ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

08.11.2018 Справа № 917/747/16

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" від 13.06.2018р. за вх. канцелярії суду №5789 про надання відстрочки виконання рішення суду (№142 від 13.06.2018р.) по справі № 917/747/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Добробут", вул. Остроградського, 8, смт. Козельщина, Козельщинський район, Полтавська область, 39100

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", 37300, Полтавська область, м. Гадяч, вул. Будька, 47.

про стягнення 3 303 001,10 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Секретар судового засідання Олефір О.І.

Представники сторін:

від заявника: ОСОБА_1

ОСОБА_2

від відповідача: ОСОБА_3

Розглядається заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" від 13.06.2018р. за вх. канцелярії суду №5789 про надання відстрочки виконання рішення суду (№142 від 13.06.2018р.) по справі № 917/747/16

Представники заявника в судовому засіданні на задоволенні заяви про надання відстрочки наполягають з підстав викладених у заяві, зокрема посилаючись на:

- об'єктивні причини погіршення фінансового стану ТОВ «Гадячир» через незалежні від Заявника причини (торгове ембарго Російської Федерації та заборона транзиту, що призвело до втрати основного ринку збуту товарів Заявника);

- об'єктивну неможливість ТОВ «Гадячсир» забезпечити одномоментне, без оголошення банкрутства, виконання вказаного вище рішення суду через фактичне блокування господарської діяльності Заявника накладеними арештами на кошти та майно;

- наявність договорів, укладених ТОВ «Гадячсир» з контрагентами, доходи від виконання яких дозволить повністю покрити заборгованість за Рішенням суду в 2019 році, що підтверджується Техніко-економічним обгрунтуванням операційної діяльності ТОВ "Гадячсир";

- неможливість відновлення господарської діяльності ТОВ «Гадячсир» без відстрочки виконання Рішення суду та зняття арешту з коштів на рахунках товариства;

- відсутність вини Відповідача у виникненні заборгованості .

Заявник просить суд відстрочити виконання рішення господарського суду Полтавської області від 12.07.2016р. по справі №917/747/16 на 12 місяців.

В судовому засіданні представник позивача заперечує проти відстрочення виконання рішення господарського суду Полтавської області від 12.07.2016р. по справі №917/747/16, наголошуючи на тому, що з моменту винесення рішення минуло більше року, однак ТОВ «Гадячир» не вжито жодного заходу щодо його виконання.

Тяжке фінансове становище, що спричинене відсутністю ринку збуту продукції через введення Російською Федерацією продуктового ембарго має місце з 2014 року, в той час як заборгованість виникла у зв"язку з невиконанням умов Договору №16/0115/2 від 17.01.2015р., тобто ТОВ "Гадячсир" знав про ризики невиконання договірного зобов"язання, а отже продуктове ембарго Російської Федерації не є виключною обставиною, що зумовила невиконання рішення суду від 12.07.2016р. Крім того, ТОВ "Гадячсир" має інші ринки збуту своєї продукції, що не заперечується Боржником. Боржник зазначає про надходження коштів у першому - третьому кварталі 2018р. у зв"язку з укладенням нових контрактів, погодження графіків нових поставок з своїми контрагентами та відновлення роботи за укладеними раніше угодами.

Стягувач вказує на те, що ТОВ "Гадячсир" у даній заяві не доведені обставини, на які воно посилається обгрунтовуючи необхідність надання відстрочки виконання рішення, мають особливий характер та впливають на можливість виконання ним рішення, а також відповідачем до заяви не додано жодних належних доказів, щодо відсутності у нього коштів та майна на виконання рішення.

При розгляді заяви суд виходив з наступного:

Відповідно до частини 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Частиною 5 ст. 331 ГПК України встановлено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч.ч. 3-4 ст. 331 ГПК України).

Частиною 1 статті 33 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Конституційний Суд України в мотивувальній частині рішення від 26.06.2013 у справі № 1-7/2013 зазначив, що до обставин, що ускладнюють виконання судового рішення належать, зокрема, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до пункту 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для відстрочки рішення суду можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Вирішуючи питання про відстрочку виконання судового рішення, господарський суд повинен врахувати матеріальні інтереси і фінансовий стан обох сторін, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Оскільки положеннями Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконавче провадження" не встановлений вичерпний перелік обставин, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, то суд у кожному конкретному випадку за своїм внутрішнім переконанням оцінює наявні у справі докази, що підтверджують зазначені обставини, та вирішує питання про наявність чи відсутність обставин для вчинення процесуальних дій, передбачених статтею 331 Господарського процесуального кодексу України.

Тобто, до заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи утруднення виконання рішення. При цьому, обов'язковою умовою надання розстрочки чи відстрочки є, зокрема, не тільки обставини, підтверджені належними доказами щодо об'єктивної неможливості виконати рішення суду у строк, які, до того ж, мають бути винятковими, але й реальна можливість виконання такого рішення в подальшому.

Суд вважає, що наведені відповідачем підстави для відстрочення виконання судового рішення, зокрема, тяжкий фінансовий стан не є тією виключною обставиною, в розумінні статті 331 ГПК України, які б давали підстави для відстрочення виконання судового рішення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що обставини, наведені відповідачем в заяві про відстрочення виконання судового рішення носять не особливий і надзвичайний характер, а свідчать про негативні явища в поточній діяльності відповідача, яка за приписами статті 42 Господарського кодексу України є самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, відтак, не є підставою вважати збиткову діяльність відповідача винятковим випадком у розумінні статті 331 ГПК України, що зумовлювало б ускладнення чи відсутність можливості виконати судове рішення.

При вирішенні питання щодо доцільності надання відстрочення виконання судового рішення судом враховуються матеріальні інтереси обох сторін.

Суд зазначає, що надання відстрочення виконання рішення суду у даній справі може призвести до порушення майнових інтересів стягувача як учасника господарських відносин, який належним чином виконав договірні зобовязання.

Отже, необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є зясування факту дотримання балансу інтересів сторін, тобто повинні досліджуватися та оцінюватися не тільки доводи боржника, а й заперечення кредитора.

При цьому, необхідно враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все необхідно врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Враховуючи, що відстрочка продовжує період відновлення порушеного права стягувача, в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку продовження виконання рішення суду, судова колегія враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

У рішенні від 17.05.2005 Чижов проти України вказано на те, що на державі лежить позитивне зобовязання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції.

За певних обставин, затримка з виконання судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення від 28.07.1999 у справі ОСОБА_4 проти Італії, N 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Існування заборгованості, підтверджене обов'язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить майно цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі Пономарьов проти України від 03.04.2008, заява N 3236/03, п. 43).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 N 11-рп/2012).

Отже, безпідставне надання відстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

З метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов'язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

З моменту прийняття Харківським апеляційним господарським судом постанови від 21.09.2016, якою рішення господарського суду Полтавської області від 12.07.2016 залишено без змін, рішення суду залишається невиконаним, а заявником не надано належних доказів, що свідчать про намагання відповідача його виконати хоча б частково.

Отже, відповідачем не доведено наявності виключних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення боржником дій протягом тривалого проміжку часу з метою виконання рішення суду, а також того, що рішення суду буде виконаним за умови надання заявнику відстрочки.

При цьому, наведені в обґрунтування вказаної заяви відповідача обставини та докази були предметом розгляду, за результатами якого постановою Харківського апеляційного господарського суду України від 02.10.2017 у даній справі відмовлено у задоволенні заяви ТОВ "Гадячсир" про відстрочення виконання рішення, інших доказів та обставин в обґрунтування винятковості обставин, які б достеменно свідчили про наявність ускладнень у виконанні судового рішення у справі чи неможливість погашення заборгованості, відповідач у заяві не наводить.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

У відповідності до ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, викладені відповідачем обставини, за змістом ст. 331 ГПК України, не є підставою для розстрочення виконання рішення суду.

За таких обставин суд дійшов висновку, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" від 13.06.2018р. за вх. канцелярії суду №5789 про надання відстрочки виконання рішення суду (№142 від 13.06.2018р.) по справі № 917/747/16 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 234, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" від 13.06.2018р. за вх. канцелярії суду №5789 про надання відстрочки виконання рішення суду по справі №917/747/16 - в і д м о в и т и.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення (у разі неявки всіх учасників справи з моменту її підписання суддею (суддями) та може бути оскаржена протягом 10 днів з моменту оголошення (підписання) (ч.5 ст.231, ст.ст.235,255 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст ухвали складено 12.11.18 р.

Суддя Гетя Н.Г.