РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.10.2018Справа № 926/559/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Мартинюк М.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Чернівецька пересувна механізована колона №76» (58023, Чернівецька обл., м. Чернівці, Першотравневий район, вул. Лесина, буд.4)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Січ Енерго» (04080, м. Київ, Подільський район, вул. Кирилівська, буд.40, будівля літера Г)

про стягнення 238 478,88 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Мандзюк В.Б. - ордер серії ЧЦ №23776 від 25.05.2018 року;

від відповідача: Шведа О.В. - довіреність від 05.09.2018 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Чернівецька пересувна механізована колона № 76" звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Січ Енерго" про стягнення заборгованості в розмірі 238 478,88 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків за договором №06 від 30.03.2017р. в частині повної та своєчасної оплати виконаних позивачем будівельно-монтажних робіт.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача на свою користь: 220 620,00 грн. - заборгованості, 10 322,56 грн. - інфляційних втрат, 2 249,00 грн. - 3% річних, 5 287,32 грн. - пені, 3 577,18 грн. - судового збору.

Ухвалою від 19.02.2018р. Господарським судом Чернівецької області зазначену позовну заяву передано за підсудністю Господарському суду міста Києва.

Ухвалою від 16.03.2018 року (суддя Любченко М.О.) Господарського суду міста Києва вказану позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху та встановлено Товариству з додатковою відповідальністю "Чернівецька пересувна механізована колона № 76" спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду письмової заяви із зазначенням офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти позивача та відповідача, або заяву про те, що такі відомості позивачу невідомі; доказів, що підтверджують обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, засвідчених належним чином; заяви про наявність у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2018 року (суддя Любченко М.О.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №926/559/18; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі на 25.04.2018 року.

За наслідками проведення автоматизованого розподілу судової справи між суддями (розпорядження від 12.06.2018 року №05-23/942), у зв'язку з лікарняним судді Любченко М.О., справу №926/559/18 розподілено для розгляду на суддю Якименко М.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2017 року прийнято справу №926/559/18 до провадження, підготовче засідання у справі призначено на 01.08.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 року підготовче засідання відкладено на 22.08.2018 року, зобов'язано позивача надати суду банківську виписку на підтвердження здійснених відповідачем часткових оплат за Договором №06 від 30.03.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів; підготовче засідання відкладено на 18.09.2018 року; повторно зобов'язано позивача надати суду банківську виписку на підтвердження здійснених відповідачем часткових оплат за Договором №06 від 30.03.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 року підготовче провадження у справі 926/559/18 закрито; розгляд справи по суті призначено на 03.10.2018 року.

В судовому засіданні 03.10.2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 03.10.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.03.2017 року між Товариством з додатковою відповідальністю «Чернівецька пересувна механізована колона №76» (далі по тексту - позивач, підрядник, ТДВ «Чернівецька пересувна механізована колона №76») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Січ Енерго» (далі по тексту - відповідач, замовник, ТОВ «Січ Енерго») укладено Договір №6 (далі по тексту - Договір) за умовою якого (п.1.1.) Замовник доручає, а Підрядник приймає на себе обов'язки по виконанню будівельно - монтажних робіт на об'єкті ПС 330 кВ «Чернівецька».

Вартість Договору встановлюється і складає виходячи із договірної ціни, визначеної на основі положення ДСТУ Б. 1.1.1-1:2013 627 575,60 грн. з ПДВ, в тому числі ПДВ 104 595,93 грн. (п.2.1. Договору).

Згідно з п. 2.2. Договору Вартість Договору може корегуватись в залежності від кон'юктури ринку за обов'язковим письмовим погодженням Сторін.

У відповідності до п.3.1. Договору замовник зобов'язується:

- а) прийняти виконані Підрядником роботи протягом 3 днів з дня подання актів виконаних робіт до приймання, або при виявленні недоліків у виконаних роботах з участю Підрядника складає акт про наявність недоліків;

- б) оплатити прийняті роботи.

Порядок розрахунків передбачено пунктом 4 Договору.

Підрядник приступає до виконання робіт при умові перерахування авансу в розмірі до 50% вартості робіт. Підрядник використовує наданий аванс протягом 1 місяця. Після закінчення цього терміну невикористані суми авансу повертаються Замовнику (п.4.1. Договору).

Відповідно до п.4.2. Договору замовник протягом 10 календарних днів з моменту підписання акту приймання-здачі робіт приймає рішення про оплату за виконанні роботи та подає доручення на здійснення платежу органу Державного казначейства України.

Пунктом 4.3. Договору сторони передбачили, що замовник зобов'язується провести проплату Підряднику протягом 5 (п'яти) робочих днів з моменту надходження коштів на рахунок Замовника.

Позивач виконав роботи по договору на загальну суму в розмірі 623 330,40 грн., що підтверджується підписаними між сторонами актами приймання виконаних будівельних робіт та довідками про вартість виконаних будівельних робіт.

Відповідачем прийняті вищевказані роботи без жодних зауважень та заперечень, щодо кількості, якості та вартості виконаних робіт, а тому роботи є такі які прийняті відповідачем вартістю 623 330,40 грн.

Відповідачем частково оплачено вартість виконаних позивачем робіт на суму 402 710,40 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з банку з рахунку позивача.

Вартість неоплачених робіт становить 220 620,00 грн.

15.05.2018 року між сторонами підписано Акт прийому передачі матеріальних цінностей, згідно якого відповідач, в якості оплати перед позивачем заборгованості за Договором, передав, а позивач прийняв матеріальні цінності на суму 87 202,00 грн. Таким чином, станом на 15.05.2018 року заборгованість відповідача перед позивачем з врахуванням отриманих позивачем матеріальних цінностей становить 133 418,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо повної оплати вартості виконаних позивачем робіт, відповідно до умов Договору, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість з їх оплати в розмірі 220 620,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Договір, укладений між позивачем та відповідачем, за своєю юридичною природою є договором підряду.

Відповідно до ч.2 ст.317 ГК України загальні умови договорів підряду визначаються відповідно до положень ЦК України про договір підряду.

Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч. 2 ст. 837 ЦК України договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 879 ЦК України оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об'єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

Частиною 1 ст. 174 ГК України передбачено, що господарський договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджується вартість фактично виконаних позивачем та прийнятих відповідачем робіт вартістю 623 330,40 грн., з яких відповідачем оплачено 402 710,40 грн., а 87 202,00 грн. видано матеріальними цінностями в якості сплати заборгованості за договором, а тому заборгованість відповідача перед позивачем становить 133 418,00 грн.

Факт визнання відповідачем заборгованості перед позивачем в розмірі 133 418,00 грн. підтверджується підписаним між сторонами 15.05.2018 року Актом прийому передачі матеріальних цінностей.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Законом України ,,Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97- ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, відсутність дій відповідача щодо оплати вартості виконаних робіт, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть оплачені кошти за виконані роботи. Не оплата відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном.

В статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини зазначає, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов'язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення Суду у справі Олюджіч проти Хорватії, №22330/05, від 05.02.2009).

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Суду у справах Мала проти України, №4436/07, від 03.07.2014, Богатова проти України, №5231/04, від 07.10.2010).

Згідно з практикою Європейського суду, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення Суду у справі Мала проти України, №4436/07, від 03.07.2014).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення Суду у справі Гірвісаарі проти Фінляндії, № 49684/99, від 27.09.2001).

Суд звертає увагу на визначені у ст. 205, ст. 207 ЦК України приписи, за якими правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі і сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, у листах телеграмах, якими обмінялися сторони.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку, що підписуючи 15.05.2018 року Акт прийому передачі матеріальних цінностей відповідачем, вчинено правочин щодо визнання заборгованості перед позивачем в розмірі 133 418,00 грн., що дає підстави позивачу для повернення такої суми.

Згідно частини першої статті 96 ЦК юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 року «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 220 620,00 грн. (заборгованості) підлягають частковому задоволенню та становлять 133 418,00 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 10 322,56 грн. (інфляційних втрат), 2 249,00 грн. (3% річних) та 5 287,32 грн. (пені), які позивачем розраховано за період з 13.10.2017 року по 14.02.2018 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Пунктом 4.3. Договору сторони передбачили, що замовник зобов'язується провести проплату Підряднику протягом 5 (п'яти) робочих днів з моменту надходження коштів на рахунок Замовника.

Таким чином, укладаючи Договір сторони передбачили умову оплати виконаних позивачем робіт, а саме - протягом 5 (п'яти) робочих днів з моменту надходження коштів на рахунок Замовника. Однак, позивачем не надано доказів надходження відповідачу грошових коштів від органу Державного казначейства України, а тому суд дійшов до висновку, що момент виконання зобов'язання, в період за який позивач просить суд стягнути інфляційні втрати, пеню та штраф, не настав.

З врахуванням вищевикладеного позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних не підлягають задоволенню, у зв'язку з тим що застосування такої міри відповідальності як стягнення пені, 3% річних, та інфляційні втрати можлива лише при порушенні основного зобов'язання (оплата вартості виконаних робіт протягом 5 робочих днів з моменту надходження коштів на рахунок відповідача), а так як позивачем не доведено, що грошові кошти надійшли на рахунок відповідача, в період за який позивач просить стягнути пеню, інфляційні втрати та 3%, тому відповідачем не було порушено основне зобов'язання з оплати робіт, то й до нього не застосовуються штрафні санкції у вигляді пені, та не застосовуються 3% річних та інфляційні втрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Січ Енерго» (04080, м. Київ, ВУЛИЦЯ КИРИЛІВСЬКА, будинок 40, БУДІВЛЯ ЛІТЕРА Г; ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Чернівецька пересувна механізована колона №76» (58023, Чернівецька обл., місто Чернівці, ВУЛ. ЛЕСИНА, будинок 4; ) 133 418 (сто тридцять три тисячі чотириста вісімнадцять) грн. 00 грн. - заборгованості, 2 001 (дві тисячі одну) грн. 27 коп. - судового збору.

3. В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 Господарського процесуального кодексу України)

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України та ст. 256 Господарського процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 07.11.2018 року.