ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2018 р. Справа №914/975/17

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів: Г.В. Орищин

Б.Д. Плотніцького,

секретар судового засідання Карнидал Л.Ю.,

розглянувши апеляційну скаргу Малого приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Гелікон», вих. № 25/06-1 від 25.06.2018 (вх. суду № 01-05/80/18 від 11.10.2018),

на рішення Господарського суду Львівської області від 18.05.2018, повний текст рішення складено 04.06.2018 (суддя Кітаєва С.Б.)

у справі № 914/975/17

за позовом: Малого приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Гелікон», м. Львів

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», м. Львів

за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

- Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Стоцко Тараса Львовича, м. Львів

- Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», м. Київ

про визнання недійсними окремих пунктів договорів іпотеки

за участю представників учасників справи:

позивача -адвоката Медвідь Л.М. (довіреність від 31.05.2018 б/н);

відповідача - адвоката Лойфера А.Е. (довіреність від 16.08.2018 №10245);

третьої особи (ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції») - адвоката Лойфера А.Е. (довіреність від 02.10.2018 №397);

третьої особи( приватного нотаріуса Стоцко Т.Л.) - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

19.05.2017 МПП ВКФ «Гелікон» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ПАТ «Кредобанк» про визнання недійсними пунктів 5.2, підпунктів 5.4.1 та 5.4.2 пункту 5.4 (договір про задоволення вимог іпотекодержателя) договорів іпотеки від 05.02.2007 № 983; від 19.07.2007 № 6888; від 20.03.2009 № 731; від 27.05.2009 № 1156, укладених ПАТ «Кредобанк» та МПП ВКФ «Гелікон».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ці договори іпотеки були укладені в забезпечення виконання МПП ВКФ «Гелікон» своїх зобов'язань за кредитними договорами від 05.02.2007 № 28 та від 18.07.2007 №204, укладеними ПАТ «Кредобанк» та МПП ВКФ «Гелікон». Позивач стверджує, що договір про забезпечення вимог іпотекодержателя, викладений у пунктах 5.4 (підпункти 5.4.1 та 5.4.2) договорів іпотеки, не містить істотних умов господарського договору та обов'язкових вимог, встановлених Законом «Про іпотеку» до такого виду договору, тому підлягає визнанню недійсним у зв'язку з недотриманням вимог ч. 3 ст. 180, ч. 1 ст. 189 ГК України, ч. 1 ст. 35 та ч. 3 ст. 37 Закону «Про іпотеку», зокрема, сторонами не погоджено ціни, за якими право власності на предмети іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя, не встановлено порядку сплати іпотекодержателем на користь іпотекодавця різниці перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог. Пункти 5.2 договорів іпотеки не відповідають вимогам, встановленим ч. 1 ст. 35 Закону «Про іпотеку», щодо змісту та порядку повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі за договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Вважає, що умови пунктів 5.2 договорів іпотеки, які визначають порядок задоволення вимог іпотекодержателя, у своєму взаємозв'язку допускають можливість зловживання іпотекодержателем своїми правами з метою заволодіння майном іпотекодавця, переданим в іпотеку, оскільки не містять обов'язку іпотекодержателя надання підтверджуючих документів про виникнення та обсяг порушених зобов'язань та механізму захисту іпотекодавцем своїх прав у разі заперечення проти вимог іпотекодержателя про зміст і обсяг порушених зобов'язань. Зазначає, що оспорювані договори про задоволення вимог іпотекодержателя дозволяють іпотекодержателю задоволити за рахунок предметів іпотеки самостійно визначений ним обсяг вимог, у тому числі і вимог щодо яких пропущено строк позовної давності для їх задоволення в судовому порядку.

Ухвалою від 22.05.2017 Господарський суд Львівської області порушив провадження у справі № 914/975/17 та залучив до участі у справі приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Стоцко Тараса Львовича та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

В подальшому ухвалою від 01.08.2017 суд зупинив провадження у справі.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 залишено без змін ухвалу від 01.08.2017.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.12.2017 скасовано ухвалу Господарського суду Львівської області від 22.05.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.09.2017, справу передано на розгляд суду першої інстанції.

Ухвалою від 29.12.2018 Господарський суд Львівської області поновив провадження у справі.

В ході розгляду справи відповідач подав 19.02.2018 заяву про застосування позовної давності. Заява мотивована тим, що договори іпотеки на момент їх укладання містили оспорювані пункти і позивачу було достовірно про них відомо, тому строки позовної давності на оскарження спірних пунктів договорів іпотеки сплили: за договором іпотеки від 05.02.2007 № 983 - 06.02.2010; за договором іпотеки від 19.07.2007 № 6888 - 20.07.2010; за договором іпотеки від 20.03.2009 № 731 - 21.03.2012 ; за договором іпотеки від 27.05.2009 № 1156 - 28.05.2012. Посилаючись на ч.4 ст. 267 ЦК України, відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності.

22.02.2018 позивач подав заяву про зміну (доповнення) підстав позову, в якій просив суд застосувати до спірних правовідносин норми Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договорів іпотеки, зокрема, в редакції Закону України від 23 лютого 2006 року N 3480-IV.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18.05.2018 у справі № 914/975/17 відмовлено у задоволенні позову.

При розгляді спору суд встановив невідповідність умов оспорюваних пунктів договорів іпотеки положенням Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній станом на дату укладення договорів іпотеки, та визнав правомірними доводи позивача про наявність підстав для визнання їх недійсними. Однак, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України у зв'язку з спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Суд вказав, що на момент звернення позивача з позовом суду (19.05.2017) сплила позовна давність на оскарження договорів іпотеки, а саме: за договором іпотеки від 05.02.2007 № 983 строк позовної давності сплив 06.02.2010; за договором іпотеки від 19.07.2007 № 6888 - 20.07.2010 ; за договором іпотеки від 20.03.2009 № 731 - 21.03.2012; за договором іпотеки від 27.05.2009 № 1156 - 28.05.2012, і позивач не звертався до суду з клопотанням про відновлення пропущеного строку.

Позивач оскаржив рішення Господарського суду Львівської області від 18.05.2018 у справі № 914/975/17 в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Позивач не погоджується з висновком суду про сплив позовної давності на момент звернення з позовом до суду та зазначає, що згідно з частиною 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вказує, що він довідався про порушення своїх прав, свобод та охоронюваних законом інтересів з матеріалів адміністративної справи № 813/6755/14 після витребування ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 15.10.2014 реєстраційних справ та адміністративної справи №813/2791/15 після витребування ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24.07.2015 реєстраційних справ. Суду були надані, зокрема, рішення іпотекодержателя від 01.07.2014 про прийняття у власність предметів іпотеки за договорами іпотеки від 05.02.2007 № 983 та від 19.07.2007 № 6888 та рішення іпотекодержателя від 01.07.2014 про прийняття у власність предметів іпотеки за договорами іпотеки від 20.03.2009 № 731 та від 27.05.2009 №1156.

Позивач вважає, що він не пропустив строк позовної давності, оскільки іпотекодержатель прийняв рішення про прийняття у власність предметів іпотеки 01.07.2014, а позов був пред'явлений 19.05.2017.

У відзиві від 13.08.2018 на апеляційну скаргу відповідач (ПАТ «Кредобанк») заперечує доводи апелянта та зазначає, що позивач є стороною договорів іпотеки, які містять оспорювані умови, і при їх укладенні позивач був обізнаний зі змістом договорів іпотеки з моменту їх укладення, тому дати укладання договорів іпотеки є початком перебігу позовної давності за позовними вимогами про визнання недійсними окремих пунктів цих договорів. Такий висновок щодо початку перебігу позовної давності за позовними вимогами про визнання правочину (частини правочину) недійсним викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 752/5032/15-ц (провадження № 61-1763св18) та від 04.07.2018 у справі № 755/16902/16-ц (провадження № 61-9391зпв18). Відповідач вважає, що судом першої інстанції правильно обраховані строки позовної давності та встановлено, що МПП ВКФ «Гелікон» подало до суду позов 19.05.2017 з пропуском трирічного строку. Зазначає, що ПАТ «Кредобанк» подало заяву про застосування позовної давності. Згідно з ч. 4 cт. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак просить залишити рішення без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Третя особа (ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції») подала відзив на апеляційну скаргу від 27.08.2018, в якому також заперечує доводи апелянта, вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що МПП ВКФ «Гелікон» пропустило встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності (три роки), оскільки спірні договори іпотеки на момент їх укладання містили оспорюванні пункти, отже, МПП ВКФ «Гелікон» було достовірно відомо про їх зміст. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 19.08.2014 у справі №5013/492/12 та від 02.09.2014 у справі №915/1437/13, вказує, що для юридичної особи як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності є день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а не день набуття іпотекодежателем права власності на майно на підставі договору іпотеки. Відтак вважає доводи позивача щодо початку перебігу позовної давності такими, що не відповідають положенням цивільного законодавства України, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

З підстав, викладених в ухвалі Західного апеляційного господарського суду від 16 жовтня 2018 року, справа № 914/975/17 прийнята до провадження колегією суддів Західного апеляційного господарського суду у складі колегії: головуючого судді Хабіб М.І, суддів Орищин Г.В., Плотніцького Б.Д., розгляд справи призначено на 06.11.2018.

У судовому засіданні 06.11.2018 представник скаржника підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив рішення суду від 18.05.2018 скасувати, прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити.

Представник відповідача та третьої особи(ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції») заперечив доводи скаржника з підстав, викладених у відзивах на апеляційну скаргу, просив залишити рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Приватний нотаріус Стоцко Т.Л.( третя особа) відзиву на апеляційну скаргу не подав, в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про розгляд справи.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, апеляційний господарський суд встановив наступне.

05.02.2007 ВАТ «Кредобанк» (правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк») та МПП ВКФ «Гелікон» (позичальник) уклали кредитний договір № 28, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати у власність позичальникові кредит у розмірі 5 000 000,00 доларів США на поповнення обігових коштів, процентна ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 12% річних, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом та комісії. Дата остаточного повернення кредиту - 04.02.2010( т.2, а.с. 40 -49).

В подальшому до кредитного договору № 28 від. 05.02.2007 сторони вносили зміни і доповнення, а 30.04.2009 виклали цей договір у новій редакції, згідно з якою передбачено надання кредиту у розмірі 5 370 000,00 доларів США на компенсацію витрат, пов'язаних з інвестиційною діяльністю підприємства, процентна ставка встановлена у розмірі 14% річних, дата остаточного повернення кредиту - 04.02.2017 (том 2, а. с. 50-75).

В забезпечення виконання зобов'язань МПП ВКФ «Гелікон» за кредитним договором № 28 від 05.02.2007 ВАТ «Кредобанк» (іпотекодержатель) та МПП ВКФ «Гелікон» (іпотекодавець) уклали договір іпотеки від 05.02.2007, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцком Т.Л., зареєстрований в реєстрі за №983,із змінами та доповненнями від 19.07.2007 №6887 (том І, а. с. 21-27).

Згідно з даним договором в іпотеку передано наступне нерухоме майно:

- будівлі, позначені на плані літерами «А-3», площею 4543,1 кв.м , «А-3» площею 894,3 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 230 у м. Львові;

- нежитлова будівля, позначена на плані літерою "Б-5", офісно-готельні приміщення з мансардою і підвалом, загальною площею 2159,1 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 230 у м. Львові (далі разом - предмет іпотеки).

Будівлі належать іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі, виданого Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради 31.01.2001, зареєстрованого Львівським державним комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 02.02.2001 за реєстровим №1667, та на підставі Свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі, виданого Виконавчим комітетом Львівської міської ради 22.06.2007, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 13.07.2007 року за реєстраційним №19552293.

18.07.2007 ВАТ «Кредобанк» та МПП ВКФ «Гелікон» уклали кредитний договір № 204, з наступними змінами та доповнення. 30.04.2009 сторони виклали цей договір у новій редакції, згідно з якою передбачено надання кредиту у розмірі 3 195 000,00 доларів США на компенсацію витрат, пов'язаних з інвестиційною діяльністю підприємства, процентна ставка встановлена у розмірі 14% річних, дата остаточного повернення кредиту - 31.03.2017 (том2, а. с.76-103).

В забезпечення виконання зобов'язань МПП ВКФ «Гелікон» за кредитним договором № 204 від 18.07.2007 ВАТ «Кредобанк»( іпотекодержатель) та МПП ВКФ «Гелікон» (іпотекодавець) уклали договір іпотеки від 19.07.2007, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцком Т.Л., зареєстрований в реєстрі за №6888,із змінами та доповненнями від 29.08.2008 №5670 (том І, а. с. 21-30).

Згідно із даним договором в іпотеку передане наступне нерухоме майно:

- нежитлова будівля, позначена на плані літерою "Б-3" - виробничий корпус зі станцією технічного обслуговування, загальною площею 2357,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 230;

- нежитлова будівля, позначена на плані літерою «Б-5» - офісно-готельні приміщення з мансардою та підвалом, загальною площею 2159,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 230.

Будівлі належать Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі, виданого Виконавчим комітетом Львівської міської ради 13.06.2008, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 09.07.2008 за реєстраційним №23915604 та на підставі Свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю, виданого Виконавчим комітетом Львівської міської ради 22.06.2007, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 13.07.2007 року за реєстраційним №19552293.

20.03.2009 ВАТ «Кредобанк» та МПП ВКФ «Гелікон» уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцко Т.Л., зареєстрований в реєстрі за №731, відповідно до п.1.1 якого цей договір забезпечує виконання зобов'язань Іпотекодавця та вимог Іпотекодержателя за кредитним договором № 28 від 05.02.2007 та договорами №1 від 18.07.2007, №2 від 08.08.2007, №3 від 05.09.2007, №4 від 29.02.2008, №5 від 15.04.2008, №6 від 19.03.2009 про внесення змін та доповнень до кредитного договору №28 від 05.02.2007, які укладено Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, а також усіх додаткових договорів до них, які можуть бути укладені в майбутньому, стосовно повернення отриманої суми кредиту, несплачених відсотків, комісій, неустойок і штрафів у повному обсязі( т.1, а.с. 40-45).

27.05.2009 ВАТ «Кредобанк» та МПП ВКФ «Гелікон» уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцко Т.Л., зареєстрований в реєстрі за №1156, відповідно до п.1.1 якого цей договір забезпечує виконання зобов'язань Іпотекодавця та вимог Іпотекодержателя за кредитним договором №28 від 05.02.2007, укладеним у новій редакції 30.04.2009, договором №1 від 27.05.2009 про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 28 від 05.02.2007,укладеного у новій редакції 30.04.2009, які укладено Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, а також усіх додаткових договорів до них, які можуть бути укладені в майбутньому, стосовно повернення отриманої суми кредиту, несплачених відсотків, комісій, неустойки і штрафів у повному обсязі( т.2, а.с. 46-51).

Пунктами 5.2 вказаних договорів іпотеки встановлено, що Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі, а якщо його вимога не буде задоволена протягом 30 днів, - звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі якщо у момент настання терміну виконання зобов'язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором термін суми кредиту та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлений кредитним договором строк суми відсотків, комісій, неустойки (пені, штрафних санкцій), збитків.

Відповідно до пунктів 5.4 договорів іпотеки за рішенням Іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватись наступним чином (договір про задоволення вимог Іпотекодержателя):

5.4.1.У випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодавець передає у власність Іпотекодержателю предмет іпотеки. Ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки предмета іпотеки на день придбання. У разі, якщо ціна предмета іпотеки, який передається Іпотекодержателю у власність, є меншою від суми заборгованості, Іпотекодержатель вправі задоволити свої вимоги за рахунок іншого майна Іпотекодавця.

Рішення про прийняття у власність предмета іпотеки приймається Іпотекодержателем одноосібно. Підписанням цього договору Іпотекодавець засвідчує, що він надає Іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до Іпотекодержателя за рішенням Іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення Іпотекодержателя про прийняття у власність предмета іпотеки. Цей договір та письмове рішення Іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем;

5.4.2. У випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку». При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою сторін не менше його заставної вартості, визначеної цим договором ( пункти 1.5 ,1.6) з урахуванням зносу або шляхом експертної оцінки. Витрати на проведення експертної оцінки покладаються на Іпотекодавця. Розподіл виручки від продажу предмета іпотеки між Іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається Іпотекодавцю.

Заборгованість Іпотекодавця по кредитному договору вважається погашеною в день отримання від покупця коштів за предмет іпотеки у повному обсязі. У випадку, якщо Іпотекодержатель не має можливості укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки за ціною, зазначеною в цьому пункті, Іпотекодержатель має право укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки з визначенням ціни предмета іпотеки на підставі оцінки предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид предмета іпотеки.

29.11.2011 ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» (новий кредитор) уклали договір факторингу шляхом уступки права грошової вимоги , за яким банк уступив новому кредиторові право вимоги до МПП ВКФ «Гелікон» за кредитними договорами( т.2, а.с. 135-169).

16.12.2011 ПАТ «Кредобанк»( первісний іпотекодержатель) та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» (новий іпотекодержатель) уклади договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 05.02.2007 № 983, від 19.07.2007 № 6888, від 20.03.2009 № 731 та від 27.05.2009 № 1156 ( т.2, а.с. 170-177) .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 16.02.2018 нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за вказаними договорами іпотеки, зареєстроване на праві власності за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції»( т.2, а.с 178-188) .

Дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, Західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави)( ст. 572 ЦК України).

Стаття 575 ЦК України визначає іпотеку як окремий вид застави. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ст.3 ЗУ «Про іпотеку»).

Статтею 33 ЗУ «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення позивачем та відповідачем договорів іпотеки, положення пунктів 5.2 та 5.4 яких є предметом даного спору, встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст.35 цього Закону у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

За приписами ст.36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до ст.37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Виходячи з вказаних норм ЗУ «Про іпотеку» в редакції, чинній станом на момент укладення сторонами договорів іпотеки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що встановлений пунктами 5.2 договорів іпотеки порядок надання іпотекодержателем вимоги іпотекодавцю про усунення порушень не відповідає вимогам, встановленим ч. 1 ст. 35 Закону «Про іпотеку», щодо змісту та порядку повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі за договором про задоволення вимог іпотекодержателя; що договори про задоволення вимог іпотекодержателя (підпункти 5.4.1. та 5.4.2. пунктів 5.4), з урахуванням умов пунктів 5.2, дозволяють іпотекодержателю задоволити за рахунок предметів іпотеки самостійно визначений ним обсяг вимог щодо основного зобов'язання, у тому числі і щодо тих вимог, по яких пропущений строк позовної давності для їх задоволення у судовому порядку; договори про задоволення вимог іпотекодержателя також не передбачають сплату іпотекодержателем на користь іпотекодавця 90% різниці в разі перевищення вартості іпотечного майна, щодо якого прийнято рішення про набуття у власність, над розміром кредитних зобов'язань, відтак суперечать вимогам ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних пунктів (підпунктів) договорів іпотеки.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки( ст.257 ЦК України).

За приписами ч.1ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач є стороною договорів іпотеки, які з моменту їх укладення містять оспорюванні умови ( пункти 5.2 та підпункти 5.4.1 і 5.4.2 пунктів 5.4), отже, позивач був обізнаний зі змістом договорів іпотеки з моменту їх укладення, відтак дати укладання договорів іпотеки є початком перебігу позовної давності за позовними вимогами про визнання недійсними окремих пунктів цих договорів.

Такий висновок щодо початку перебігу позовної давності за позовними вимогами про визнання правочину (частини правочину) недійсним викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 752/5032/15-ц (провадження№ 61-1763св18) та від 04.07.2018 у справі № 755/16902/16-ц (провадження № 61-9391зпв18), який враховується апеляційним судом на підставі ч.4 ст.236 ГПК України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся до суду 19.05.2017 з позовом про визнання недійсними окремих пунктів договорів іпотеки, укладених 05.02.2007, 19.07.2007, 20.03.2009 та 27.05.2009, тобто позов подано після спливу встановленого законом 3-річного строку позовної давності. При цьому позивач не звертався до суду з клопотанням про відновлення пропущеного строку з обґрунтуванням поважності причин його пропуску.

Доводи позивача про те, що про порушення своїх прав, свобод та охоронюваних законом інтересів йому стало відомо із матеріалів адміністративних справ після витребування адміністративним судом реєстраційних справ, з яких він довідався, що іпотекодержатель 01.07.2014 прийняв рішення про прийняття у власність предметів іпотеки, а позов був пред'явлений 19.05.2017, тому він не пропустив строк позовної давності, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані з огляду на таке.

Рішення іпотекодержателя від 01.07.2014 про прийняття у власність предметів іпотеки, на яке посилається позивач як на доказ порушення його прав, не є предметом спору у даній справі. Предметом спору у даній справі є визнання недійсними окремих пунктів договорів іпотеки, про зміст яких, як вказано вище, позивачу як стороні договорів іпотеки було відомо в момент їх укладення (05.02.2007, 19.07.2007, 20.03.2009 та 27.05.2009), в той час як позов подано лише 19.05.2017, тобто позов подано після спливу позовної давності.

Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з частиною 4 статті 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Матеріалами справи підтверджено, що до винесення судом першої інстанції рішення у даній справі відповідач подав заяву про застосування позовної давності та про відмову у позові на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.96 за заявами NN 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою N 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

На підставі викладеного апеляційний суд вважає рішення суду першої інстанції про відому у задоволенні позову на підставі ч.4 ст.267 ЦК України у зв'язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, правомірним та обґрунтованим.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Скаржником не доведено, а апеляційним судом не встановлено наявності підстав, визначених ст.277 ГПК України, для скасування чи зміни рішення. Отже, рішення суду від 18.05.2018 у справі № 914/975/17 належить залишити без змін , апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений скаржником при поданні апеляційної скарги, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 18.05.2018 у справі № 914/975/17 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Судовий збір, сплачений скаржником при поданні апеляційної скарги, покладається на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у строки та в порядку, визначені ст. 288-291 ГПК України.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено 12.11.2018.

Головуючий-суддя М.І. Хабіб

Судді Г.В. Орищин

Б.Д. Плотніцький