справи Платіжні доручення від 17.08.2018р. №1074 на суму 5000грн., від 21.08.2018р. №1094 на суму 5000грн., від 31.08.2018р. №1130 на суму 10000грн., від 11.09.2018р. №1150 на суму 10000грн. та від 19.09.2018р. №1177 на суму 10000грн., якими підтверджується часткове погашення Відповідачем 40000грн. суми основного боргу, стягнення якої є предметом спору у справі. Впродовж розгляду справи Учасниками справи визнано факт часткового погашення суми основного боргу згідно вказаних Платіжних доручень, що підтвердив в судовому засіданні 23.10.2018р. і представник Позивача.

Крім того, Позивач за порушення Відповідачем порядку і строку здійснення оплати поставленого за Договором товару просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 10411,91 грн. трьох відсотків річних та 22043,48 грн. інфляційних втрат за період з 23.09.2017р. по 03.09.2018р.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому суд зазначає, що підписання Відповідачем Видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і які відповідають вимогам, зокрема ст.9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарських операцій і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами ч. 1 ст. 692 ЦК України. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012).

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Приписами п.2 ч.1 ст.231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

02.10.2018р. Відповідачем подано клопотання (вх. №36639/18), у якому просить суд долучити до матеріалів справи Платіжні доручення від 17.08.2018р. №1074 на суму 5000грн., від 21.08.2018р. №1094 на суму 5000грн., від 31.08.2018р. №1130 на суму 10000грн., від 11.09.2018р. №1150 на суму 10000грн. та від 19.09.2018р. №1177 на суму 10000грн., якими підтверджується часткове погашення Відповідачем 40000грн. суми основного боргу, стягнення якої є предметом спору у справі. В судовому засіданні 23.10.2018р. представником Позивача визнано факт часткового погашення суми основного боргу згідно вказаних Платіжних доручень.

Суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 4.4. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», що господарський суд закриває провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент відкриття провадження та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Львівської області від 10.08.2018р. суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 04.09.2018р. Відтак, предмет спору в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 40000грн. суми основного боргу припинив існування після відкриття провадження у справі.

В судовому засіданні суд роз'яснив представнику Позивача наслідки закриття провадження у справі, зокрема, що згідно ч.3. ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Нормою ч.4 ст.231 ГПК України визначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно пункту 13.1. Договору за невиконання або неналежне виконання умов Договору Сторони несуть відповідальність згідно діючого законодавства України.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена, зокрема у п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж. У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 №62-97р.

Окрім того, суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Перевіривши правильність розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних втрат за заявлений Позивачем період, суд встановив, що такий проведено Позивачем невірно, оскільки при розрахунку не враховано всіх поставок та фактичну кількість днів прострочення виконання зобов'язання з оплати поставленого за Договором Товару.

Таким чином судом встановлено, що сума нарахованих трьох відсотків річних за вказаний Позивачем період становить 16462,42грн., інфляційних втрат - 37687,43грн.

Перевірка розрахунку 3% річних та інфляційних втрат здійснена судом за допомогою інструменту "Калькулятори" системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН" (аналогічна правова позиція відображена у Постанові Верховного Суду від 14.02.2018р. у справі № 917/1622/16).

Згідно з ч.4 ст.191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази того, що визнання позову Відповідачем суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення Відповідачем порядку і строку виконання грошового зобов'язання з оплати поставленого за Договором Товару, беручи до уваги наявність вини Відповідача щодо неоплати вартості Товару, відсутність заперечень Відповідача як щодо факту поставки Товару за Договором так і щодо якісних та кількісних характеристик поставленого Товару, часткове погашення суми основного боргу за Договором після відкриття провадження у справі, визнання позову Відповідачем, перевіривши розрахунок нарахованих сум основного боргу, а також сум трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 601300,76грн. суми основного боргу, 10411,91 грн. трьох відсотків річних та 22043,48 грн. інфляційних втрат є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення повністю в межах заявлених позовних вимог, а провадження у справі в частині стягнення 40000грн. суми основного боргу слід закрити у зв'язку із відсутністю предмета спору.

При цьому суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази (а також не заявлено про наявність таких), що часткове визнання Відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб.

Окрім того, суд зазначає, що станом на час розгляду справи по суті заяв про збільшення розміру позовних вимог в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат Позивачем суду не заявлялось та не подавалось, в матеріалах справи така заява відсутня.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Нормою статті 7 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1762 гривень.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв'язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 9620грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору.

Окрім того, до заяви від 04.09.2018р. (вх.№2431/18) про зміну предмета позову Позивачем долучено Платіжне доручення від 03.09.2018р. №1830 про сплату судового збору за подання до господарського суду заяви про зміну предмета позову в розмірі 1762грн.

Належних, достатніх та допустимих доказів в підтвердження факту здійснення інших судових витрат Позивачем суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Як доказ сплати судових витрат Позивач подав Платіжне доручення від 20.07.2018р. №1787 про сплату судового збору за подання позовної заяви до господарського суду в розмірі 9620грн. Оригінал вказаного платіжного доручення є додатком №1 до позовної заяви.

Таким чином, загальна сума сплаченого Позивачем за подання позовної заяви до суду позовної заяви становить 11382грн.

З підстав наведеного судом встановлено, що сума позовних вимог з врахуванням заяви Позивача від 04.09.2018р. (вх.№2431/18) про зміну предмета позову складає 673756,15грн., відтак, сума судового збору, належного до сплати за подання вказаної позовної заяви до господарського суду становить 10106,34грн.

Окрім того, суд зазначає що Відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно до п.п.1, 5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору, недоведення Відповідачем розміру понесених у справі судових витрат суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 9506,34грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 9506,34грн. судового збору.

Окрім того, у зв'язку із внесенням Позивачем судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом Позивачу може бути повернено з Державного Бюджету України 1275,66грн. судового збору, у зв'язку із закриттям провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 40000грн. суми основного боргу - 600 грн.

З підстав відсутності клопотання Позивача про повернення сплаченого за подання позовної заяви до суду судового збору у зв'язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом та закриттям провадження у справі суд зазначає про відсутність правових підстав для такого повернення. Проте, вказане не позбавляє Позивача права на звернення до суду із відповідним клопотанням в майбутньому.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 42, п. 1, 3 ч. 1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 129, 165, 205, 216, 222, 235, 236 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 179, 193, 216, 218 Господарського кодексу України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 509, 526, 527, 530, 610-612, 627, 629, 632, 714 Цивільного кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Терміт» (79044, Львівська область, м.Львів, вул.Ак.Єфремова, буд.35; ідентифікаційний код 23958579) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтех-пак» (81700, Львівська область, Жидачівський район, м.Жидачів, вул.Друкарська, буд.10; ідентифікаційний код 36142377) 601300,76грн. суми основного боргу, 10411,91 грн. трьох відсотків річних та 22043,48 грн. інфляційних втрат та 9506,34грн. судового збору.

3. В частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Терміт» (79044, Львівська область, м.Львів, вул.Ак.Єфремова, буд.35; ідентифікаційний код 23958579) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтех-пак» (81700, Львівська область, Жидачівський район, м.Жидачів, вул.Друкарська, буд.10; ідентифікаційний код 36142377) 40000грн. основного боргу провадження у справі закрити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

6. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 24.10.2018р.

Головуючий суддя Фартушок Т. Б.