РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.11.2018Справа №910/8625/18

Господарський суд міста Києва у складі: судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Коваленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/8625/18

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Експотрейд Компані»
доПублічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця»
простягнення 179 839,68 грн.

Представники учасників справи:

від позивача:Зуєв Р.С. (дов. №7 від 07.01.2018);
від відповідача:Будова Н.М. (дов. №5541 від 31.10.2018).

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Експотрейд Компані» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» про стягнення 179 839,68 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду м. Києва від 20.11.2017 у справі №910/16253/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Експотрейд Компані» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 936576,00 грн. з відповідача на користь позивача стягнуто 936576,00 грн., втім рішення не виконане, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача нараховані згідно існуючої заборгованості інфляційні втрати, 3% річних та пеню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2018 відкрито провадження у справі №910/8625/18 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 07.08.2018.

02.08.2018 до загального відділу діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву відповідно до змісту якого проти позовних вимог заперечує, вказуючи на те, що позивачем зобов'язання за договором було виконано не своєчасно та не якісно, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3% річних та пені.

В судовому засіданні 07.08.2018 суд, у відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 11.09.2018, про що свідчить протокол судового засідання від 07.08.2018.

15.08.2018 до загального відділу діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву відповідно до змісту якої проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву заперечує, оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2017 у справі №910/16253/17, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 23.05.2018 встановлено факт наявності у відповідача обов'язку з оплати наданих позивачем послуг з ремонту тягових двигунів.

27.08.2018 до загального відділу діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. Так, згідно поданих заперечень відповідач не погоджується з доводами позивача, викладеними у відповіді на відзив, з огляду на відсутність підстав для нарахування штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат з 30.05.2017 та 06.07.2017, оскільки акти приймання-здачі наданих послуг №№11, 14 від 20.04.2017 та №12 від 25.04.2017 зі сторони відповідача не підписані, а тому на думку відповідача строк по їх оплаті не настав.

При цьому, відповідач зазначає, що, оскільки акти приймання-здачі наданих послуг №№11, 14 від 20.04.2017 та №12 від 25.04.2017 не підписані відповідачем, підстави для оплати коштів у розмірі 936 576,00 грн. за несвоєчасно та неякісно виконаний ремонт шести тягових двигунів виникли лише після 23.05.2018, тобто з моменту набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2017 у справі №910/16253/17 законної сили.

10.09.2018 до загального відділу діловодства суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення по справі, в яких зазначає, що оскільки позивач 21.04.2017 передав відповідачу відремонтовані тягові двигуни РТ-51 у кількості 5 шт. і 26.04.2017 ще один тяговий двигун РТ-51 і суд встановив наявність у відповідача, на підставі прийнятих від позивача відремонтованих двигунів, обов'язку оплатити їх, то строки на оплату наданих послуг та штрафні санкції розраховані правильно.

11.09.2018 представником відповідача подано клопотання про зменшення розміру пені до 1 грн., яке обґрунтоване виконанням відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2017 у справі №910/16253/17 в повному обсязі.

В судовому засіданні 11.09.2018, судом оголошено перерву на 18.09.2018.

17.09.2018 до загального відділу діловодства суду від позивача надійшли заперечення проти клопотання відповідача про зменшення розміру пені, з підстав викладених в додаткових письмових поясненнях №21 від 07.09.2018. При цьому, позивач зазначив, що відповідачем належним чином не доведено факту неналежного виконання позивачем умов договору в частині неякісного надання послуг, оскільки відсутні складені акти-рекламації та розрахунки затрат з приводу самостійного усунення відповідачем виявлених дефектів.

В судовому засіданні 18.09.2018, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 09.10.2018, про що свідчить протокол судового засідання від 18.09.2018.

Судове засідання, призначене на 09.10.2018 не відбулось, у зв'язку із чим ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2018 судове засідання у справі №910/8625/18 призначено на 25.10.2018.

В судовому засіданні 25.10.2018, судом, у відповідності до вимог ст. 216 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву в розгляді справи по суті на 06.11.2018.

В судовому засіданні 06.11.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, в той же час відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 06.11.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

23.12.2016 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі підрозділу моторвагонне депо Фастів-1 регіональної філії «Південно-західна залізниця» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Експотрейд компані» (виконавець) було укладено договір з надання капітального ремонту лінійного обладнання №ПЗ/НРП-161449/НЮ (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого виконавець зобов'язується надати послуги з ремонту тягових двигунів та допоміжних електричних машин (послуги з капітального ремонту лінійного обладнання) (далі - послуги), у відповідності до додатку №1 «Обсяги та вартість послуг», який є невід'ємною частиною договору, а замовник - прийняти і оплатити такі послуги.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору ним було виконано роботи з капітального ремонту лінійного обладнання, проте відповідач зобов'язань з оплати вартості виконаних позивачем робіт належним чином не виконав, що стало підставою для звернення з позовом до суду.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2017 у справі №910/16253/17, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 23.05.2018 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПОТРЕЙД КОМПАНІ» задоволено повністю, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованість з оплати вартості виконаних позивачем робіт за договором №ПЗ/НРП-161449/НЮ від 23.12.2016 у розмірі 936576,00 грн.

Під час розгляду справи №910/16253/17, судом було встановлено, що наявні в матеріалах справи документи підтверджують факт неналежного виконання позивачем свого обов'язку за договором щодо ремонту всіх 13 двигунів до 31.03.2017, в той же час, відсутні обставини, які б свідчили про відмову відповідача, як кредитора від прийняття виконання. За висновком суду, такі дії відповідача як прийняття відремонтованих шести двигунів та прийняття металобрухту, що утворився внаслідок ремонту двигунів, свідчать про схвалення результату виконаних позивачем робіт, у зв'язку із чим у ПАТ «Українська залізниця» наявний обов'язок оплатити прийняті роботи. При цьому, суд зауважив, що не забезпечення позивачем своєчасного виконання зобов'язання не є підставою для звільнення відповідача від виконання обов'язку щодо оплати вартості наданих послуг.

Відповідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Отже, наявність грошового зобов'язання відповідача, яке виникло за договором №ПЗ/НРП-161449/НЮ від 23.12.2016, по сплаті позивачу вартості виконаних робіт з капітального ремонту лінійного обладнання у розмірі 936 576,00 грн. підтверджується рішенням Господарського суду м. Києва від 20.11.2017 за участі тих самих сторін, яке набрало законної сили, а тому відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягає повторному доказуванню.

Як слідує з наявних в матеріалах справи документів, 18.07.2018 заступником начальника відділу Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Заєць Тетяною Ігорівною було відкрито виконавче провадження по виконанню наказу Господарського суду міста Києва №910/16253/17 від 25.06.2018.

08.08.2018, у зв'язку із фактичним виконанням рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2017 у справі №910/16253/17, заступником начальника відділу Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Заєць Тетяною Ігорівною винесено постанову ВП №56790421 про закінчення виконавчого провадження.

Отже, станом на момент звернення позивача з даним позовом до суду (02.07.2018) відповідачем зобов'язання з оплати вартості виконаних робіт виконано не було, у зв'язку з чим позивачем заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі 59 701,37 грн. за період з 01.07.2017 по 01.01.2018, а саме за актом наданих послуг №11 від 20.04.2017 з 01.07.2017 по 27.12.2017, за актом наданих послуг №14 від 20.04.2017 з 01.07.2017 по 27.12.2017 та за актом наданих послуг №12 від 25.04.2017 з 06.07.2017 по 01.01.2018, інфляційних витрат у розмірі 92721,02 грн. за період з 01.07.2017 по 31.05.2018 та 3% річних у розмірі 27 417,29 грн. за період з 01.07.2017 по 22.06.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

При цьому чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 № 13/210/10 та від 12.09.2011 № 6/433-42/183).

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Так, згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов'язання.

Матеріалами справи підтверджується і відповідачем не спростовано, що станом на момент звернення позивача з даним позовом до суду зобов'язання відповідача перед позивачем у розмірі 936 576,00 грн. виконано не було, а отже мало місце прострочення його виконання, у зв'язку з чим позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з поданого розрахунку, позивачем нарахування 3% річних здійснювалось на підставі акту наданих послуг №11 від 20.04.2017 на суму 468288,00 грн. за період з 01.07.2017 по 22.06.2018, акту №14 від 20.04.2017 на суму 312192,00 грн. за період з 01.07.2017 по 22.06.2018 та акту №12 від 25.04.2017 на суму 156096,00 грн. за період з 06.07.2017 по 22.06.2018, а інфляційних втрат за період з 01.07.2017 по 31.05.2018 також окремо за кожним актом.

Пунктом 4.1 договору визначено, що замовник перераховує кошти виконавцю на підставі акту приймання-здачі наданих послуг протягом 45 банківських днів з дня підписання акту приймання-здачі наданих послуг.

Як свідчать матеріали справи, акт про повернення Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСПОТРЕЙД КОМПАНІ» шести тягових двигунів моторвагонному депо Фастів-1 було складено 28.04.2017, а відтак, за висновками суду, строк оплати за договором настав 12.06.2017, а не 30.06.2017 та 06.07.2017, як визначив позивач.

Відтак, здійснивши власний розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, виходячи з встановленого судом строку оплати за договором, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог у цій частині та стягнення з відповідача 27019,58 грн. - 3% річних та 92715,43 грн. - інфляційних втрат, а в іншій частині стягнення 3% річних в сумі 397,71 грн. та інфляційних втрат в сумі 5,59 грн. слід відмовити.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що строк оплати за актами №№11, 14, 12 не настав так як вони не підписані відповідачем, оскільки факт виникнення у відповідача обов'язку оплатити вартість наданих послуг встановлений рішенням господарського суду від 20.11.2017 у справі №910/16253/17, яке набрало законної сили. Ухилення ж відповідача від підписання актів №№11, 14, 12 не звільняє його від виконання взятих на себе за договором зобов'язань щодо оплати послуг.

Безпідставним суд визнає і доводи відповідача про те, що строк оплати настав лише після набрання рішенням суду у справі №910/16253/17 законної сили, оскільки за своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов'язків у випадках, установлених за наявності прямої вказівки про це в законних актами цивільного законодавства, тобто, як установлено, наприклад, ч. 4 ст. 36, ст.ст. 43, 46, ч. 3 ст. 334 (право власності з дня реєстрації), ч. 3 ст. 653 (зміна розірвання договору) ЦК України.

Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов'язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов'язання.

Судове рішення, яким задоволено вимогу про повернення попередньої оплати, не породжує, а підтверджує підставу виникнення приватноправового зобов'язання, у тому числі грошового характеру, яке виникло до, а не внаслідок прийняття такого судового рішення.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 59701,37 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання за актом наданих послуг №11 від 20.04.2017 на суму 468288,00 грн. за період з 01.07.2017 по 27.12.2017, актом №14 від 20.04.2017 на суму 312192,00 грн. за період з 01.07.2017 по 27.12.2017 та актом №12 від 25.04.2017 на суму 156096,00 грн. за період з 06.07.2017 по 01.01.2018.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, такі дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), а відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Так, стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8.2 Договору визначено, що замовник у разі порушення строків оплати згідно даного договору сплачує пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діє на період, за кожний день прострочення платежу від суми заборгованості.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, виходячи з встановленого судом строку оплати за договором, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині в сумі, за розрахунком суду, 59594,46 грн., в іншій частині стягнення пені в сумі 106,91 грн. слід відмовити.

При цьому, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру пені, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України також визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При цьому, визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду; оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, суд на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру цих санкцій.

Як роз'яснено в п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Однак, всупереч наведеного, наявності виняткових обставин для зменшення розміру неустойки відповідачем не наведено.

При цьому, суд не приймає доводи відповідача, як підставу для зменшення розміру пені, про те, що позивач не своєчасно та не якісно виконав зобов'язання за договором, оскільки відповідач не позбавлений права звернутися з окремим позовом до позивача щодо покладення на нього збитків чи застосування санкцій за порушення господарських зобов'язань.

З огляду на викладене, враховуючи наявні у справі матеріали, наведені доводи сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру пені.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення 3% річних, інфляційні втрати та пеню, а доводи відповідача, викладені у поданих заявах по суті спростовуються вищевикладеним та обставинами, які встановлені в рішенні Господарського суду м. Києва від 20.11.2017 у справі №910/16253/17.

Інші ж доводи, зокрема, щодо неякісного виконання позивачем зобов'язань за договором не входять в предмет доказування у даній справі.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Експотрейд Компані» пені у розмірі 59594,46 грн., інфляційних витрат у розмірі 92715,43 грн. та 3% річних у розмірі 27019,58 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Експотрейд Компані» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» про стягнення 179 839,68 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» (01601, м. Київ, вул. Лисенка, 6; ідентифікаційний код 40081221) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Експотрейд Компані» (61001, м. Харків, пров. Мало-Панасівський, 4/7; ідентифікаційний код 38476377) пеню у розмірі 59 594 (п'ятдесят дев'ять тисяч п'ятсот дев'яносто чотири) грн. 46 коп., 3% річних у розмірі 27 019 (двадцять сім тисяч дев'ятнадцять) грн. 58 коп., інфляційні втрати у розмірі 92 715 (дев'яносто дві тисячі сімсот п'ятнадцять) грн. 43 коп. та судовий збір в розмірі 2 689 (дві тисячі шістсот вісімдесят дев'ять) грн. 94 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання судовим рішенням законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 20.11.2018.

Суддя Т.В. Васильченко