ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.11.2018 Справа № 920/566/18
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Коваленко О.В., розглянувши матеріали справи № 920/566/18

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01001, код 20077720),

до відповідача: Путивльської житлово-експлуатаційної контори (провулок Миколи Маклакова, 3, м. Путивль, Сумська область, 41500, код 14025297),

про стягнення 871 грн. 31 коп. заборгованості за договором № 13/2407-ТЕ-29 купівлі-продажу природного газу,

за участю представників сторін:

Від позивача: не зявився;

Від відповідача: не зявився;

при секретарі судового засідання Молодецькій В.О.

СУТЬ СПОРУ: позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 871 грн. 31 коп., з яких: 717 грн. 86 коп. пені, 153 грн. 45 коп. 3% річних, нарахованих у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору № 13/2407-ТЕ-29 купівлі-продажу природного газу, а також сплачений судовий збір в сумі 1 762 грн. 00 коп.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 26.07.2018 провадження у справі № 920/566/18 відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та розгляд справи по суті призначено на 13.08.2018 (суддя Заєць С.В.).

Відповідно до ухвали господарського суду Сумської області від 13.08.2018 у справі №920/566/18 розгляд справи по суті відкладено на 20.09.2018.

20.09.2018 розгляд справи не відбувся, в звязку з перебуванням судді Заєць С.В. на лікарняному.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2018, справу призначено до розгляду судді Коваленко О.В.

Згідно ухвали господарського суду Сумської області від 10.10.2018 розгляд справи №920/566/18 призначено по суті на 05.11.2018 (суддя Коваленко О.В.).

Представники сторін в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать поштове повідомлення, які містяться в матеріалах справи.

Представник позивача в заяві від 13.08.2018 просить суд здійснювати розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач в письмовому відзиві №166 від 02.08.2018 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що основна заборгованість була сплачена відповідачем ще 21.02.2014, а беручи до уваги п.3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», нараховані позивачем штрафні санкції підлягають списанню, а позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши докази по справі, суд встановив:

28 грудня 2012 р. між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» і Путивльською житлово-експлуатаційною конторою був укладений договір №13/2407-ТЕ-29 купівлі-продажу природного газу (далі за текстом «Договір»), відповідно до умов якого позивач зобовязувався передати у власність відповідачу у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем, за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач, в свою чергу, зобовязувався прийняти і оплатити природний газ на умовах цього Договору. Газ, що продається за цим Договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживалась населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Згідно п. 2.1. Договору позивач передає відповідачу в період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 р. газ обсягом до 115 тис.куб.м.

Зі змісту п. 5.2. Договору вбачається, що ціна за 1 000 куб. м. газу становить 1 091 грн. 00 коп. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість.

Зі змісту п. 3.3. Договору вбачається, що приймання - передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу оформлюється актом приймання - передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, Покупець зобов'язується надати Продавцю підписані та скріплені печатками Покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа повертає Покупцю та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, який підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надає в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між Сторонами (пункт 3.4 Договору).

Відповідно до п. 6.1. Договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що на виконання умов Договору передав відповідачу у власність протягом січня-квітня, жовтня-грудня 2013 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 109 535 грн. 48 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу /а.с. 44-50/, довідкою щодо операцій із відповідачем/а.с. 18/, які містяться в матеріалах справи.

Відповідач сплатив суму основного боргу в розмірі 109 535 грн. 48 коп. до звернення позивача з позовом (останній платіж 21.02.2014 р.), проте свої зобовязання за Договором виконував з простроченням термінів, встановлених для сплати в договорі, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 717 грн. 86 коп. пені у відповідності до п. 6.1. Договору, а також 3% річних згідно вимог ст. 625 ЦК України.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України)

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як розяснено в п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань»: сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 7.2. Договору в разі невиконання відповідачем умов п. 6.1. Договору, відповідач зобовязується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача пені та 3% річних за неналежне виконання зобовязань за Договором в частині своєчасної оплати поставленого позивачем у 2013 році природного газу.

Відповідач повністю розрахувався за поставлений на суму 109 535 грн. 48 коп., що підтверджується довідкою ПАТ «НАК «Нафтогаз України», розрахунками пені та 3% річних та не заперечувалося сторонами.

Остаточний розрахунок відповідач здійснив 21.02.2014 року. Таким чином, основний борг повністю погашений відповідачем станом на момент звернення позивача до суду із даним позовом.

Однак, з наданих позивачем матеріалів, в тому числі договору, розрахунку 3% річних, пені та інфляційних нарахувань вбачається, що оплату за поставлений природний газ відповідач здійснював з порушенням строків, встановлених договором.

За таких обставин, у позивача наявні підстави для нарахування пені та 3% річних.

Разом з тим, 30.11.2016 набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі за текстом «Закон»), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів статті 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі статтею 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Судом встановлено, що поставлений позивачем природний газ використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживалась населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності) (п.1.2 Договору).

Крім того, встановлено, що заборгованість за поставлений позивачем природний газ погашена відповідачем в повному обсязі 21.02.2014 р., тобто до набрання чинності Законом.

Частиною першою статті 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас частиною третьою статті 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів частини третьої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (про що повідомило і Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України у межах своєї компетенції).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07.02.2018 у справі №927/1152/16.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача нарахованих сум пені та 3% річних, а отже позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно Закону України «Про судовий збір» та відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, судові витрати в розмірі 1 762 грн. 00 коп. покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати в розмірі 1 762 грн. 00 коп. покласти на позивача.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому статтями 256-258 ГПК України.

Повний текст рішення підписаний 14.11.2018 р.

Суддя ОСОБА_1