РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.10.2018Справа № 910/4924/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Коваленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/4924/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль"

до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

про визнання правочинів недійсними

Представники учасників справи:

від позивача: Ціпар С.М. довіреність №1502/18-2/ТМ від 15.02.2018;

від відповідача-1: Лопатнікова А.В. довіреність №3012-К-О від 17.07.2018;

від відповідача-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - відповідач 1) та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (далі - відповідач 2) про визнання правочинів недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір фінансового лізингу №DNH2FLO6572 від 08.04.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" та договір добровільного страхування наземного транспорту №DNH0UA -16385S2 від 08.04.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" не відповідають вимогам чинного законодавства та порушують права та законні інтереси позивача. За твердженням позивача, при укладенні оспорюваних договорів він був введений в оману зі сторони відповідачів, зокрема в частині того, що: відповідач-1 передаючу майно в лізинг не був його власником; умовами договору встановлено право лізингодавця змінювати розмір лізингового платежу при коливанні валютного курсу; відповідач-1 відкрив не клієнтський рахунок для сплати позивачем лізингових платежів, а транзитний пасивний рахунок для обліку «іншої кредиторської заборгованості», та що договір страхування не був направлений на реальне настання правових наслідків, оскільки укладений раніше дати передачі майна в лізинг та оплати страхової суми.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/4924/18, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

06.06.2018, через відділ діловодства суду, від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує, оскільки позивачем не доведено наявності обману, як підстави для визнання договорів недійсними. За твердженнями відповідача-2, доводи позивача зводяться лише до наявності помилок під час укладення оскаржуваних договорів, які жодним чином не впливають на дійсність договорів.

23.06.2018, через відділ діловодства суду, надійшов відзив на позовну заяву від відповідача-1, в якому заперечив проти позову, з підстав того, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів щодо введення його в оману про умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу. Спірний договір містить всі істотні умови та підписаний уповноваженими представниками обох сторін з дотриманням вимог чинного законодавства, а не згода позивача з окремими умовами договору не тягне визнання договору недійсним в цілому.

17.07.2018 позивач подав, через відділ діловодства суду, клопотання про призначення у даній справі судової експертизи, з метою встановлення обставин чи відповідає вимогам чинного законодавства документальне оформлення операцій відповідачем-1 за оспорюваним договором фінансового лізингу.

В судовому засіданні 17.07.2018 суд, у відповідності до ч.ч. 4,5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про продовження строку підготовчого провадження у справі №910/4924/18 на тридцять днів та відкладення підготовчого засідання, про що свідчить протокол судового засідання від 17.07.2018.

В судовому засіданні 31.07.2018 суд, у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України відповідача-1 надати суду належним чином засвідчені копії правовстановлюючих документів на майно, яке передано в лізинг та відкладення підготовчого засідання, про що свідчить протокол судового засідання від 31.07.2018.

21.08.2018 позивач, через відділ діловодства, подав клопотання про призначення у даній справі судової експертизи, з метою встановлення обставин чи не має договір купівлі-продажу майна № DNH2FL06572 від 08.04.2016 ознак підробки.

В судовому засіданні 21.08.2018 суд, у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову в задоволенні клопотання позивача про призначення судової експертизи, яке подано 17.07.2018.

Так, статтею 98 Господарського процесуального кодексу України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Тоді як, позивач просить призначити судову експертизу, з питань, які не входять в предмет доказування у даній справі, так як питання правильності нарахування лізингодавцем лізингових платежів за договором, вирішується в спорі про стягнення заборгованості, а не у спорі про визнання договору недійсним.

Також, в даному судовому засіданні, судом, у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, з підстав того, що таке клопотання подано з порушенням вимог ст.ст. 80, 81 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 18.09.2018 суд, у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову в задоволенні клопотання позивача про призначення судової експертизи щодо договору купівлі-продажу майна №DNH2FL06572 від 08.04.2016, оскільки правомірність чи дійсність даного договору не є предметом даного судового спору.

Також, в судовому засіданні 18.09.2018, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до ч.ч. 4,5 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 09.10.2018.

Оскільки судове засідання призначене на 09.10.2018 не відбулось, у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді, ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2018 розгляд справи призначено на 25.10.2018.

В судовому засіданні 25.10.2018, судом у відповідності до ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву в розгляді справи по суті до 30.10.2018.

В судовому засіданні 30.10.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. В свою чергу, відповідач-1 проти задоволення позовних вимог заперечив.

Відповідач-2 в судові засідання не з'являвся, втім у поданому відзиві на позовну заяву просив суд, у випадку не з'явлення його представника в судове засідання, розглядати справу без його участі за наявними матеріалами.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач-2 був належним чином повідомлений про судове засідання для розгляду справи по суті і просив, у випадку його неявки, розгляд справи проводити без його участі, суд на місці постановив розгляд справи по суті проводити за його відсутності.

При цьому, судом також враховано, що за приписами ч.1 ст.9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач-2 не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду про дату, час та місце розгляду справи у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Пономарьов проти України", сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Разом з цим, під час розгляду справи, судом враховано, що частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов'язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (ч.3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 1, 2, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, розумні строки розгляду справи судом.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема, складність справи та поведінка заявників.

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки»).

У справі «Хосце проти Нідерландів» 1998 р. суд вирішив, що тривалість у 8,5 років є розумною у контексті ст. 6 Конвенції, в зв'язку зі складністю справи, а у справі «Чірікоста і Віола проти Італії», 15-річний строк розгляду визнано Європейським судом з прав людини виправданим, в зв'язку з поведінкою заявників.

Відтак, враховуючи вищевикладене, предмет даного судового спору та поведінку учасників справи, розгляд справи здійснено упродовж розумного строку.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 30.10.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

08.04.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" (лізингоодержувач) та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" (банк) укладено договір фінансового лізингу №DNH2FLО6572, відповідно до п. 1.1 якого банк здійснює придбання у власність у товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Новофарм» (продавець), а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка в платне користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу майно відповідно до специфікації (додаток № 1), що є невід'ємною частиною цього договору (далі - майно).

Відповідно до п. 1.2 договору фінансового лізингу, на дату укладання цього договору вартість майна становить: 3365730,00 грн., ПДВ 673146,00 грн., усього до оплати 4038876,00 грн.

Пунктом 1.4 договору фінансового лізингу встановлено, що авансовий платіж лізингоодержувача в рахунок оплати майна становить 413748,00 грн., що підлягає сплаті у день укладення даного договору фінансового лізингу на рахунок відкритий згідно п.1.5 цього договору.

При цьому, умовами п. 1.5 договору сторони погодили, що для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим договором Банк відкриває рахунок №1821.

Згідно п. 2.1 договору фінансового лізингу, вартість майна становить 4038876,00 грн. та складається з суми авансового платежу 413748,00 грн. та загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого лізингоодержувачу майна, 3625128,00 грн. згідно з графіком внесення лізингових платежів, зазначеним в додатку № 2.

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюється додатком №2 (п. 2.2 договору) і сплачуються вони на рахунок, зазначений у п.1.5 цього договору (п. 2.2.1 договору).

У п. 2.3.1 договору фінансового лізингу сторони зазначили, що лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, зазначений у п.1.5 цього договору, згідно додатку № 2 винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 0 гривень 00 копійок у день укладення цього Договору.

Винагороду за отримане в лізинг майно сторони погодили у розмірі 28 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, в дату сплати винагороди, якою є 25-е число кожного поточного місяця (п. 2.3.2 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору фінансового лізингу, передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акту прийому-передачі майна зазначеним у додатку № 4, що є невід'ємною частиною цього договору, (надалі - додаток №4) не пізніше 12 календарних днів після внесення авансового платежу, зазначеного у п.1.4 цього договору, на рахунок зазначений у п.1.5 цього договору. Строк передачі майна може змінюватись в залежності від дотримання продавцем строку постачання майна за договором купівлі-продажу укладеного між банком та продавцем, про що банк попередньо повідомляє лізингоодержувача. З моменту підписання сторонами додатку №4, до лізингоодержувача переходять всі ризики, пов'язані з користуванням і володінням майном (у тому числі ризики, пов'язані з відшкодуванням збитків та шкоди, заподіяних третім особам внаслідок використання майна). З моменту підписання додатку № 4, лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті експлуатації майна. Ризик невідповідності майна цілям використання цього майна несе лізингоодержувач.

За умовами п. 5.1 договору фінансового лізингу, лізингоодержувач після укладання цього договору зобов'язується укласти зі страховою компанією: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах", (надалі - страхова компанія) договір страхування строком на один рік, перебіг якого повинен починатись не пізніше дня фактичного отримання лізингоодержувачем майна на відповідальне зберігання згідно п. 9.1 цього договору, або безпосередньо у лізинг. У Договорі страхування повинне бути передбачено, що вигодонабувачем за договором є банк, та внесення змін у договір страхування без згоди банку не допускається. За договором страхування майно повинне бути застраховане на суму 4038876,00 гривень від наступних ризиків: ДТП за його участю без вини водія, ДТП за його участю за вини водія, незаконне заволодіння ТЗ (угон), протиправних дій третіх осіб, стихійних явищ, падіння предметів, нападу тварин, пожежі, самозаймання. Лізингоодержувач зобов'язується надати банку договір страхування та докази сплати страхового платежу в день підписання додатку № 4. З моменту передачі майна у відповідності до додатку № 4, відповідальність за збитки, заподіяні у зв'язку з будь-яким ушкодженням або знищенням майна, покладається на лізингоодержувача. Не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії зазначеного договору страхування лізингоодержувач зобов'язаний продовжити строк його дії на рік у встановленому законом порядку та надати банку докази цього та сплати страхової премії на другий рік. Аналогічним має бути порядок дій лізінгоодержувача зі спливом другого та кожного наступного року дії договору страхування. Загальний строк дії договору страхування повинен бути не меншим, ніж строк дії цього договору.

Відповідно до п. 11.2 договору фінансового лізингу, строк дії лізингу розпочинається з дати підписання договору до 25.01.2021 року.

Додатком №1 до договору фінансового лізингу (специфікація), сторони погодили, що об'єктом фінансового лізингу є: трактор CASE STX 500, № JEE0109038, 2005 р.в. вартістю 2019438,00 грн. та трактор CASE STX 500, № JEE0109040, 2005 р.в. вартістю 2019438,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що банк, на виконання умов договору фінансового лізингу, на підставі договору купівлі-продажу майна №DNH2FLO6572 від 08.04.2016 купив у Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Новофарм» для передачі у фінансовий лізинг ТОВ "Техно-Магістраль" майно згідно специфікації вартістю 4035876,00 грн.

За умовами п. 3.8 договору купівлі-продажу майна №DNH2FLO6572 від 08.04.2016 перехід до покупця (Банку) права власності на майно відбувається в момент підписання акту.

Відповідно до специфікації та акту № 1 прийому-передачі майна від 11.04.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Новофарм» передало, а Банк прийняв у власність майно (трактор CASE STX 500, № JEE0109038, 2005 р.в. та трактор CASE STX 500, № JEE0109040, 2005 р.в.).

В подальшому, Банк та позивач 11.04.2016 склали акт прийому-передачі майна, за яким позивач прийняв у лізинг майно (трактор CASE STX 500, № JEE0109038, 2005 р.в. вартістю 2019438,00 грн., трактор CASE STX 500, № JEE0109040, 2005 р.в. вартістю 2019438,00 грн.).

В свою чергу, позивач, на виконання умов п. 5.1 договору фінансового лізингу, 08.04.2016 року уклав, як страхувальник, з відповідачем-2 (страховик) договір добровільного страхування наземного транспорту №DNH0UA-16385S2, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користування та розпорядженням наземним транспортним засобом (трактор CASE STX 500, № JEE0109038, 2005 р.в. та трактор CASE STX 500, № JEE0109040, 2005 р.в.), що належить йому на правах власності, повного господарського відання, оперативного управління або інших законних підставах.

Позивач, вважаючи, що під час укладення спірних договорів його було введено в оману щодо умов даних договорів, зокрема в частині того, що: відповідач-1 передаючу майно в лізинг не був його власником; умовами договору фінансового лізингу встановлено право лізингодавця змінювати розмір лізингового платежу при коливанні валютного курсу, що не відповідає вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг»; відповідач-1 відкрив не клієнтський рахунок для сплати позивачем лізингових платежів, а транзитний пасивний рахунок для обліку «іншої кредиторської заборгованості», а також оскільки договір страхування не був направлений на реальне настання правових наслідків, так як укладений раніше дати передачі майна в лізинг та оплати страхової суми, звернувся до суду з позовом про визнання даних договорів недійсними.

Оцінюючи подані учасниками процесу докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-Магістраль» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтю 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тотожні положення містить й Господарський кодекс України (ч. 1 ст. 193 Господарський кодекс України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб'єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб'єктивні права за своїм розсудом.

Таким чином, правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип.

Важливим елементом свободи договору є воля та її зовнішній вираз - волевиявлення.

Отже, наявність укладених між позивачем та відповідачами оспорюваних договорів та факт їх виконання (що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи), свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти вказані договори, і що їхній зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідало внутрішній волі.

За змістом ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, сторони, за результатами досягнення згоди з усіх істотних умов договору уклали сам договір фінансового лізингу та договір страхування майна, що передається в лізинг, які стали обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

При цьому, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Водночас, статтею 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/14567/17.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Втім, під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину в тому числі з підстав введення позивача в оману під час укладення оспорюваних договорів. Як на підтвердження введення відповідачами позивача в оману, позивач посилається на непогодження з окремими пунктами договорів.

Позаяк, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман - це результат умисних дій (бездіяльності) однієї із сторін.

Позивачем же не надано жодних доказів щодо введення його в оману відповідачами при укладанні спірних договорів.

При цьому, судом відхиляються доводи позивача про те, що ПАТ КБ «Приватбанк» не мав права укладати спірний договір фінансового лізингу, так як не був власником даного майна, з підстав того, що не отримав свідоцтво про реєстрацію майна (тракторів) за собою, оскільки відповідно до статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами п. 3.8 договору купівлі-продажу майна №DNH2FLO6572 від 08.04.2016, укладеного між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Новофарм» перехід до покупця (Банку) права власності на майно відбувається в момент підписання акту.

Судом встановлено, що відповідно до специфікації та акту № 1 прийому-передачі майна від 11.04.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Новофарм» передало, а Банк прийняв у власність майно (трактор CASE STX 500, №JEE0109038, 2005 р.в. вартістю 2017938,00 грн., трактор CASE STX 500, № JEE0109040, 2005 р.в. вартістю 2017938,00 грн.).

Отже, після підписання акту прийому-передачі, до Банку перейшло право власності на майно: трактор CASE STX 500, № JEE0109038, 2005 р.в. та трактор CASE STX 500, №JEE0109040, 2005 р.в.

В свою чергу, положення Порядку відомчої реєстрації та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.07.2009 №694 та Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 №1200, на які посилається позивач, в обґрунтування своєї позиції, лише регулюють та встановлюють обов'язки продавців та покупців транспортних засобів (зняття з реєстраційного обліку, реєстрації транспортного засобу, тощо) і не пов'язують момент реєстрації транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах із набуттям особою права власності на нього.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/11266/17.

З огляду на викладене, судом відхиляються посилання позивача на свідоцтва про реєстрацію машини від 01.11.2006 в підтвердження належності об'єкту лізингу (тракторів) на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Новофарм», оскільки такі свідоцтва не є правовстановлюючими документами в розумінні цивільного законодавства, а лише засвідчують первинну реєстрацію таких машин Держсільгоспінспекцією на території України за Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Новофарм», який здійснив їх митне оформлення при ввезенні із за кордону.

Необґрунтованими судом визнаються і доводи відповідача в частині незаконного відкриття банком рахунку №1821 для здійснення лізингоодержувачем платежів за договором на підставі п.1.5 договору, оскільки відповідно до Постанови Національного банку України від 17.06.2004 №280 "Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України" (в редакції чинній на дату укладення договору) до рахунків 2909 відносяться рахунки "Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку". За кредитом рахунку проводяться суми кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку. За дебетом рахунку проводяться суми погашення кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку.

При цьому, рахунок №1821 відкрито на підставі укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, про що зазначено безпосередньо в договорі і не протирічить вимогам чинного законодавства, так як законодавством не передбачено укладення окремого договору для відкриття такого рахунку.

Частиною 1 статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частина 4 статті 632 Цивільного кодексу України передбачає, що ціна в договорі може встановлюватися, а може і визначатися його умовами.

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови.

Визначення сторонами порядку сплати позивачем лізингових платежів за отримане в лізинг майно шляхом перерахування коштів на узгоджений в договорі фінансового лізингу рахунок не суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Згідно з ч. 2 цієї статті Закону, лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням певного договору.

При цьому, суд зазначає, що стаття 16 вказаного Закону не містить приписів щодо вичерпного переліку зазначених у ній платежів та дозволяє сторонам вільно визначатися з іншими витратами лізингодавця, які на їх розсуд, мають бути включені до складу лізингових платежів, оскільки безпосередньо пов'язані з виконанням певного договору.

Зазначені положення статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" стосовно визначення порядку сплати лізингових платежів договором та щодо права сторін визначати склад лізингових платежів узгоджуються із свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розділом 2 договору лізингу сторонами погоджені умови щодо лізингових платежів, у тому числі винагорода за відкриття рахунку, винагорода за отримання в лізинг майно у розмірі 0% від вартості майна, винагорода за користування майном у розмірі 28 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, тощо.

В свою чергу, додатком №2 до договору фінансового лізингу сторони узгодили графік лізингових платежів.

За таких обставин, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості тверджень позивача щодо приховування банком умов щодо складу та порядку нарахування лізингових платежів, оскільки підписанням спірного договору лізингу, з додатками, сторони погодили вказані умови.

Відхиляються судом, враховуючи вищенаведені норми права, і доводи позивача щодо незаконності умов договору в частині права лізингодавця змінювати розмір винагороди в залежності від коливання валютного ринку, оскільки коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 916/706/17.

Тобто, сам факт встановлення договором права лізингодавця здійснювати коригування лізингових платежів не свідчить про недійсність договору, тим більш, що, виходячи з принципу свободи договору, позивач мав можливість узгодити умови договору, заперечити проти тієї його частини, яка, на його думку, є несправедливою або покладає на нього надмірні зобов'язання або ж взагалі відмовитись від укладання даного договору, якщо запропоновані умови його не влаштували.

Натомість позивач не лише підписав спірний договір фінансового лізингу без будь-яких зауважень, а й прийняв майно у лізингове користування, користується об'єктами лізингу та здійснив платежі за договором. Не містять матеріали справи і доказів звернення позивача в період дії спірних договорів до відповідачів з проханням внести зміни/доповнення до договорів або надати будь-які роз'яснення щодо умов, пунктів таких договорів, тощо.

В той же час, суд зазначає, що у разі використання лізингодавцем свого права на коригування лізингових платежів, то правильність чи відповідність умовам договору відповідних розрахунків, оцінюється судом у спорі про наявність чи відсутність заборгованості за договором.

На підставі викладеного судом визнаються необґрунтованими та безпідставними доводи позивача стосовно наявності підстав для визнання спірного договору фінансового лізингу №DNH2FLО6572 від 08.04.2016 недійсним, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення вказаного договору шляхом введення позивача в оману та не дотримання вимог чинного законодавства під час його укладення.

За результатами розгляду справи, не доведено позивачем і судом не встановлено, визначених вимогами чинного законодавства підстав для визнання недійсним договору добровільного страхування наземного транспорту №DNH0UA-16385S2 від 08.04.2016.

Так, частина 4 статті 16 Закону України "Про страхування" передбачає, що договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, як договір фінансового лізингу так і договір страхування містять всі істотні умови та відповідають іншим умовам, що встановлені чинним законодавством для правочинів. Зміст зазначених правочинів не суперечить законодавству України та актам прийнятих відповідно до нього, не суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особи, які вчинили оскаржувані правочини, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності на момент укладення договорів. Волевиявлення учасників правочинів є вільним і відповідає їх внутрішній волі. Правочини вчинені у формі, встановленій законом та спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

При цьому, враховуючи, що умовами п. 10 договору страхування сторони визначили, що період дії договору встановлюється з 11.04.2016, строк сплати страхового платежу встановлений 11.04.2016 і саме 11.04.2016 позивач отримав за актом прийому-передачі майно у лізинг, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що договір страхування не був направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, так як підписаний сторонами до дати передачі майна в лізинг. Тим більш, що не зважаючи на визначення в договорі страхування строку сплати страхового платежу 11.04.2016, позивач на власний розсуд здійснив вказаний платіж 08.04.2018, підтвердивши цим реальність своїх намірів на укладення вказаного договору.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про недоведеність позивачем своїх доводів щодо недійсності договору страхування, а сам факт помилки в назві договору, на виконання якого укладено договір страхування, не свідчить про його недійсність.

Отже, враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що договір фінансового лізингу №DNH2FLO6572 від 08.04.2016 та договір добровільного страхування наземного транспорту №DNH0UA-16385S2 від 08.04.2016 не суперечать вимогам чинного законодавства, а твердження позивача з цього приводу є необґрунтованими.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на висновки, викладені у постановах Верховного Суду по справах №6-688цс15, №640/7052/16-ц та постановах Вищого господарського суду України, зазначених у судових дебатах, оскільки правовідносини сторін у вказаних та розглядуваній справі не є тотожними, а також не відповідають висновкам, зробленим у постановах Верховного Суду, зазначених вище.

Разом з цим, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-Магістраль» про визнання недійсними договорів не є доведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-80, 129, 202, 232, 233, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про визнання правочинів недійсними відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 12.11.2018.

Суддя Т.В. Васильченко