ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

08.11.2018 м.Дніпро Справа № 904/2375/18

Суддя-доповідач Центрального апеляційного господарського суду: Дармін М.О.

розглянувши матеріали апеляційної Акціонерного товариства "ДНІПРОАЗОТ" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 30.08.2018 (суддя Первушин Ю.Ю.) у справі №904/2375/18

за позовом: Національного банку України, м. Київ

до відповідача: Акціонерне товариство "ДніпроАЗОТ", м.Кам'янське, Дніпропетровська область

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк", м.Київ

про звернення стягнення на предмет застави,

ВСТАНОВИВ:

Національний банк України звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом, яким просить:

- в рахунок часткового погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства КБ "Приватбанк" за кредитним договором № 19 від 03.03.2009 (з усіма змінами та доповненнями до нього) перед Національним банком України, в загальній сумі заборгованості 3 674 478 038, 00 грн. звернути на користь Національного банку України стягнення на майно Приватного акціонерного товариства "ДніпроАзот", що належить на праві власності - предмет застави за Договором застави №30 від 13.03.2015, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованим в реєстрі за №533;

- встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на кредитний договір №19 від 03.03.2009р. (з урахуванням додаткових договорів), укладений між Національним банком України та Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" (правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк"); іпотечний договір №30 від 13.03.2015, укладений між Національним банком України та Приватним акціонерним товариством "ДніпроАзот" в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №19 від 03.03.2009р.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.08.2018 у справі № 904/2375/18 клопотання Акціонерного товариства "Дніпроазот" від 11.07.2018р. про зупинення провадження у справі задовольнити частково та підготовче провадження у справі №904/2375/18 зупинено до закінчення касаційного провадження Верховним Судом по справі №910/15491/17 за позовом Публічного акціонерного товариства "Дніпроазот" до Національного банку України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комерційний банк "Приватбанк" за касаційними скаргами на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017р. та постанови Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2018р. у справі № 910/15491/17.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Акціонерне товариство "ДніпроАЗОТ", подало апеляційну скаргу, в якій просить змінити ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 30.08.2018 року по справі № 904/2375/18 шляхом доповнення мотивувальної частини рішення.

Крім того скаржник в апеляційні скарзі просить відновити строк на апеляційне оскарження ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 30.08.2018 року.

В обґрунтування поважності причин пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження вищезазначеної ухвали скаржник, зокрема, зазначив, що вказаний строк був пропущений не з вини скаржника, а виключно у зв'язку із наявними об'єктивними обставинами, які не залежали від апелянта - а саме дій третіх осіб (НБУ та ПриватБанку) щодо власного тлумачення доводів суду першої інстанції про неможливість вирішення спору у даній господарській справі до вирішення справи № 910/15491/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Розглянувши вказане клопотання, апеляційний господарський суд визнає підстави, наведені скаржником в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, неповажними, оскільки скаржником не доведено будь-яких конкретних об'єктивних причин, які б перешкоджали його своєчасному, на думку суду, зверненню з апеляційною скаргою на вищезазначену ухвалу.

З протоколу судового засідання від 30.08.2018р. вбачається, що в судовому засіданні представник відповідача був присутній під час оголошення вступної та резолютивної частини ухвали, тобто був обізнаний про суть прийнятої ухвали, яка є предметом апеляційного оскарження.

Апеляційна скарга була подана з пропуском процесуального строку 02.11.2018р., що підтверджується штампом Укрпошти на поштовому конверті.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень ГПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Господарський процесуальний кодекс України не пов'язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Поряд з тим, як видно з матеріалів апеляційної скарги, апелянтом не вказано жодних конкретних причин та не надано відповідних доказів вказаних обставин, як основну причину поновлення процесуального строку вказано на вільне тлумачення ухвали суду сторонами процесу, а відтак вказані обставини не можуть бути визнані поважними для поновлення пропущеного строку.

Приписами ч. 2 ст. 260 ГПК України передбачено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

Крім того скаржником взагалі не ставиться питання про несвоєчасне отримання копії оскаржуваної ухвали або про обізнаність про існування вказаного процесуального документа із посиланням на відповідні докази та вказані докази до апеляційної скарги не додано.

Отже, апелянт отримав копію судового рішення завчасно та мав достатньо часу для оскарження судового рішення в межах десятиденного процесуального строку з дня складення повного тексту судового рішення, проте оскаржив судове рішення з пропуском цього строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Частинами 3, 4 статті 260 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 256 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 261 цього Кодексу.

Скаржником не наведено та судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які є об'єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, а також факту ухвалення судом першої інстанції рішення про права, інтереси та (або) обов'язки скаржника, що унеможливило б скаржнику звернутись із апеляційною скаргою у строки, встановленні статтею 256 Господарського процесуального кодексу України. Таким чином, відповідна можливість залежала виключно від волевиявлення скаржника (мала суб'єктивний характер).

Господарський процесуальний кодекс України не пов'язує право суду поновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку.

Отже, в кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтування клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин такого пропуску.

Норми Господарського процесуального кодексу України, встановлюючи строки на апеляційне оскарження, тим самим визначають баланс між принципом правової визначеності, забезпечуючи стабільність правовідношень у сфері підприємницької та іншої економічної діяльності, з однієї сторони, і правом на справедливий судовий розгляд, який передбачає можливість виправлення судових помилок, з іншої.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 03.04.2008 року у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне провадження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип юридичної визначеності.

Доступ до правосуддя в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню та обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема, й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що підстави, вказані скаржником, на поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження не є поважними.

Враховуючи вищевикладене, частиною 2 статті 260 Господарського процесуального кодексу України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

За наведених обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без руху для надання можливості апелянту усунути вищевказані недоліки у строк, встановлений судом.

Керуючись статтями ст. ст. 174, 234, 256, 258, 259, 260 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "ДНІПРОАЗОТ" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 30.08.2018 (суддя Первушин Ю.Ю.) у справі №904/2375/18 - залишити без руху.

Повідомити Акціонерне товариство "ДНІПРОАЗОТ" про можливість усунути недоліки апеляційної скарги протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху:

- Запропонувати надати заяву про поновлення пропущеного процесуального строку на подання апеляційної скарги, в якій навести відповідні докази з обґрунтуванням інших причин такого пропуску.

Роз'яснити скаржнику, що якщо заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду не буде подано в зазначений строк суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому п. 4 ч. 1 ст. 261 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя М.О. Дармін