ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2018 Справа №914/804/18

місто Львів

За позовом: фізичної особи - підприємця Хоми Василя Ярославовича,
до відповідача:фізичної особи - підприємця Ла Жермен Анни-Марії Вікторівни,
предмет позову: стягнення 250'050,00 грн.
СуддяРим Т.Я.
Секретар судового засіданняКушта А.М.
Представники:
позивача:Авдєєнко В.В. - адвокат,
відповідача:Гузь В.М. - адвокат.
ПРОЦЕДУРИ.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов фізичної особи - підприємця Хоми Василя Ярославовича до фізичної особи - підприємця Ла Жермен Анни-Марії Вікторівни про стягнення 250'050,00 грн. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.05.2018 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Зважаючи на усунення позивачем виявлених недоліків, ухвалою суду від 18.05.2018 відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 06.06.2018.

Підготовче провадження та строки його проведення.

В підготовче засідання 06.06.2018 з'явився представник позивача, представник відповідача не з'явився, хоч належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 18.05.2018. Це стало підставою для відкладення підготовчого засідання на 11.07.2018.

Позивачем було подано клопотання про витребування доказів (том 1, а.с. 186), яким просив витребувати у публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" банківські виписки про рух коштів по поточному рахунку фізичної особи - підприємця Ла Жермен Анни-Марії Вікторівни №3048 за період з 23.05.2017 по 01.11.2017, зобов'язати відповідача надати докази того, що отримані на банківську карту №5169 3305 0706 0959 грошові кошти не зараховані на рахунок фізичної особи - підприємця Ла Жермен Анни-Марії Вікторівни №3048.

Відповідач повністю заперечив проти такого клопотання з огляду на недопустимість розголошення банківської таємниці, пропуск строків заявлення такого клопотання.

Судом відхилено подане клопотання, оскільки докази, які підтверджують, що сплачені кошти на рахунок №5169 3305 0706 0959 зараховуються на поточний рахунок №3048, не мають важливого значення для розгляду цієї справи. Більш детально мотиви суду в цій частині викладено в мотивувальній частині цього рішення.

В ході здійснення підготовчого провадження відповідачем у відзиві на позов визнано обставини здійснення поставок товару 30.05.2017. Однак згодом позивач зазначив, що ним було помилково зазначено про такі поставки. Ці обставини з'ясувалися після подання позивачем відповіді на відзив 13.08.2018. В судовому засіданні 05.09.2018, тобто наприкінці продовжених строків підготовчого провадження, представником відповідача повідомлено, що такі докази існують, проте довіритель перебуває за кордоном, а тому представник не має фізичного доступу до цих документів. З огляду на зазначене, враховуючи спільне клопотання обох сторін, керуючись конституційним принципом розумності строків вирішення спору, оскільки такі докази є суттєвими для вирішення спору, суд ухвалив продовжити строк підготовчого провадження, підготовче засідання призначити на 10.10.2018 (том 1, а.с. 223).

В судове засідання 10.10.2018 представником відповідача було повідомлено про те, що довіритель усе ще не повернувся в Україну, а тому ним не було подано доказів, про які йшла мова в підготовчому засіданні 05.09.2018.

З урахуванням наведеного, оскільки судом було створено усі можливості для реалізації власного права на судовий захист, сторонами подано усі можливі докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, повідомлено про всі відомі їм обставини, продовжені строки підготовчого провадження закінчилися, суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 07.11.2018. В судовому засіданні представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на зайнятість в іншому судовому засіданні. Відповідач не заперечив проти відкладення розгляду справи. Судом задоволено подане клопотання, а судове засідання призначено на 12.11.2018.

В судовому засіданні 12.11.2018 представники обох сторін просили суд не вирішувати питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони планують звернутися з відповідною заявою після ухвалення судом рішення у цій справі.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач у порушення умов дистриб'юторського договору №19-04/17 від 19.04.2017 не виконав свого обов'язку з поставки оплаченого товару у повному обсязі. З огляду на зазначене позивач просить повернути суму коштів, на яку не було здійснено поставки та яка становить 250'050,00 грн.

Заперечення відповідача.

Відповідач проти позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву (а.с. 97-103):

1) зі сторони позивача мало місце систематичне порушення зобов'язань за договором, що й було підставою призупинення поставок товару. Зокрема, в порушення умов договору позивач не вчиняв дій з отримання мінімальних партій товару;

2) відповідач вважає неналежними доказами оплати товару в сумі 298'345,00 грн.,

3) позивачем не доведено, що платежі 09.06.2017 з призначенням "надходження готівки за платіжними картками" на загальну суму 25'285,00 грн., де платником та одержувачем є відповідач, здійснювалися в рамках укладеного договору. Також позивачем не доведено, що ці платежі здійснювались саме ним;

4) у наданих позивачем квитанціях відсутнє посилання на конкретний рахунок, фактуру чи накладну. Зі змісту долучених позивачем квитанцій, платежі здійснювалися за призначенням "надходження готівки за платіжними картками", що дає широкий простір для тлумачення таких платежів, а тому не можуть слугувати для обґрунтування та доведення факту оплати поставок товару в рамках укладеного між сторонами договору;

5) зі змісту поданих позивачем квитанцій вбачається, що платежі здійснювались на картку 5169 **** **** 0959, хоча у розділі 16 Договору вказаний розрахунковий рахунок 3048 у ПАТ "Приватбанк";

6) платежі здійснювались від імені фізичної особи (а не фізичної особи - підприємця) на рахунок фізичної особи (а не фізичної особи - підприємця) не як оплата за товар в рамках договору, тому такі платежі не підтверджують заявлені позивачем вимоги та не дозволяють встановити дійсні обставини справи, а тому не можуть братися судом до уваги;

7) твердження позивача про поставки товару у місті Києві відповідачем та оплати позивачем 14'841,00 грн. суперечать пункту 2.1 договору, адже місто Київ відсутнє у переліку адміністративно-територіальних одиниць, на які поширює свою дію договір. Окрім того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження цієї обставини;

8) у період з 07.06.2017 по 19.04.2018 позивач порушив графік замовлень на 122'265,00 одиниць товару загальною вартістю 1'487'508,75 грн. Застосувавши до цієї суми штрафні санкції в порядку, визначеному пунктами 8.4 та 10.2, 10.3 договору, позивач зобов'язаний сплатити 1'319'726,37 грн. штрафних санкцій. Тому навіть якщо допустити, що надходження за платіжними картками на суму 273'060,00 грн. стосувалися договору та предмету позову (що однак не є так), відповідач мав право скеровувати такі кошти на погашення штрафних санкцій.

Відповідь на відзив.

Позивач спростовував заперечення відповідача з підстав, наведених у відповіді на відзив (том 1, а.с. 176-179):

1) договір не містить обов'язку позивача вчиняти мінімальні обсяги замовлень, адже пункт 2.4 договори встановлює лише процедуру визначення кількості та асортименту товару, який поставляється. Натомість графік поставки є письмовим документом, який містить інформацію про дату та час поставки товару, проте не визначає кількості та асортименту товару;

2) посилання відповідача на частину 3 статті 538 Цивільного кодексу України як на підставу зупинення виконання ним обов'язку з поставки товару спростовується тим, що позивач ніколи не допускав порушень виконання своїх зобов'язань, а врегульований сторонами в пункті 5.2.2 договору порядок зупинення поставок відповідачем не дотримано;

3) позивач не порушував пунктів 2.2, 8.1 договору в частині внесення плати за поставлений товар, про що представлено відповідні докази (квитанції, платіжні доручення);

4) можливе застосування відповідачем права на нарахування пені (пункт 10.2 договору) та зарахування проведених платежів у її погашення не відповідає обставинам справи, адже в позивача відсутня заборгованість перед відповідачем.

Заперечення на відповідь.

Відповідач скористався наданим йому правом та подав до суду заперечення на відповідь позивача (том 1, а.с. 201-203), яким спростовував його доводи:

1) позивач помилково тлумачить додаток 1 до договору, адже він установлює мінімальну кількість пляшок (палет), які мали відповідати цьому замовленню (колонка 4 додатку 1), детальний порядок здійснення якого регламентовано пунктами 6.3-6.7 договору. Крім того, поняття мінімального місячного об'єму встановлено пунктами 5.2.6, 6.5 договору;

2) позивач допускав як систематичне порушення умов пункту 4.1.5 договору (пункт 1.1.10 договору), так і порушення пункту 8.2 договору, що тривали понад 10 календарних днів;

3) відповідач не стверджував, що здійснив зарахування отриманих коштів в рахунок погашення заборгованості зі сплати пені.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

Сторони у справі 19.04.2017 уклали дистриб'юторський договір №19-04/17 (надалі - Договір) (а.с. 15-29). За умовами пунктів 2.1 та 2.2 цього договору постачальник (відповідач у справі) призначає дистриб'ютора (позивач у справі) своїм виключним (ексклюзивним) офіційним представником (дистриб'ютором) з просування на ринок та реалізації у власній торговельній мережі та третім особам, визначеного цим договором товару, повноправним виробником якого є постачальник, на всій території Львівської, Івано-Франківської, Тернопільської, Волинської, Рівненської, Хмельницької, Чернівецької та Закарпатської областей. Постачальник зобов'язується не поставляти (продавати) товар на виключній території дистриб'ютора в будь-якій формі та будь-яким третім особам, як особисто, так і через третіх осіб, і не буде надавати іншим особам дистриб'юторські права на території дистриб'ютора. На умовах Договору постачальник зобов'язується поставляти та передавати у власність дистриб'ютору окремими партіями товар, а дистриб'ютор зобов'язується приймати та оплачувати поставлений товар належної якості.

Сторони погодили додаток №1 до Договору (а.с. 30-31), який передбачає мінімальні об'єми товару, які постачальник поставляє дистриб'ютору. Крім того, сторони погодили додаток №2 до Договору (а.с. 32), яким визначено ціни за одиницю товару.

1. Стосовно обсягів поставок.

1.1. Матеріали справи містять суперечливі відомості стосовно обсягу здійснених поставок. Так, неспростованими є докази про поставку товару на суму 152'067,00 грн., про що представлено такі накладні: №0094 від 04.05.2017 на суму 16'524,00 грн. (том 1, а.с. 106); №0095 від 08.05.2017 на суму 76'140,00 грн. (том 1, а.с. 107); №0134 від 04.07.2017 на суму 2'820,00 грн. (том 1, а.с. 80); №0127 від 11.07.2017 на суму 465,00 грн. (том 1, а.с. 108); №0133 від 17.07.2017 на суму 3'102,00 грн. (том 1, а.с. 79, 241); №0143а від 01.08.2017 на загальну суму 30'456,00 грн. (том 1, а.с. 240); №0147 від 28.08.2017 на загальну суму 22'560,00 грн. (том 1, а.с. 81).

1.2. Крім того, в позовній заяві позивач стверджує про здійснені поставки і в інші дні, однак письмові докази про ці поставки відсутні. Разом з тим, відповідач у відзиві на позовну заяву визнає факти деяких поставок на загальну суму 71'784,00 грн., що відображено на сторінці 2 відзиву на позовну заяву (пункт 2.1.5, таблиця 1) та в контррозрахунку оплат та поставок (том 1, а.с. 204), а саме:

- поставка води 19.09.2017 (за даними відповідача поставка відбулася 20.09.2018) на суму 23'634,00 грн.;

- поставка води 24.10.2017 на суму 612,00 грн. Відповідач визнавав вартість поставки, проте зазначав, що поставка фактично відбулася 06.11.2017. В ході дослідження матеріалів справи як в підготовчому засіданні, так і під час розгляду справи по суті представником відповідача визнано, що поставка все ж відбулася 24.10.2017;

- поставка води 06.11.2017 на суму 19'458,00 грн.;

- поставка води 13.11.2017 на суму 28'080,00 грн.

Відповідно до пункту 5 частини 3, частини 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України відзив повинен містити обставини, які визнаються відповідачем. Частиною 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, оскільки обома учасниками справи визнано факт поставки товару в сумі 71'784,00 грн., такі обставини не підлягають доказуванню, а тому ці обставини суд визнає встановленими.

1.3. Що стосується двох поставок, які, як стверджує відповідач, відбулися 30.05.2017, на суму 76'140,00 та 16'524,00 грн., то суд звертає увагу на таке.

Як пояснив представник позивача в судових засіданнях, ним було допущено помилку в датах поставок в акті звірки (а.с. 52) та у графіку фактичної поставки товару (а.с. 53). Насправді такі поставки відбулися 04.05.2017 та 08.05.2017, що підтверджується представленими накладними №0094 від 04.05.2017 на суму 16'524,00 грн. (а.с. 106) та №0095 від 08.05.2017 на суму 76'140,00 грн. (а.с. 107).

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин суд робить висновок, що відповідачем не доведено факту двох поставок 30.05.2017.

При цьому твердження відповідача про наявність таких доказів було підставою для продовження процесуальних строків проведення підготовчого провадження та відкладення підготовчого засідання на 10.10.2018. Проте відповідних доказів відповідачем так і не було подано.

1.4. Що стосується твердження позивача про здійснення поставок в місті Києві на загальну суму 14'841,00 грн., то суд його не бере до уваги як таке, що не підтверджено жодними доказами.

Отже, судом встановлено, що в межах укладеного Договору відповідачем поставлено, а позивачем отримано товару на загальну суму 223'851,00 грн.

2. Стосовно оплати товару.

Що стосується оплат товару позивачем, то представлені суду докази також суперечливі.

2.1. Позивач сплатив відповідачу грошові кошти в сумі 318'060,00 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи квитанціями: від 24.04.2017 на суму 45'000,00 грн. (том 1, а.с. 78); від 23.05.2017 на суму 21'500,00 грн. (том 1, а.с. 77); від 25.05.2017 на суму 7'900,00 грн. (том 1, а.с. 76); від 13.06.2017 на суму 460,00 грн. (том 1, а.с. 73); від 20.06.2017 на суму 5'000,00 грн. (том 1, а.с. 72); від 05.07.2017 на суму 22'000,00 грн. (том 1, а.с. 71); від 20.07.2017 на суму 7'200,00 грн. (том 1, а.с. 70); від 07.08.2017 на суму 50'000,00 грн. (том 1, а.с. 69); від 01.09.2017 на суму 28'000,00 грн. (том 1, а.с. 68); від 26.09.2017 на суму 30'000,00 грн. (том 1, а.с. 67); від 06.10.2017 на суму 15'000,00 грн. (том 1, а.с. 66); від 31.10.2017 на суму 26'000,00 грн. (том 1, а.с. 65); від 01.11.2017 на суму 60'000,00 грн. (том 1, а.с. 64).

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджує, що представлені квитанції (за винятком квитанції від 24.04.2017 на суму 45'000,00 грн.) свідчать про перерахування коштів на користь фізичної особи Ла Жермен Анни-Марії Вікторівни, а не на користь фізичної особи - підприємця Ла Жермен Анни-Марії Вікторівни. Це означає, на його думку, що позивачем не доведено обставину виконання саме укладеного між сторонами Договору.

Однак суд не погоджується з такою оцінкою відповідачем цих обставин, зважаючи на правову позицію, відображену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №306/2004/15-ц (провадження №14-39цс18).

Так, згідно з частиною першою статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до частини третьої статті 128 Господарського кодексу України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється. Згідно з частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. У відповідності з частиною першою статті 58 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.

Набуття статусу підприємця не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи. Натомість, згідно з частиною восьмою статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Врешті, частиною 1 статті 320 Цивільного кодексу України передбачено, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Тобто фізична особа, яка є власником, зокрема, грошових коштів, має право використовувати їх для здійснення підприємницької діяльності.

За таких обставин суд констатує, що відповідач, отримавши грошові кошти на підставі проаналізованих вище банківських квитанцій, не висловивши жодних заперечень в цій частині, управі їх був використовувати як у повсякденному житті, так і при здійсненні підприємницької діяльності. Зазначене спростовує заперечення відповідача в цій частині. Така оцінка судом цих доказів була серед причин для відмови судом у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Відповідач стверджував, що перерахування коштів на інший рахунок, ніж вказано в Договорі, свідчить про те, що такі кошти не перераховувалися в межах укладеного між сторонами Договору. В цій частині суд зауважує, що відповідачем не наведено жодних доказів, які б доводили існування будь-яких інших зобов'язань, ніж ті, що виникли на підставі Договору. Рівно ж відповідач, якби поводився в такому випадку розсудливо та з урахуванням інтересів позивача, то учиняв би певні дії з метою з'ясування причин перерахування позивачем коштів на інший рахунок, ніж вказано у Договорі. Відсутність посилання в платіжних документах на Договір чи перерахування коштів на інший рахунок не є безумовною підставою для висновку про неналежність цих доказів.

В додаток до наведеного суд звертає увагу на тому, що якби відповідач не вважав проведені оплати належними, то він мав би право реагувати відповідним чином та не поставляти товар позивачу, на чому самим відповідачем акцентувалася увага під час розгляду справи. Проте цих дій відповідач не вчиняв.

2.2. Позивачем долучено до позову ще дві квитанції на загальну суму 25'285,00 грн.: від 09.06.2017 на суму 12'985,00 грн. (а.с. 74); від 09.06.2017 на суму 12'300,00 грн. (а.с. 75).

Проаналізувавши ці квитанції, судом установлено, що в них і платником, і одержувачем коштів зазначено Ла Жермен Анну-Марію Вікторівну. Даючи оцінку зазначеній обставині, суд погоджується із запереченнями відповідача в цій частині та робить висновок, що позивачем не доведено факту здійснення саме ним оплати цих грошових коштів. А тому ці платежі суд не бере до уваги.

2.3. Частину платежів на загальну суму 70'250,00 грн. здійснено шляхом безготівкового перерахування коштів, про що представлено виписки з банківського рахунку: від 23.05.2017 на суму 15'300,00 грн. (а.с. 39); від 09.06.2017 на суму 3'900,00 грн. (а.с. 39); від 13.06.2017 на суму 2'300,00 грн. (а.с. 39); від 16.06.2017 на суму 1'000,00 грн. (а.с. 39); від 03.07.2017 на суму 7'250,00 грн. (а.с. 39); від 27.09.2017 на суму 8'500,00 грн. (а.с. 43); від 09.10.2017 на суму 5'000,00 грн. (а.с. 43); від 27.10.2017 на суму 14'000,00 грн. (а.с. 44); від 07.12.2017 на суму 10'000,00 грн. (а.с. 45); від 13.12.2017 на суму 3'000,00 грн. (а.с. 45).

В цій частині всі оплати визнано відповідачем.

2.4. Що стосується твердження позивача про те, що ним 04.05.2017 було передано готівкові кошти відповідачу в сумі 45'000,00 грн., то таке твердження не підтверджено жодними доказами, а тому судом не береться до уваги.

Підсумовуючи наведені вище обставини, суд робить висновок про те, що позивачем сплачено відповідачу за товар 388'310,00 грн.

Листом №05/12 від 10.12.2017 (а.с. 46-48) відповідач надіслав позивачу вимогу про сплату заборгованості за Договором, зокрема, вартість недозамовленої води у розмірі 566'576,00 грн., штраф у розмірі 113'335,20 грн.

Позивач надіслав відповідачу претензію №1 від 02.03.2018 (а.с. 49-51) з вимогою здійснити поставку товару на суму 250'051,20 грн.

ОЦІНКА СУДУ.

Правова природа укладеного Договору.

Між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного Договору в силу статті 11 Цивільного кодексу України. Необхідно звернути увагу, що сторонами укладено не звичайний договір поставки, а власне дистриб'юторський договір. Договори дистрибуції належать до так званих "непоіменованих" договорів, які можуть укладатися в силу принципу свободи договору, закріпленого у статті 3 Цивільного кодексу України, деталізованого у статтях 6, 627 Цивільного кодексу України, та одночасно регулюються Цивільним та Господарським кодексами України.

За договором дистрибуції дистриб'ютор діє як незалежний підприємець, що купує і перепродає або розповсюджує товари від власного імені, у своїх інтересах та на власний ризик, прибуток дистриб'ютора залежить від різниці між ціною закупівлі та ціною перепродажу товарів. Аналізовані договори належать до змішаного типу договорів, адже містять ознаки купівлі-продажу, надання послуг та деяких інших.

Окрім зазначеного вище, не менш важливим для сторін є врегулювання інших питань в договорах дистрибуції, таких як: використання дистриб'ютором об'єктів прав інтелектуальної власності виробника; механізмів контролю діяльності дистриб'ютора (форми, періодичність контролю), встановлення обмежень для дистриб'ютора щодо визначення кінцевої ціни товару для третіх осіб, встановлення обмежень для дистриб'ютора стосовно території розповсюдження товару тощо.

Необхідно зазначити, що часто договори дистрибуції встановлюють ексклюзивні умови для дистриб'ютора. До таких умов належать умови стосовно території здійснення діяльності (дозволеної території збуту), стосовно заборони для постачальника залучати інших дистриб'юторів для збуту продукції на такій території. Сторони скористалися такою можливістю та узгодили в пункті 2.1 Договору, що позивач є винятковим (ексклюзивним) дистриб'ютором відповідного товару на всій території Львівської, Івано-Франківської, Тернопільської, Волинської, Рівненської, Хмельницької, Чернівецької та Закарпатської областей. При цьому відповідач (постачальник) узяв на себе обов'язок не поставляти (продавати) товар на зазначеній вище території третім особам як особисто, так і через третіх осіб, і не надавати іншим особам дистриб'юторські права на цій території.

Отже, позивачу були надані виняткові умови для придбання та реалізації третім особам товару, а відповідач узяв на себе певні обмеження, пов'язані з неможливістю реалізовувати такий товар на відповідній території. Як правило, умови договору дистрибуції передбачають обов'язкову (мінімальну) кількість товару, яку дистриб'ютор повинен придбати для подальшої реалізації. В іншому разі аналізований договір та взяті постачальником на себе обмеження втрачають свій сенс.

Стосовно мінімального обсягу замовлень.

Що стосується мінімальної обов'язкової кількості товару, яку дистриб'ютор повинен придбати для подальшого збуту, то таке поняття зустрічається в різних положеннях Договору.

По-перше, пунктом 1.1.1 Договору передбачено, що дистриб'ютором, яким є позивач у справі, є суб'єкт господарювання, що здійснює збут оптових закупок готової продукції постачальника на визначеній території. Отже, вже з цього визначення можна зробити висновок, що функцією дистриб'ютора за цим договором є збут власне оптових закупок, а не будь-яких інших (одиничних, разових).

По-друге, додаток №1 до Договору (Графік замовлень та поставок мінеральної води SUUR) передбачає мінімальні об'єми товару, які постачальник поставляє дистриб'ютору. При цьому невиконання умов про мінімальні об'єми поставок є підставою для розірвання Договору. В таблиці, яка розміщена в цьому додатку, міститься інформація про дату замовлення, дату поставки, а також визначена мінімальна кількість пляшок об'ємом 0,33 л та 0,5 л, яка повинна бути поставлена дистриб'ютору в межах Договору за визначеними замовленнями та у визначену дату.

По-третє, пункт 5.2.6 надає право постачальнику двічі протягом 12 місяців в односторонньому порядку вносити зміни до графіку поставки товару (додаток №1 до договору) та збільшувати мінімальний місячний об'єм, попередньо повідомивши про це дистриб'ютора не менше, як за 5 днів.

Таким чином, суд робить висновок про те, що Договір передбачає обов'язок позивача здійснювати щомісячні мінімальні замовлення та закупівлю товару для подальшого збуту, при чому графік уже визначає і дату замовлення, і дату відвантаження, і обсяг закупівлі. В цьому контексті важливо звернути увагу на положення пунктів 4.1.1 та 4.1.5 Договору. Так, позивач зобов'язався приймати від відповідача товар погодженими партіями, неухильно дотримуватися Графіку поставки. Сторони встановили, що під словосполученням "дії" з прийому від постачальника попередньо замовленого на умовах цього договору товару розуміється … приїзд представників дистриб'ютора на склад постачальника з метою отримання товару при самовивозі, розвантаження товару з транспорту постачальника при центровивозі. Зазначені норми узгоджуються з тим, що сторони, встановивши мінімальні обсяги замовленого товару в графіку поставки, домовилися і про те, що позивач зобов'язаний у встановлені строки отримати цей товар або шляхом самовивозу, або шляхом розвантаження товару при центровивозі. Позивачем не було надано суду докази того, що він вчиняв активні дії з отримання погоджених в Графіку поставок обсягів товару.

Разом з тим, наведений вище обов'язок не позбавляє позивача здійснювати замовлення обсягів товару, які перевищують мінімально необхідні. Порядок поставки товару в такому випадку визначено розділом 6 Договору (пункти 6.3-6.7), а асортимент та кількість додатково замовленого товару визначається в замовленні-специфікації, що врегульовано пунктом 2.4 Договору. Зазначене не змінює обов'язків, які випливають з Графіка поставок.

Щодо призупинення поставок.

Пунктом 5.2.2 Договору передбачено, що постачальник (відповідач у справі) має право призупинити постачання товару дистриб'ютору у випадку порушення або невиконання ним будь-якого зі своїх зобов'язань за Договором. Про призупинення постачання товару постачальник зобов'язаний письмово повідомити дистриб'ютора не пізніше, ніж за 5 робочих днів до такого призупинення із зазначенням причин призупинення постачання та дій, що необхідно вчинити дистриб'ютору для відновлення постачання.

Відповідно до частин 1-2 статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Звертає на себе увагу використання законодавцем терміну "обумовлене", що визначається як поставлене в залежність від чогось, спричинене, зумовлене, узалежнене. Тобто зустрічним є таке зобов'язання, в межах якого виконання обов'язку однією стороною (в нашому випадку - поставка товару) залежить від виконання іншою стороною свого обов'язку (в нашому випадку - попередня оплата товару).

Про це свідчить також і норма частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України. Так, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Проте відповідачем не надано доказів виконання пункту 5.2.2 Договору в частині попереднього (не пізніше, ніж за 5 робочих днів) надіслання повідомлення про призупинення поставок із зазначенням причин та дій, які необхідно вчинити для відновлення поставок. Відповідач також не зазначив, коли ним було прийнято рішення про призупинення поставок. Натомість відповідач вимагав у позивача сплати вартість недозамовленої води в розмірі 566'576,00 грн. та 113'335,20 грн. штрафу.

Відповідно до пункту 3.1 Договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом 12 місяців. Оскільки Договір укладено 19.04.2017, то строк його дії сплив 19.04.2018.

Частинами першою та другою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як установлено судом, позивач здійснив оплату товару у розмірі 388'310,00 грн., які позивач перерахував відповідачу. Кореспондуючий обов'язок з поставки товару відповідач виконав не повною мірою - на загальну суму 223'386,00 грн. Таким чином позовні вимоги про стягнення 250'050,00 грн. підлягають задоволенню частково, в сумі 164'459,00 грн. Протилежний результат вирішення цього спору призвів би до ситуації, коли сплачені кошти за товар, який так і не був поставлений, залишилися б у розпорядженні постачальника без належних підстав.

Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не в повному обсязі спростовано доводи позовної заяви, а судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, відтак вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконання договорів, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це сплачений позивачем судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 13, 73, 74, 81, 238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця Ла Жермен Анни-Марії Вікторівни (адреса: АДРЕСА_1 ) на користь фізичної особи - підприємця Хоми Василя Ярославовича (адреса: АДРЕСА_2) 164'459 (сто шістдесят чотири тисячі дев'ятсот двадцять чотири) грн. 00 коп. основного боргу, 2'466,87 грн. відшкодування витрат на оплату судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 16.11.2018.

Суддя Рим Т.Я.