ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2018 р. Справа№ 910/5837/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.07.2018

у справі № 910/5837/18 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом ОСОБА_2

до Публічного акціонерного товариства «ДіВі Банк»

про визнання недійсним рішення загальних зборів

за відсутності представників учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 (надалі - ОСОБА_2, позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ДіВі Банк» (надалі - ПАТ «ДіВі Банк», відповідач), найменування якого в подальшому змінено на Акціонерне товариство «Компанія ДІВІ» (надалі - АТ «Компанія ДІВІ») про визнання недійсним з моменту прийняття рішення чергових Загальних зборів ПАТ «ДіВі Банк» від 25-27 квітня 2017 року.

Під час розгляду справи судом першої інстанції прийнято заяву позивача про зміну предмета позову, в якій позивач просив суд визнати недійсним з моменту прийняття рішення чергових (річних) Загальних зборів ПАТ «ДіВі Банк», оформлене протоколом №27 від 25.04.2018 (по питаннях 1 - 13).

27.06.2018 позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом:

- заборони ПАТ «ДіВі Банк» та всім його посадовим особам вчиняти дії, спрямовані на виконання Плану припинення здійснення банківської діяльності ПАТ «ДіВі Банк» без припинення юридичної особи в результаті ліквідації, що затверджений Загальними зборами ПАТ «ДіВі Банк», протокол №27 від 25.04.2018;

- заборони суб'єктам державної реєстрації, визначеним Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», вчиняти реєстраційні дії щодо ПАТ «ДіВі Банк», а саме: здійснювати державну реєстрацію змін до організаційно-правової форми ПАТ «ДіВі Банк», здійснювати державну реєстрацію змін до відомостей про ПАТ «ДіВі Банк» в частині виключення слова «банк» та здійснювати затвердження установчих документів в новій редакції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2018 у справі №910/5837/18 у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд виходив з того, що позивачем не було надано доказів, які підтверджували б наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування заявленого позивачем заходу забезпечення позову у даній справі; позивачем не доведено, що невжиття наведених ним заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_2 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення, яким вжити заходи забезпечення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що при прийнятті оскаржуваної ухвали судом не досліджено реальні та обґрунтовані підстави для вжиття заходів забезпечення позову, що підтверджені належними і допустимими доказами; судом не враховано, що заходи забезпечення позову, про які просить позивач, не порушують приписів ч. 5 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), яка встановлює заборону певних видів забезпечення позову у спорах, що виникають з корпоративних правовідносин; посадові особи відповідача здійснюють та у разі невжиття вказаних у заяві заходів забезпечення позову продовжать здійснювати дії для виконання Плану припинення здійснення банківської діяльності ПАТ «ДіВі Банк» без припинення юридичної особи в результаті ліквідації, що призведе до передчасного припинення банківської діяльності відповідача та відкликання банківської ліцензії на підставі оспорюваного рішення чергових Загальних зборів акціонерів ПАТ «ДіВі Банк».

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Ткаченка Б.О., суддів Зеленіна В.О., Смірнової Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.07.2018 відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою та призначено до розгляду на 01.08.2018.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач наголошував на тому, що заява позивача про забезпечення позову містить вимоги про заборону проводити Загальні збори акціонерів банку та заборону суб'єктам державної реєстрації вчиняти реєстраційні дії, що суперечить приписам ч. 5 ст. 137 ГПК України; твердження позивача про неможливість поновлення її прав та неможливість вплинути на рішення акціонерів щодо припинення здійснення банківської діяльності відповідача є таким, що не відповідає дійсності, оскільки в рамках виконання Плану припинення здійснення банківської діяльності ПАТ «ДіВі Банк» мають відбуватися наступні Загальні збори акціонерів, на яких затверджуватимуться результати його виконання, вирішуватиметься подальша доля банку та на яких ОСОБА_2 матиме можливість висловити свої заперечення та вплинути на рішення акціонерів; задоволення судом апеляційної скарги буде порушувати права інших акціонерів банку та не є адекватним і співрозмірним із заявленими позивачем вимогами.

31.07.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів, в якому позивач просив визнати поважною причину неподання ОСОБА_2 відповідних доказів суду першої інстанції, оскільки останні були отримані нею лише 30.07.2018, та врахувати їх під час розгляду апеляційної скарги.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» №454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

25.06.2018 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про юридичну особу - Північний апеляційний господарський суд, ідентифікаційний код 42262953.

Указом Президента України №295/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів», відповідно до підпункту 7 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, пункту 1 частини другої статті 53, частини третьої статті 82 і пункту 40 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», пункту 11 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» сформовано склад Північного апеляційного господарського суду шляхом переведення суддів.

Рішенням зборів суддів Північного апеляційного господарського суду №1 від 02.10.2018 визначено днем початку роботи Північного апеляційного господарського суду 3 жовтня 2018 року, про що в газеті «Голос України» №185 (6940) 03.10.2018 опубліковано відповідне повідомлення. Відтак, в силу приписів ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018, на виконання п. 4 розділу ІІІ Плану заходів з ліквідації апеляційних судів, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 20.09.2018 №475, матеріали оскарження у справі №910/5837/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2018 вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.07.2018 у справі №910/5837/18 прийнято до провадження, відкрито Північним апеляційним господарським судом апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання на 19.11.2018.

У судове засідання сторони явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 2 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що сторони не повідомили суд про поважність причин нез'явлення до суду апеляційної інстанції, з огляду на встановлені статтею 273 ГПК України строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності вказаних осіб.

Поставивши на обговорення клопотання позивача про долучення доказів, колегія суддів вирішила в його задоволенні відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

За приписами наведеної норми ГПК України апеляційний господарський суд розглядає справу повторно. За загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що зібрані місцевим господарським судом і покладені в основу рішення цього суду. Водночас, суд переглядає справу також і за додатково поданими апеляційному суду доказами. Втім, додаткові докази приймаються судом, якщо особа, яка подає докази, обґрунтує неможливість подання цих доказів місцевому господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції та при цьому, має довести обставини, що об'єктивно перешкоджали їй подати ці докази місцевому господарському суду.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що підставами для задоволення клопотання про додаткове подання доказів на підставі ч. 3 ст. 269 ГПК України можуть бути: а) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає, не знала і не могла знати про їх існування; б) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, і особа, яка їх подає, знала про їх існування, але не змогла надати їх суду з причин, які від неї не залежали; в) суд першої інстанції помилково виключив з судового розгляду надані особою докази, які мали значення для справи; г) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив особі в задоволенні клопотання про витребування чи залучення доказів, які мають значення для справи.

Оскільки обставини, яких не існувало на момент розгляду справи місцевим господарським судом не можуть бути предметом апеляційного розгляду, а тому і докази, на підтвердження таких обставин не можуть бути прийняті апеляційним судом в якості додаткових на підставі ч. 3 ст. 269 ГПК України.

З огляду на викладене, надані скаржником фотокопії повідомлення ПАТ «ДіВі Банк» про проведення позачергових Загальних зборів акціонерів 26.07.2018 за вих. №2018/07/06-1/2 від 06.07.2018, листа ПАТ «ДіВі Банк» за вих. №2018/07/11-1/1-БТ від 11.07.2018, докази щодо направлення та отримання вказаних документів та витяг з ЄДРПОУ від 31.07.2018 не можуть бути прийняті судом в якості додаткових доказів, адже, обставини, на підтвердження яких вони надані, виникли після постановлення судом оскаржуваної ухвали.

19.11.2018 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про відмову у забезпеченні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали, предметом позову у справі є позовні вимоги про визнання недійсним з моменту прийняття рішення чергових (річних) Загальних зборів ПАТ «ДіВі Банк», оформлене протоколом №27 від 25.04.2018 (по питаннях 1 - 13), яким, зокрема, затверджено План припинення банківської діяльності ПАТ «ДіВі Банк» без припинення юридичної особи, доручено Голові Правління ПАТ «ДіВі Банк» або особі, що виконує його обов'язки, забезпечити подання до Національного банку України вказаного Плану на погодження та доручено його виконання після погодження з Національним банком України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача не було повідомлено про проведення вказаних Загальних зборів акціонерів відповідача, а також про внесення змін до проекту порядку денного, у зв'язку з чим порушено права позивача як акціонера: по підготовці до розгляду питань порядку денного; по наданню своїх пропозицій щодо запропонованих питань (в тому числі, які додатково з'явились у порядку денному); на обов'язкове включення пропозицій (як акціонера, який володіє більш ніж 5% акцій) до проекту порядку денного загальних зборів акціонерів; на реєстрацію для участі у загальних зборах акціонерів; на можливість участі у загальних зборах акціонерів; на надання своїх доводів, міркувань та пропозицій з приводу покращення фінансового стану банківської установи, надання пропозицій щодо інвестування грошових коштів у банк та пошук відповідних пропозицій інвесторів тощо.

В обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову, позивач посилався на те, що виконання Плану припинення банківської діяльності ПАТ «ДіВі Банк» без припинення юридичної особи, який затверджено оспорюваним рішенням Загальних зборів акціонерів відповідача, матиме наслідком відкликання банківської ліцензії ПАТ «ДіВі Банк» Національним банком України, що, за твердженням позивача, зробить неможливим поновлення його прав у разі задоволення позову про визнання недійсним рішення чергових Загальних зборів акціонерів ПАТ «ДіВі Банк».

За приписами ст. 136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тобто положення вказаної статті пов'язують вжиття заходу забезпечення з ефективним захистом або поновленням порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, реальним виконанням судового рішення, а також із наявністю обставин, що достеменно свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Крім цього, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Так, за приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

При цьому, в силу положень ч. 1 ст. 74 ГПК України обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали, позивачем було надано суду першої інстанції копію Плану припинення здійснення банківської діяльності ПАТ «ДіВі Банк» без припинення юридичної особи в результаті ліквідації, що затверджений оспорюваним рішенням Загальних зборів ПАТ «ДіВі Банк» від 25.04.2018 (надалі - План).

Згідно з вказаним Планом відповідачем мають бути здійснені відповідні заходи щодо припинення ним здійснення банківської діяльності, зокрема, до 25.09.2018 - формування та затвердження загальними зборами акціонерів балансу припинення, звіту Голови Правління про завершення Плану припинення; протягом 5-ти робочих днів після затвердження Загальними зборами акціонерів балансу припинення та звіту Голови Правління про завершення Плану припинення здійснюється подання до Національного банку України клопотання про відкликання банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій та одночасно Загальними зборами акціонерів затверджується зміна найменування юридичної особи в частині виключення слова «банк» та затверджуються установчі документи в новій редакції (п.п. 10,11 Плану).

Відповідно до п. 12 Плану ПАТ «ДіВі Банк» зобов'язаний протягом 3-х робочих днів з дня прийняття рішення Національним банком України про відкликання банківської ліцензії здійснити державну реєстрацію змін до відомостей про банк, що містяться в ЄДРПОУ.

Отже, як обґрунтовано зазначає позивач, виконання Плану припинення здійснення банківської діяльності ПАТ «ДіВі Банк» без припинення юридичної особи матиме наслідком відкликання Національним банком України банківської ліцензії відповідача, що зробить неможливим поновлення прав ОСОБА_2 у разі задоволення її позову про визнання недійсними рішення чергових Загальних зборів акціонерів ПАТ «ДіВі Банк», на яких і було затверджено вказаний План та прийнято рішення про припинення здійснення банківської діяльності відповідача.

При цьому, здійснення заходів по припиненню банківської діяльності згідно вищевказаного Плану відповідачем не заперечувалось та, за твердженням позивача, підтверджувалось загальнодоступною інформацією з офіційного веб-сайту ПАТ «ДіВі Банк».

Таким чином, на переконання колегії суддів, позивачем надано належні та достатні докази на підтвердження викладених ним у заяві про забезпечення позову обставин.

Враховуючи вищевказане, невжиття заходів до забезпечення позову могло утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними вказаних рішень загальних зборів акціонерів відповідача, оскільки останній повинен був прийняти відповідні рішення згідно з Планом припинення здійснення банківської діяльності ПАТ «ДіВі Банк» без припинення юридичної особи в результаті ліквідації, наслідком чого є відкликання Національним банком України банківської ліцензії відповідача, а вчинення реєстраційних дій щодо внесення відповідних змін до відомостей в ЄДРПОУ унеможливило б виконання рішення у даній справі та призвело б до неможливості поновлення корпоративних прав позивача.

Крім того, колегія суддів вважає, що зазначені позивачем заходи забезпечення позову прямо стосуються предмета спору та підлягали застосуванню у даній справі, виходячи з наступного.

Положеннями ч. 1 ст. 137 ГПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві або виконувати щодо нього інші зобов'язання; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 № 755-IV (далі - Закон № 755-IV) державна реєстрація юридичних осіб - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі: документів, що подаються заявником для державної реєстрації; судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі.

Підставами для відмови у державній реєстрації, відповідно до ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», є наявність у Єдиному державному реєстрі відомостей про судове рішення щодо заборони проведення реєстраційної дії.

Відповідно до ч. 10 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна судова адміністрація України забезпечує передачу до Єдиного державного реєстру примірника судового рішення, яке тягне за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, судового рішення про арешт корпоративних прав та про заборону (скасування заборони) вчинення реєстраційних дій - у день набрання рішенням суду законної сили.

Частиною 5 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що направлення судових рішень, які тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, та про заборону (скасування заборони) вчинення реєстраційних дій здійснюється у порядку інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром та Єдиним державним реєстром судових рішень.

Отже, такий спосіб забезпечення позову як заборона вчинення реєстраційних дій прямо передбачений Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

При цьому, чинною редакцією Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» не передбачено обмежень щодо проведення реєстраційних дій за місцезнаходженням реєстраційної справи, а тому вчиняти реєстраційні дії стосовно ПАТ «ДіВі Банк» може будь-який державний реєстратор у будь-якій адміністративно-територіальній одиниці України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що за приписами п. 4 ч. 5 ст. 137 ГПК України не допускається забезпечення позову у спорах, що виникають з корпоративних відносин, шляхом заборони здійснювати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб покладені на них згідно із законодавством владні повноваження, крім заборони приймати конкретні визначені судом рішення, вчиняти конкретні дії, що прямо стосуються предмета спору.

З аналізу вказаної норми вбачається, що судом мають бути визначені конкретні дії, пов'язані з предметом позову, які забороняється вчиняти органам державної влади, до яких, у тому числі, належать суб'єкти державної реєстрації, визначені Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Підсумовуючи наведене, враховуючи предмет заявленого позову, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони ПАТ «ДіВі Банк» та всім його посадовим особам вчиняти дії, спрямовані на виконання Плану припинення здійснення банківської діяльності ПАТ «ДіВі Банк» без припинення юридичної особи в результаті ліквідації та заборони суб'єктам державної реєстрації вчиняти реєстраційні дії щодо ПАТ «ДіВі Банк», а саме: здійснювати державну реєстрацію змін до організаційно-правової форми ПАТ «ДіВі Банк», здійснювати державну реєстрацію змін до відомостей про ПАТ «ДіВі Банк» в частині виключення слова «банк» та здійснювати затвердження установчих документів в новій редакції до вирішення спору по суті, є належними та допустимими заходами забезпечення позову, що прямо стосуються предмету спору у даній справі, відповідають вимогам розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечують справедливий баланс інтересів обох сторін, а також гарантували б виконання рішення суду у даній справі, у випадку задоволення позовних вимог.

Колегія суддів також вважає, що вказані заходи забезпечення позову не обмежують права відповідача щодо його господарської діяльності до вирішення спору по суті, оскільки унеможливлюють лише прийняття рішень та внесення змін до відомостей ЄДРПОУ, що стосуються припинення здійснення банківської діяльності ПАТ «ДіВі Банк» без припинення юридичної особи в результаті ліквідації.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що на час постановлення оскаржуваної ухвали були наявні підстави для забезпечення позову у даній справі, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 є помилковим.

Разом з тим, як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, 28.09.2018 Господарським судом міста Києва прийнято рішення у даній справі, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Колегія суддів зазначає, що процесуальною підставою для застосування заходів забезпечення позову, визначеною ст. 136 ГПК України, є ті обставини, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тобто заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду, задля відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого рішення.

Враховуючи, що станом на час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.07.2018 у справі № 910/5837/18 вже прийнято рішення про відмову у задоволенні позову, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для забезпечення позову та вжиття вищевказаних заходів.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 277 ГПК України, є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а ухвала Господарського суду міста Києва від 04.07.2018 у справі № 910/5837/18 - скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.07.2018 у справі № 910/5837/18 задовольнити частково.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.07.2018 у справі № 910/5837/18 скасувати.

3. У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі № 910/5837/18 відмовити.

4. Матеріали оскарження ухвали від 04.07.2018 у справі № 910/5837/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 20.11.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук