ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2018 р. м. Київ Справа№ 910/3315/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу:
від позивача: згідно протоколу судового засідання від відповідача: згідно протоколу судового засідання
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал»
на рішеннягосподарського суду міста Києва
від01.08.2018
суддя Літвінова М.Є, м. Київ
повний текст складений06.08.2018
за позовомПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал»
дожитлово-будівельного кооперативу «Жовтень-3»
простягнення 52 296,61 грн.

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (надалі-позивач/ «АК «Київодоканал») звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до житлово-будівельного кооперативу «Жовтень-3» (надалі-відповідач/ЖБК «Жовтень-3») про стягнення 52 296,61 грн. заборгованості, з яких: 30 151,76 грн. основного боргу, 111,54 грн. - пені, 6 030,35 грн. - штрафу, 2 165, 33 грн.- 3% річних, та 13 837,14 грн. інфляційних втрат.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ПрАТ «АК «Київодоканал» зазначало про те, що ЖБК «Жовтень-3» не належним чином виконував свої грошові зобов'язання перед позивачем за укладеним між сторонами договором № 6639/4-11 на послуги водопостачання та водовідведення від 20.04.1999.

Оскільки житлово-будівельним кооперативом «Жовтень-3» не у повному обсязі було здійснено оплату наданих послуг з водовідведення, це і призвело до виникнення заборгованості за період з 01.01.2015 по 31.11.2017 у загальному розмірі 30 151,76 грн.

Окрім того, з огляду на порушення житлово-будівельним кооперативом «Жовтень-3» своїх грошових зобов'язань, позивачем було здійснено нарахування на суму боргу пені в розмірі 111, 54 грн. за період з 03.07.2016 по 30.11.2017, штрафу в сумі 6 030,35 грн., 3% річних у розмірі 2 165,33 грн. за період з 20.01.2015 по 30.11.2017, а також інфляційних втрат у сумі 13 837,14 грн. за період з лютого 2015 року по листопад 2017 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.08.2018, із посиланням на приписи ст. ст. 549, 611, 625, 628, 633, 714, 903 Цивільного кодексу України, ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» та Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №190 від 27.06.2008 (із подальшими змінами та доповненнями), в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Своє рішення суд мотивував тим, що до предмету доказування у даній справі належить обставини, які підтверджують факт надання позивачем у період з 01.01.2015 по 30.11.2017 відповідачу послуг з відведення гарячої вроди (стоки гарячої води) в обсягах та на суму, які вказані позивачем у розрахунку заборгованості, здійснення відповідачем часткової оплати за спожиті послуги та виникнення заборгованості у заявленій позивачем до стягнення сумі. Однак позивач не надав належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про наявність заборгованості з оплати послуг за водовідведення гарячої води у відповідача. При цьому суд у своєму рішенні вказав про те, що на підставі наданих позивачем доказів неможливо встановити та підтвердити об'єм спожитих послуг. Оскільки позивач не підтвердив наявність боргу у відповідача з оплати наданих послуг з водовідведення гарячої води, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення як позовної вимоги про стягнення боргу, так і похідних від неї вимог про стягнення пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат.

Не погодившись з вказаним рішенням, ПрАТ «АК «Київводоканал» (ндалі-скаржник) звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача 8 003,90 грн. основного боргу, 13 837,14 грн. інфляційних втрат, 2 165,33 грн. 3% річних, 111,54 грн. пені, 6 030,35 грн. штрафу. В частині стягнення основного боргу за водовідведення в розмірі 22 147,86 грн. провадження закрити з огляду на погашення вказаної суми боргу.

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, а також неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а саме - ст.ст. 86, 231, 236 Господарського процесуального кодексу України та ст. 629 Цивільного кодексу України.

В апеляційній скарзі скаржник зазначав про те, що ним були надані належні докази на підтвердження спожитих відповідачем обсягів питної води, яка надходила до теплового пункту, розташованого по проспекту Леся Курбаса, 5-Б, і призначалася для виробництва послуг з централізованого постачання гарячої води. Зазначений скаржником спосіб обліку відведення гарячої води за показниками приладу обліку повністю відповідає умовам укладеного між сторонами договору № 6639/4-11 на послуги водопостачання та водовідведення від 20.04.1999. При цьому скаржник наголошував на тому, що відповідач у спірному періоді не надавав власні дані щодо обсягів стоків гарячої води та не направляв свого представника для проведення звірки взаєморозрахунків з позивачем.

Скаржник є єдиним підприємством, яке має технічну можливість здійснювати приймання каналізаційних стоків, а тому має виключне право отримувати плату за надання даного виду послуг.

Оскільки відповідачем було порушено строки здійснення розрахунків з оплати вартості наданих позивачем послуг, нарахування і стягнення з відповідача пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних є правомірним.

27.09.2018 через відділ автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ЖБК «Жовтень-3» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Житлово-будівельний кооператив «Жовтень-3» у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін, зазначаючи про те, що відповідач не погоджував і не підписував з позивачем ніяких актів зняття показників з приладу обліку по коду № 8-50517 в період з січня 2015 року по лютий 2016 року.

На думку відповідача, складені між позивачем та публічним акціонерним товариством «Київенерго» акти не відповідають дійсності та оформлені з порушеннями.

Відповідач зазначив, що ніколи не мав в будинку № 1 по вул. Покотила у м. Києві, який він обслуговує, на своєму балансі теплових пунктів або бойлерів. У названому будинку встановлено теплолічильник, який обліковує як розмір теплової енергії у вигляді гарячої води в гігакалоріях, так і об'єми гарячої води в метрах кубічних та відповідно стоки гарячої води. Теплолічильник перебуває на обліку публічного акціонерного товариства «Київенерго».

Надані до позову акти зняття показників з приладів обліку не містять відомостей про те, яку саме (холодну чи гарячу) воду вони обліковують.

Скаржником не надано суду документів у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які могли б слугувати підставою для нарахування заборгованості за спожиті послуги.

02.11.2018 через відділ автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ПрАТ «АК «Київводоканал» надійшло заперечення на відзив на апеляційну скаргу.

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» у відповіді на відзив на позов заперечував проти доводів відповідача з підстав ідентичних тим, які наведені ним в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні 06.11.2018 представник скаржника підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити. Скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача 8 003,90 грн. основного боргу, 13 837,14 грн. інфляційних втрат, 2 165,33 грн. 3% річних, 111,54 грн. пені, 6 030,35 грн. штрафу. В частині стягнення основного боргу за водовідведення в розмірі 22 147,86 грн. провадження закрити.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.11.2018 заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 у справі № 910/3315/18 - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що 15.09.1999 між державним комунальним об'єднанням "Київводоканал" (перетвореним у відкрите акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал", перейменованим у публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал", яке в свою чергу перейменовано у приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал"), як постачальником, та житлово-будівельним кооперативом «Жовтень-3», як абонентом, було укладено договір № 6639/4-11 на послуги водопостачання та водовідведення (надалі - договір).

За умовами договору (п.п. 1.1.) постачальник зобов'язується забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 №65 (надалі - Правила).

В п. 2.1, п.п. «а», «є» п. 2.2. договору визначено, що постачальник забезпечує постачання питної води, якість якої відповідає ДОСТу 2874- 82; приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично-допустимі концентрації шкідливих речовин. Абонент сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством. У разі зміни тарифів сплата послуг Абонентом здійснюється за новим тарифом з часу його введення в дію без внесення змін до цього договору; при зміні своїх реквізитів повідомляє про це постачальника у семиденний строк.

Згідно з п.п. 3.1., 3.4, 3.6. кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показників водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником спільно з представником абонента. Кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно із показниками водолічильника, а при його відсутності - за узгодженням з постачальником, за діючими нормами водопостачання, або іншим засобом передбаченим п. 21.2 Правил. Абонент розраховується за послуги водопостачання та водовідведення у порядку, встановленому чинним законодавством, у триденний термін з дня представлення Постачальником платіжних документів.

В п.п. 5.1., 5.2. договору передбачено, що останній укладається строком на 10 років з 20.04.1999 по 20.04.2009 і набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Договір вважається переукладеним на новий строк, якщо за один місяць до його припинення жодна із сторін не заявить про закінчення строку його дії.

Позивач зазначав про те, що на виконання умов договору він надавав відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення.

Однак відповідач неналежним чином виконував свої договірні зобов'язання в частині здійснення повної і своєчасної оплати наданих позивачем послуг з відведення стоків гарячої води, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем.

Вказані обставини й зумовили звернення позивача з даним позовом до суду.

В п.1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі- ЦК України) визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлене договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як вірно було встановлено місцевим господарським судом, укладений між сторонами у даній справі договір містить елементи договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу (постачання води) та елементи договору про надання послуг (відведення води). Крім того, вказаний договір є договором про надання житлово-комунальних послуг в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно з положеннями п.1 ч.1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Стаття 714 ЦК України визначає, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно з нормами ст.ст. 901, 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Правові, економічні та організаційні засади функціонування системи питного водопостачання, спрямовані на гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров'я людини питною водою, визначає Закон України "Про питну воду та питне водопостачання", згідно зі ст. 1 якого централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води; централізоване водовідведення - господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом.

В ст. 19 названого Закону вказано про те, що послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору з: підприємствами, установами, організаціями, що безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням; підприємствами, установами або організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов'язків яких належить надання споживачам послуг з питного водопостачання та водовідведення; об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об'єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та водовідведення на підставі укладених ними договорів; власниками будинків, що перебувають у приватній власності. Договір про надання послуг з питного водопостачання укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з оплати вартості наданих послуг з водовідведення стоків гарячої води.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 ЦК України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом в тому, що в силу ст. 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» надання послуг з питного водопостачання здійснюється лише на підставі договору з підприємством питного водопостачання.

Водночас відповідно до положень ч.5 ст. 633 ЦК України актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов'язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Як було встановлено судом, укладений між сторонами у даній справі договір відноситься до публічних договорів, оскільки його умови повністю відповідають положенням ст. 633 ЦК України.

Зважаючи на те, що предметом названого договору є надання позивачем послуг з водопостачання та водовідведення відповідачу, то сторони разом з умовами самого Договору також зобов'язані виконувати і вимоги спеціальних нормативно-правових актів, які регулюють взаємовідносини особи, що надає послуги з водовідведення та особи, що користується послугами з водовідведення, у зв'язку з чим відповідно до ч.5 ст. 633 ЦК України у договорі за згодою сторін були встановлені правила, обов'язкові для них при виконанні цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами п. 1.1 договору постачальник зобов'язується забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65.

В процесі судового розгляду було встановлено, що вказаний в п.1.1 договору Наказ Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 01.07.1994 № 65 на момент вчинення спірних правовідносин втратив чинність згідно з наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 №190, яким також було введено в дію правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України (надалі - Правила №190).

В п.п.1.1, 2.4, 3.1, 3.7 Правил №190 вказано, що названі Правила визначають порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України. Вони є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод. Підприємства зобов'язані виконувати в повному обсязі вимоги цих правил, місцевих правил приймання та договору на послуги водовідведення, своєчасно оплачувати рахунки водоканалу за надані послуги. Розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються на основі показів засобів обліку. Розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Зважаючи на те, що обов'язок виконання сторонами вищевказаних нормативно-правових актів прямо передбачене укладеним між сторонами Договором, то положення цих нормативно-правових актів є обов'язковими для виконання сторонами у справі, а відтак на відповідача поширюється дія Правил №190, які встановлюють обов'язок споживачів сплачувати за спожиту питну воду та скид стічних вод щомісячно на основі показів засобів обліку.

З наведеного вище випливає, що надання послуг із приймання стічних вод регулюється умовами укладеного сторонами договору, а вартість таких послуг підлягає оплаті абонентом (в даному випадку відповідачем) на користь водоканалу. Таким чином, оплаті підлягають послуги з водовідведення стічних вод, що утворились після використання холодної води та води, що підігрівається тепловими пунктами відповідача.

Як було з'ясовано судом першої інстанції, позовні вимоги у даній справі обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконував свої договірні зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг з водовідведення, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість (за кодом 8-50517) з оплати наданих позивачем у період з 01.01.2015 по 30.11.2017 послуг у розмірі 30 151,76 грн. (з урахуванням переплати по коду 8-517 на суму 1 390,48 грн.). При цьому позивач зазначав про те, що за кодом абонента 8-50517, стягнення заборгованості за яким є предметом позову, обліковується вартість наданих позивачем послуг з водовідведення гарячої води (стоки гарячої води).

В процесі судового розгляду позивач вказував про те, що заборгованість відповідача за кодом 8-50517 (стоки гарячої води) зменшилася і становить 8 003 грн. 90 коп.

Аналогічні пояснення щодо розміру основного боргу містить і апеляційна скарга.

Частина 3 ст. 13 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, з огляду на предмет та підстави позову, предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують факт надання позивачем у період з 01.01.2015 по 30.11.2017 відповідачу послуг з відведення гарячої води (стоки гарячої води) в обсягах та на суму, які вказані позивачем у розрахунку заборгованості, здійснення відповідачем часткової оплати за спожиті вказані послуги та виникнення заборгованості у сумі, заявленій до стягнення з відповідача (сума основного боргу).

Позивач на підтвердження наявності заборгованості з водовідведення гарячої води у спірному періоді посилається як у позові, так і в апеляційній скарзі на Акти про зняття показань з приладу обліку, платіжні вимоги-доручення та розшифровки з рахунків абонента.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в наданих позивачем актах відсутні будь-які відомості чи посилання на те, яку воду названі обліковують (холодну чи гарячу). Платіжні вимоги-доручення та розшифровки також не підтверджують наявності заборгованості, оскільки вони не є належними та допустимими доказами цього у розумінні вищезгаданих ст. ст. 76, 77 ГПК України.

Судом враховано посилання позивача в апеляційній скарзі на довідку, надану місцевому господарському суду публічним акціонерним товариством «Київенерго». Однак в укладеному сторонами у даній справі договорі відсутні умови, які б передбачали визначення обсягів спожитих відповідачем послуг на підставі довідок третіх осіб або осіб, які не є сторонами цього договору (в даному випадку ПАТ «Київенерго»).

До того ж, саме на позивача, як на особу, що є надавачем (постачальником) послуг, покладено обов'язок доведення обсягів наданих ним послуг. Однак будь-яких інших доказів, окрім наявних в матеріалах справи, на підтвердження наявності заборгованості відповідача за послуги з водовідведення гарячої води позивачем не надано.

Відносно посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач погодився з наведеними у розрахунку позивача об'ємами стоків гарячої води, необхідно зазначити про те, що відповідно до ч.1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Дійсно у відзиві на позов відповідач погодився з об'ємами стоків гарячої води, які наведені позивачем у розрахунку заборгованості за період з березня 2016 року по листопад 2017 року, але при цьому відповідач заперечував проти визначеного позивачем розміру заборгованості, заявленої до стягнення у сумі 30 151,76 грн. відповідач вважає, що розмір його заборгованості є значно меншим і становить 2 393,38 грн.

Однак, як уже зазначалося вище, в даному конкретному випадку позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про об'єм спожитих послуг, тому суд не має можливості встановити наявність і розмір заборгованості, яку просить стягнути позивач. Відтак позивачем не доведений факт її наявності.

Аналогічна правова позиція з подібних правовідносин викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 910/9095/17.

Оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами ані обсягу наданих позивачем послуг з відведення гарячої води у спірний період, ані їх вартості (в тому числі наявності заборгованості), підстави для прийняття судом визнання відповідачем обставин щодо наданих позивачем послуг з відведення гарячої води у період з березня 2016 року по листопад 2017 року відсутні.

Зважаючи на вищенаведені обставини в їх сукупності, суд апеляційної інтанції вважає обґрунтованим та правомірним висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні вимоги приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» в частині стягнення з житлово-будівельного кооперативу «Жовтень-3» суми основного боргу у розмірі 30 151,76 грн.

Житлово-будівельний кооператив «Жовтень-3» просив місцевий господарський суд застосувати строки позовної давності до вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за період з січня 2015 року по березень 2015 року.

З цього приводу судом першої інстанції було встановлено, що згідно зі ст. 256 ЦК України позовною давністю визнається строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Водночас за змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення основного боргу та відмовив у задоволенні позову в цій частині вимог, правові підстави для застосування позовної давності, заявленої відповідачем, відсутні.

В ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

В п.п. 4.2, 4.3 договору передбачено, що за повну або часткову неоплату послуг водопостачання та водовідведення абонент сплачує постачальнику штрафні санкції у розмірі 20% неоплаченої суми. За несвоєчасну оплату послуг водопостачання та водовідведення абонент сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1% несплаченої суми за кожний день прострочки.

Окрім того, згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, що посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем з оплати за надані послуги з відведення гарячої води, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 111,54 грн., нараховану за період з 03.07.2016 по 30.11.2017, штраф в розмірі 6 030,35 грн., 3% річних в розмірі 2 165, 33 грн., нараховані за період з 20.01.2015 по 30.11.2017, а також інфляційні втрати в розмірі 13 837,14 грн., нараховані за період з лютого 2015 року по листопад 2017 року.

Тобто, вказані вимоги позивача є похідними від вимоги про стягнення основного боргу, в задоволенні якої судом відмовлено.

Оскільки в процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивача про наявність заборгованості у відповідача, правові підстави для нарахування відповідачу штрафних санкцій (пені і штрафу), а також інфляційних втрат та 3% річних відсутні, у зв'язку з чим в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Щодо доводів скаржника про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме ст. 231 ГПК України суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У п. 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції вважає за можливе взяти до уваги вказані вище роз'яснення пленуму Вищого господарського суду України та застосувати їх за аналогією до ст. 231 ГПК України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення), зважаючи на відсутність будь-яких роз'яснень щодо спірного питання, враховуючи норми ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VIII.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що закриття провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Проте, з наданої довідки позивача № 4580/818/02-18 від 03.05.2018 не можливо встановити чи була здійснено оплата заборгованості відповідачем на суму 22 147,86 грн. саме після відкриття провадження у справі та в процесі розгляду справи місцевим господарським судом ( т. 2, а.с. 55).

Вказана довідка лише фіксує, що станом на 02.05.2018 заборгованість відповідача перед позивачем за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.01.2015 по 30.11.2017 становить 8 003,90 грн.

Позивачем не надано та справи не містять виписок з банківського рахунку позивача/ платіжні доручення тощо, які підтверджували факт сплати відповідачем заборгованості саме після відкриття провадження у справі та в процесі розгляду справи місцевим господарським судом, тобто не доведено те, що предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтями 77-79 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Надані до матеріалів справи докази та пояснення сторін свідчать про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність та обґрунтованість заявлених ним позовних вимог до відповідача, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

За результатами перегляду даної справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 01 серпня 2018 року у справі № 910/3315/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 09.11.2018.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Ю.Б.Михальська

А.І. Тищенко