ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

08.11.2018 р. Справа № 914/92/18

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Зусько І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву: Фізичної особи-підприємця Купич Зіновія Івановича від 24.10.2018р. б/н (вх. №2805/18 від 24.10.2018р.)

про розстрочення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. у справі № 914/92/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», м.Київ

до відповідача Фізичної особи-підприємця Купич Зіновія Івановича, АДРЕСА_1про стягнення 96232,73грн.

Представники:

Позивача (Стягувача): не з'явився;

Відповідача (Заявника, Боржника): Купич З.І.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. у справі №914/92/18 суд вирішив позов задоволити повністю; стягнути з фізичної особи-підприємця Купич Зіновія Івановича, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», м. Київ, пр.Перемоги, 107 «А» () - 72731,88грн. - капіталу, 147,61грн. - процентів, 394,71грн. - процентів за користування кредитом, 12353,03грн. - пені та 1762грн. - судового збору.

24.10.2018р. Фізичною особою-підприємцем Купич Зіновієм Івановичем подано до Господарського суду Львівської області заяву від 24.10.2018р. б/н (вх. №2805/18) про розстрочення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. у справі №914/92/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до Фізичної особи-підприємця Купич Зіновія Івановича про стягнення 96232,73грн.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 24.10.2018р. заяву передано для розгляду судді Мороз Н.В.

У зв'язку із перебуванням у відрядженні судді Мороз Н.В. на підставі Розпорядження керівника апарату Господарського суду Львівської області від 24.10.2018р. № 499 «Щодо повторного автоматизованого розподілу справи №914/92/18» згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями заяву передано для розгляду судді Фартушку Т.Б.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.10.2018р. судом постановлено прийняти заяву Фізичної особи-підприємця Купича Зіновія Івановича про розстрочку виконання рішення Господарського суду Львівської області від 24.10.2018р. (вх.№2805/18) до розгляду; розгляд заяви в судовому засіданні призначити на 07.11.2018р.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

Процесуальні права та обов'язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердив Заявник в судовому засіданні, йому відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання від Учасників справи про роз'яснення прав та обов'язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача (Стягувача) в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив.

Відповідач (Заявник, Боржник) в судове засідання з'явився, подану заяву підтримав, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті заяви, просить суд розстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. у даній справі на 11 місяців.

Розглянувши і дослідивши матеріали поданої заяви та справи в їх сукупності, заслухавши пояснення Заявника (Боржника), оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. у справі №914/92/18 суд вирішив позов задоволити повністю; стягнути з фізичної особи-підприємця Купич Зіновія Івановича, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», м. Київ, пр.Перемоги, 107 «А» () - 72731,88грн. - капіталу, 147,61грн. - процентів, 394,71грн. - процентів за користування кредитом, 12353,03грн. - пені та 1762грн. - судового збору.

Вказане рішення не оскаржувалось та 23.04.2018р. набрало законної сили в порядку статті 241 ГПК України.

23.04.2018р. Господарським судом Львівської області видано наказ про примусове виконання пункту 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. у справі №914/92/18 про: «СТЯГНУТИ з фізичної особи-підприємця Купич Зіновія Івановича, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», м.Київ, пр.Перемоги, 107 «А» () - 72731,88грн. - капіталу, 147,61грн. - процентів, 394,71грн. - процентів за користування кредитом, 12353,03грн. - пені та 1762грн. - судового збору».

Подану Заяву (від 24.10.2018р. б/н, вх. №2805/18 від 24.10.2018р.) Заявник обґрунтовує тим, що він не займається підприємницькою діяльністю, перебуває на пенсії за віком, має на утриманні дружину та малолітню доньку, а розмір щомісячної пенсійної виплати становить 1373грн.

Заявник вказує на неможливість одноразово сплати Позивачу присуджені кошти через його фінансове становище. Також Заявник стверджує про відсутність у нього іншого майна, кошти від реалізації якого могли б бути спрямовані на погашення заборгованості та відсутність намірів хилятись від виконання судового рішення у даній справі.

Заявник також вказує на те, що ним ведуться переговори з Стягувачем з приводу оплати присудженої до стягнення рішенням Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. у справі №914/92/18 частинами, а Наказ Господарського суду Львівської області від 23.04.2018р. про примусове виконання пункту 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. у справі №914/92/18 не перебуває на примусовому виконанні.

З підстав наведеного Заявник (Боржник) просить суд розстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. у справі №914/92/18 на одинадцять місяців.

Згідно з ч.1 ст.331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до ч.3 ст.331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Приписами частини четвертої вказаної статті встановлено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Суд зазначає, і аналогічна позиція стосовно розстрочення виконання рішення суду викладена, зокрема у п.7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.01.2012р. №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», що господарський суд має право за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за власною ініціативою у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови (далі - рішення), змінити спосіб та порядок їх виконання. Оскільки згадана стаття не обмежує відповідне право господарського суду певним строком, воно може бути реалізоване у будь-який час від набрання рішенням законної сили до його фактичного повного виконання. Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Проте, вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (пункт 7.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України»).

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у Постанові Вищого господарського суду України від 10.04.2014р. у справі №925/1408/13, що тяжке фінансове становище, відсутність обігових коштів та майна, яке можна було б реалізувати в рахунок погашення заборгованості не є тими виключними обставинами, які давали б підстави для розстрочення виконання судового рішення, оскільки вказані обставини утворились внаслідок власної господарської діяльності Відповідача, а не в силу якихось об'єктивних, незалежних від нього обставин.

Окрім того, судом взято до уваги практику Європейського суду з прав людини, яким, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004р. зазначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005р. у справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) зазначено, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені в параграф 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19.03.1997р. у справі «Горнсбі проти Греції» суд наголошує, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece) (№1) від 27 серпня 1991р., серія А, №209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію ( 995_690 ) (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975р., серія А, №18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (пункт 40).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 15.03.2011р. №3135-VI, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд також зазначає, і аналогічна правова позиція викладена, зокрема у п.7.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.01.2012р. №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», що за відсутності підстав для вчинення зазначених процесуальних дій господарський суд виносить ухвалу про відмову відповідно у відстрочці або розстрочці виконання рішення.

Окрім того, суд зазначає, що ухвалами Господарського суду Львівської області від 19.06.2018р. та від 02.08.2018р. у даній справі судом відмовлено Заявнику (Боржнику) у наданні розстрочки виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. у справі №914/92/18 з аналогічних підстав та поданих суду доказів.

Також суд зазначає, що з моменту набрання рішенням Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. у справі №914/92/18 минув тривалий час, а в матеріалах справи відсутні, Сторонами не заявлені та не подані належні, достатні та допустимі докази повного чи часткового його виконання.

При цьому в судовому засіданні Заявник (Боржник) пояснив, що здійснює підприємницьку діяльність, отримує прибуток, проте, не може назвати його розміри. Крім того Боржник пояснив, що неповнолітня донька перебуває не тільки на його утриманні, але і на утриманні дружини. Також, згідно доводів Заявника не вбачається можливість виконання ним рішення суду у спосіб відстрочення, про який він просить, оскільки не доведено можливість надходження коштів.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі сплив тривалого часу з моменту набрання законної сили рішенням Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. у даній справі, відсутність заходів Боржника, спрямованих на повне або часткове його виконання, недоведеність Заявником (Боржником) належними та допустимими доказами у справі винятковості обставин, з якими пов'язує неможливість виконання рішення суду, а також можливість надходження грошових коштів Боржнику, беручи до уваги здійснену судом оцінку поданих доказів, надані Боржником в судовому засіданні усні пояснення по суті поданої заяви, беручи до уваги матеріальні інтереси Сторін, їх фінансовий стан, враховуючи ступінь вини Боржника, та наявність інфляційних процесів в державі, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав до задоволення заяви та необхідність відхилення заяви Боржника про розстрочку виконання рішення суду у справі.

При цьому суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена, зокрема у п.7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.01.2012р. №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», що наведеним не обмежується право заявника на повторне звернення з відповідною заявою.

Враховуючи вищенаведене, керуючись нормами ст.ст. 13, 14, 15, 233, 234, 235, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву Фізичної особи-підприємця Купич Зіновія Івановича від 24.10.2018р. б/н (вх. №2805/18 від 24.10.2018р.) про розстрочення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. у справі № 914/92/18 відхилити.

2. У розстрочці виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. у справі № 914/92/18 відмовити.

3. Ухвала набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.235 ГПК України.

4. Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст ухвали складено 12.11.2018р.

Головуючий суддя Фартушок Т. Б.